prot · GT0991 · 2006-03-21 00:00:00 — 1 § Justering av protokoll Justerades protokollet för . 2 § Anmälan om fördröjt svar på interpellation Till hade inkommit följande skrivelse: Interpellation 2005/06:312 Till Interpellation 2005/06:312 av () HBT-personer i Interpellationen kommer att besvaras . Skälet till dröjsmålet är resor. 3 § Svar på interpellation 2005/06:293 om kvinnors rädsla i det offentliga rummet 1 Samhällsbyggnadsminister (): har frågat mig vilka åtgärder jag avser att vidta för att minska flickors och kvinnors rädsla och otrygghet i det offentliga rummet och vad jag planerar att göra för att integrera jämställdhetsperspektiv i byggande och fysisk planering. Jag delar fullständigt oro över att många kvinnor känner rädsla och otrygghet i det offentliga rummet. Även om män i högre grad än kvinnor utsätts för våld i offentlig miljö, är kvinnor mer oroliga för att bli utsatta. Kvinnor beaktar risken för sexuellt våld och undviker därför i högre grad än män miljöer som de upplever som farliga. Rädslan kan, precis som påpekar, utgöra en begränsning i kvinnors liv. För att komma till rätta med detta krävs såväl övergripande insatser som att vi i vardagen tänker utifrån ett trygghetsperspektiv. kan en så enkel sak som att byta ut trasiga glödlampor längs en gångväg öka tryggheten. Men det handlar också om den fysiska planeringen i stort, som spelar en viktig roll för att skapa trygga miljöer. Planeringen kan handla om hur byggnader lokaliseras till varandra och till omgivande vägar och gångstråk, om utformningen av torg, gång- och cykelvägar, parker och tunnlar och om var och hur olika funktioner som entréer, tvättstugor, lägenhetsförråd och parkering lokaliseras och utformas. Den fysiska planeringen är en angelägenhet, och statens roll är att genom rådgivning och lagstiftning stödja och sätta ramarna för kommunerna i deras arbete för mer jämställd planering. Med jämställd planering menar jag både att planera för kvinnors och mäns behov och att både kvinnor och män ska vara delaktiga i planeringsprocesserna på lika villkor. Att verka för jämställd planering anser jag är en mycket angelägen fråga. Regeringen har tagit initiativ till en rad åtgärder inom detta område. Länsstyrelserna har haft och har också nu i uppdrag att verka för ökad jämställdhet inom bland annat samhällsplanering och boende. Vi har också gett i uppdrag att utifrån länsstyrelsernas redovisningar utarbeta checklistor för bedömning av kommunala översiktsplaner och detaljplaner utifrån ett jämställdhetsperspektiv. Dessa ska fungera som hjälpmedel för tjänstemän inom planering. Som ett led i att kartlägga hur könsfördelningen egentligen ser ut bland ledande tjänstemän inom detta område har jag även gett i uppdrag att följa fördelningen av kvinnor och män på befattningarna länsarkitekter respektive stadsarkitekter. Dessa tjänstemän har inflytande över planering och stadsplanering i kommuner och städer. är det viktigt att både kvinnor och män på dessa befattningar har kunskaper om jämställdhet och om hur jämställdheten kan integreras i planeringen. När det gäller plan- och bygglagstiftningen överlämnade den kommitté som haft i uppdrag att göra en översyn av lagstiftningen sitt slutbetänkande till mig (SOU 2005:77 Får jag lov?). Betänkandet har varit ute på bred remiss, och vi vet redan nu att det är flera remissinstanser som understryker betydelsen av jämställdhet i den fysiska planeringen. Frågan utgör därför en del i den fortsatta beredningen av betänkandet. Avslutningsvis vill jag även nämna att jag bjudit in till ett möte om jämställd stadsutveckling i slutet av . Genom forskning och erfarenhet vet vi nu ganska mycket om hur man kan agera och handla förebyggande . Med detta möte avser jag att tillsammans med forskare och personer verksamma inom branschen diskutera de möjligheter som finns för att planera våra städer och samhällen för att skapa lika möjligheter och lika förutsättningar för kvinnor och män. 2 (): Jag får tacka för svaret. Det här är en stor och viktig fråga som handlar om livsvillkoren för alla kvinnor och tjejer. Det är alltså halva befolkningens livsvillkor vi pratar om. Och frågan är ständigt aktuell. Vi har haft , då många organisationer lyfte fram de här frågorna i olika manifestationer. Vi har det så kallade Umeåuppropet. Tjejer och kvinnor i har fått nog och säger: Vi accepterar inte den här vardagsrädslan. Man kräver politiska lösningar och att det politiska systemet agerar för en förändring. Och Umeåuppropet har rätt. Det är ju ett politiskt ansvar. Det är ett samhällsproblem och politiken måste agera, för om inte politiken ger verktygen återstår ju det som nämns i både interpellation och interpellationssvar, nämligen att vi kvinnor får hitta egna individuella, ganska defensiva strategier för att undvika en viss miljö, undvika en joggingtur eller vad det kan vara. Det är självklart inte rimligt med den ordning som vi har, därför att det begränsar kvinnors livsutrymme. Det begränsar kvinnors livsutrymme även i de offentliga sammanhangen. För att komma till rätta med det här vi ser i interpellationssvaret att det görs en del måste man självklart ta kvinnors rädsla på allvar. I planeringen måste man ta som utgångspunkt att det specifikt handlar om att kvinnors erfarenheter och kvinnors behov måste få plats. Här tycker jag att det brister lite grann i analysen. Det framkommer inte heller i interpellationssvaret vad utgångspunkten ska vara. Om man pratar om att det ska gälla både kvinnor och män, att det alltid ska gälla alla, är risken att man tappar det specifika. Både de reella hoten och de upplevda hoten som riktar sig mot kvinnor och män ser olika ut. Kvinnor och män upplever dem olika. Kvinnor och män upplever inte trygghet och säkerhet på samma sätt, vi har olika rörelsemönster och olika behov, vi tar oss fram på olika sätt i stadsmiljön; män åker mer bil och kvinnor mer kollektivt, och så vidare. Den lagstiftning som vi har och den fysiska planeringen ger sken av att vara könsneutral. Man pratar om allas intressen. Men med tanke på den rådande könsmaktsordningen innebär en sådan skenbart könsneutral hållning de facto att man fortsätter att använda männen som norm, och vi vet att männens erfarenheter värderas högre än kvinnors erfarenheter. Man måste också ha en lagstiftning och politiska lösningar med en koppling till att kvinnors rädsla faktiskt grundar sig i den könsmaktsordning vi har och att det finns maktförhållanden som styr hur vi använder staden och det offentliga rummet. Jag vill gärna höra lite mer om hur samhällsbyggnadsministern förhåller sig till vikten av att medvetet skilja kvinnor och män åt i analysen. Min fråga är: Delar samhällsbyggnadsministern analysen att kvinnors rädsla måste vara utgångspunkten, att utgångspunkten också måste vara att rädslan grundar sig i könsmaktsordning och maktförhållanden? Om vi är överens om den analysen, får det också konsekvenser i nästa steg för vilka politiska konkreta åtgärder man vidtar. 3 (): Jag kunde inte avhålla mig från att delta i debatten om att många kvinnor och flickor känner sig otrygga i sin närmiljö så otrygga att de avstår från att gå ut. Enligt budgetpropositionen är det av kvinnorna och flickorna som avstått från att gå ut . Jag tror att vi är helt överens om att det är en oacceptabelt hög siffra. Dessutom visar i sin rapport tryggt att rädslan hos kvinnor i hyresrätt är nästan dubbelt så stor som hos kvinnor som bor i äganderätt. Lärdomen som jag tycker att vi måste dra är att de stora bostadsområden som finns med bara hyresrätt, som miljonprogramsområdena bland annat representerar, inte bör byggas . Planering är, som samhällsbyggnadsministern konstaterar, en fråga där statliga myndigheter, bland annat länsstyrelserna och , ger stöd och insatser till kommunerna. Enligt min erfarenhet finns det ett större intresse hos kommunerna för att planera för trygga miljöer. Att statliga myndigheter ger information för att förbättra planeringen är ju också väldigt bra. Dock blir jag lite bekymrad, för planering gäller ju kommande bostadsområden och inte de befintliga, dem som det är många kvinnor som är rädda i befogat eller inte. I vissa områden är det som avstår från att gå ut. Därför skulle jag också vilja fråga samhällsbyggnadsministern vad regeringen avser att göra för att minska rädslan hos de kvinnor som , i de bostadsområdena, avstår från att gå ut. 4 Samhällsbyggnadsminister (): Låt mig börja med att återigen konstatera att när det gäller en grundläggande förutsättning, i alla fall på många plan, tror jag att vi alla tre är överens även om det sedan skiljer sig en del i analysen. Det är verkligen viktigt att poängtera att rädslan är stor, och den har sannolikt ökat. Det är också viktigt att poängtera att väldigt många flickor och kvinnor tar ett individuellt ansvar, kan man ju kalla det för, genom att själva avstå från att gå till vissa platser och att vara ute vissa tider . Det är fel, för det här är inte en individuell fråga som avgörs av var och en. Det handlar om makt, obalans och otrygghet. Därför är den debatt som vi för så viktig. Jag har också uppmärksammat Umeåuppropet, som jag tror att de kallar det. Jag tycker att det var ett mycket bra initiativ. Jag har också bjudit in dem till det seminarium som vi ska ha på departementet . Jag känner att det nu växer en reaktion som handlar om att det offentliga rummet är allas. Då måste samhället ta ett större ansvar för att alla också ska vara definierade utifrån kön. Det ska också vara flickor och kvinnor. Jag planerar också att lämna en skrivelse till senare i vår om stadsutveckling. Jag tror att stadsutvecklingen borde kunna ha en mycket större roll och att också staten måste skaffa sig ett annat förhållningssätt till hela frågeställningen om stadsplanering. Jag vill betona att det verkligen handlar både om hur man planerar nytt och om hur man planerar om i redan befintliga miljöer. Det finns väldigt mycket som en framsynt samhälls- och stadsplanering kan göra också i befintliga områden. Jag delar också mer principiella, ideologiska, synpunkt att det är viktigt att mer utgå från maktordningen och analysera utifrån kön. Det var inte min avsikt att prata om män och kvinnor för att bortse från detta faktum, absolut inte. Jag delar alltså oron, och jag känner att diskussionen som jag hoppas att den här skrivelsen om stadsutvecklingen ska leda till också är en del av det svar som jag tror att den fortsatta debatten måste ge och som också frågade efter: Vad kan samhället i form av staten, kommunerna och fastighetsägarna göra med befintlig miljö? Hur kan vi planera annorlunda när man tittar på var offentliga anläggningar ska finnas, hur vägstråk ska göras om, var butiker ska ligga och hur trafikplaneringen ska se ut? Det handlar vidare om att det offentliga rummet också innefattar de reklamtavlor som ofta har en djupt förnedrande kvinnosyn och som också är en del av det offentliga rum som för många flickor och kvinnor bidrar till att stärka oron, utsattheten och det sexuella trakasserandet. Däremot delar jag inte synpunkten att bara man inte har områden med bara hyresrätter så försvinner problemet. Det här är inte ett problem som utgår från vilken typ av människor som bor i vilka bostäder. Det finns stora områden i innerstaden där det bara finns dyra bostadsrätter där oron är lika stor som i områden där det bara finns hyresrätter. Det är en annan diskussion. Däremot tror jag att det delvis handlar om att i miljöer som är väldigt ensidiga, som inte innehåller blandningen av olika människor där man både bor och arbetar, där man kan resa både med bil och med kollektivtrafik, är det svårare att planera bort rädslan och otryggheten. Jag hoppas inte att menade att göra denna viktiga diskussion till en frågeställning om att hus med hyreslägenheter inte är bra. 5 (): Först vill jag lite kort knyta an till ett annat arbete som pågår i , som handlar om sexualiseringen av det offentliga rummet. Det är ett annat departement än som jobbar med de frågorna, och där har vi från tryckt hårt just på att de här frågorna ska in i det perspektivet. Det är välkommet att samhällsbyggnadsministern så tydligt gör den kopplingen, för självklart hör allt det här ihop. Sedan är det viktigt att säga att ingen ifrågasätter att man tycker att det här är ett problem. Självklart är vi överens om det, och också om vikten av att göra något åt det. Men vi skiljer oss åt när det gäller analyser. Det är ju viktigt att slå fast att det här faktiskt är en maktfråga. Har man den analysen klar för sig räcker det inte att prata om att alla människors behov, både kvinnors och mäns behov, ska tillgodoses. Man har en tydlig analys som säger att kvinnors erfarenhet och kvinnors behov måste få ett utrymme i det här arbetet. Och maktfrågorna gör att man också måste se till hela processen från det att man börjar planera till hur det faktiskt ser ut i verkligheten. Där har vi från drivit på länge, och jag tänkte lyfta fram två konkreta förslag som gäller hur man skulle kunna gå vidare lagstiftningsmässigt och som just tar fasta på det som vi nu pratar om, nämligen att det handlar om maktfrågor och om att se till att utgångspunkten blir kvinnors verklighet, kvinnors rädsla. Det ena är att , portalparagrafen, ger sken just av att vara könsneutral. Den synliggör inte att det finns kvinnor och män. Resultatet av det är ju att det som är förment könsneutralt upprätthåller den rådande norm som vi har. Det betyder att det är männen som har tolkningsföreträde. Vi menar att man i den portalparagrafen måste vara mycket tydlig med att det handlar om kvinnor och män. Det skulle vara en mycket viktig politisk signal från riksdag och regering till kommunerna, som har planmonopolet. Ett annat krav som är fullständigt rimligt är jämställdhetskonsekvensbeskrivningar. Precis som fallet är med miljökonsekvensbeskrivningar, när man lägger detaljplaner, ska det självfallet vara obligatoriskt. Det kunde ju vara ett sätt att hitta metoder där man synliggör skillnaden mellan kvinnor och män och får in jämställdhetsperspektivet redan från början, inte att det är något som man kastar in efteråt i ett sidoprojekt utan att det finns med i hela processen, redan när man pratar om visionerna för planerna. Det är två konkreta förslag som mycket klart skulle tydliggöra att riksdag och regering ser det här som en maktfråga och att man uppdrar åt länsstyrelser och kommuner att sätta kvinnors rädsla i fokus; att ändra i plan- och bygglagens portalparagraf och lägga till att det ska vara obligatoriskt med jämställdhetskonsekvensbeskrivningar. 6 (): Jag får väl börja med att säga att jag ser fram emot skrivelsen. Jag tycker alltid att det är intressant. Det här med stadsplanering är en väldigt intressant fråga. Jag hörde en gång en stadsplanerare, en stadsarkitekt, som sade att är man tillräckligt duktig vet man bara genom att titta på detaljplanen var folk kommer att gena över gräsmattan. Jag tror att det ligger väldigt mycket i det. Förutom att äldre bostadsområden behöver renoveras upp, och att det som jag ser det finns behov av att tillåta flera upplåtelseformer i stora områden, framför allt de förortsområden som vi vet att det finns väldigt mycket kriminalitet i, tycker jag att det också skulle behövas andra åtgärder. Det ligger kanske inte direkt på samhällsbyggnadsministerns område, men det är ju ändå regeringens ansvar. En aspekt som vi i alliansen har tittat mycket på är att polisen borde vara närvarande i de här områdena, vilket de i stor utsträckning inte är . Man måste ta krafttag just i de utsatta bostadsområdena där visar att upp mot avhåller sig från att gå ut; det är tyvärr områden med hyresrätt. Det är väldigt viktigt att polisen och rättssystemet beivrar vardagsbrottsligheten och att det finns fler poliser. Från alliansens sida vill vi till exempel att det finns 20 000 poliser. Tillgängligheten till polisen måste förbättras. Närpoliserna måste återupprättas. Jag är ganska säker på att med fler poliser på gator och torg och i bostadsområden kommer många kvinnor och flickor som är rädda och avstår från att gå ut att känna sig tryggare. Det är, förutom det andra jag sade, något som vi vill göra. Har ni från regeringen några synpunkter på det? 7 (): Jag lyssnade på debatten och saknade just det som var inne på, nämligen kopplingen mellan att planera tryggare och säkrare samhällen som tar hänsyn till kvinnors och flickors oro och närvaron av närpolis. har vi en fjärrpolis, vilket många människor kommenterar i olika sammanhang. Jag tror att det är en väsentlig faktor. Hur mycket vi än planerar, röjer buskage och vidtar åtgärder i den lokala miljön måste vi ändå ha en fungerande närpolis. Jag tycker också att det är viktigt att lyfta fram det som ändå sker i en del bostadsområden. Vi har ett exempel i en kommun i som kallas för . Där har man börjat erbjuda oroliga invånare i en stadsdel ledsagning, exempelvis från tunnelbanan och hem. Ett annat exempel är kommuner som har börjat utveckla ett system med lokala ordningsvakter som ska hjälpa till. Jag kan känna en viss oro. Det är viktigt att poängtera att samhällets och statens skyldighet är att värna skyddet för människor. börjar vi se exempel på att det lokala samhället ser behov av att utveckla lokala åtgärder för att öka tryggheten. Hur mycket vi än planerar kommer vi ändå att ha behov av att ha en närvarande närpolis. Så sent som kunde man se polisen agera mitt i stan i samband med ett statsbesök. Det är viktigt att konstatera vilken betydelse en synlig polis har. Inte minst i trafiken vet vi att det stämmer i bäcken och skapar trygghet för invånarna. En annan fråga som jag också vill kommentera är den rapport som kom från , vilket också var inne på. Vi brukar tala om vårdsektorn som den som enskilt har störst dominans av det ena könet. Byggsektorn är en annan sådan sektor som verkligen domineras, men av män. Det är en viktig faktor som vi i har lyft fram år och också debatterat. Det är viktigt att också kvinnor finns med i både planerandet, byggandet och utformandet av de lokala miljöerna. I samhällsbyggnadsprocessen borde det finnas ett bättre utrymme för kvinnor att ta del av planeringen och den lokala miljön. Det är ju ett viktigt ansvar för de lokala aktörerna i plan- och byggprocesserna att lyfta in möjligheten för kvinnor att både yttra sig och påverka. Trygghetsvandringarna som syftar till att man, när man bygger entréer till flerfamiljshus till exempel, ska bygga på ett sådant sätt att man inte skapar prång så att det känns otryggt. Man ska synliggöra. I bostadsutskottet har vi besökt sådana byggprojekt som verkligen har förbättrat den yttre miljön. Oavsett åtgärder inom den yttre miljön måste jag ändå poängtera att det är oerhört viktigt att vi har en fungerande närpolis. 8 Samhällsbyggnadsminister (): Jag har försökt i svaret och jag försöker också i diskussionen att utgå ifrån det övergripande som har frågat om. Den här diskussionen handlar också om polis och närvaro vilket och nu förde in. Den handlar också om tryggheten i skolorna och hur hög arbetslösheten är. Men en aspekt som har diskuterats för lite tidigare och som jag blev glad över när jag läste interpellationen, är hur vi redan i stadsplaneringen kan bygga in vetskapen och kunskapen om vad trygghet är och hur olika villkoren är för kvinnor och män. Jag vill citera en forskare i . Hon heter och har beskrivit det här så bra: Många planerare är medelålders vita män som åker bil och bor i villa. De kan naturligtvis ha svårt att representera den stora gruppen kvinnor som åker kollektivt, bor i förort och är rädda. Det är därför det är så viktigt att synliggöra problemet. Om man eftersträvar ett demokratiskt samhälle måste alla ha rätt till det offentliga rummet. Det tror jag är en väldigt viktig utgångspunkt. Eftersom samhälls- och stadsplanering är allas ansvar har det på många sätt blivit ingens. Många har ansvar. Det är många olika delar i kommuner, fastighetsägare, staten och regionerna. Det jag vill försöka åstadkomma med skrivelsen är att se vilken roll staten kan ha i den lite annorlunda tid som vi har genom att vara en pådrivare, en påskyndare och kanske en offentliggörare av frågeställningar i planeringen. För att fortsätta med ger hon ett tydligt exempel när det gäller stadsplanerare som inte har med varandra att göra över områdesgränser. Hon säger så här: Var och en utgår från sin begreppsvärld, sina referenser. Tryggheten för en trafikplanerare innebär att minimera risken att bli påkörd. Alltså lägger man gångbanan bakom det höga bullerplanket på behörigt avstånd från bilisten. Tryggheten för en ensam tjej kan vara att bli sedd av samma bilister. Det är ett exempel. Om man har de aspekterna med sig kanske planeringen av våra städer, både när man bygger och när man bygger om, blir annorlunda. De aspekterna tror jag vore viktiga. Jag noterar också till min glädje att det startar en forskningsgrupp som kallar sig för miljö. Den har sitt första möte i . Det är just forskare inom olika delar. De ska se på hur man med genuskunskap kan se på planering. Jag vill också lyfta fram något som jag blev väldigt intresserad av, nämligen en erfarenhet från . Där har man bedrivit ett arbete som man kallar Safer cities committee. Det är ett trygghetsprojekt som handlar både om poliserna och om planeringen. Det har också arbetet med att stoppa våld mot kvinnor med i planeringen. Den typen av arbete har vi sett väldigt lite av i . Jag tror att det vore en välgärning både för debatten om det offentliga rummet och för hur vi planerar när vi bygger och bygger om våra städer och stadsdelar. Jag hoppas att vi när vi diskuterar kan återkomma till en del som frågade om. Jag vill i alla fall säga att jag tror att det är både relevant och riktigt att göra konsekvensbeskrivningar på många av de områden som nämndes. pågår ju beredningen av de över 500 remissvar som har inkommit på . Vi har anledning att återkomma till det. Jag delar mycket av det som sade. Vi är bara lite försiktiga med orden. Det kanske inte är områden med hyresrätt som uppvisar alla problem. Det kan vara områden med hög arbetslöshet och stort utanförskap som uppvisar de problem som bland annat har visat. Det är viktigt att hålla i minnet. 9 (): Först vill jag säga några ord om poliser. Det är självklart ingen lösning. Vi kan naturligtvis ha poliser så att vi vågar ge oss ut och jogga i spåret. Vi kan ha poliser som följer oss hem från festen. Man kan ju fråga sig hur många poliser vi ska ha för att klara av det våld som sker inom hemmets väggar. Det är att flytta fokus från problemet och att angripa symtomen. Mäns våld mot kvinnor och att kvinnor känner sig otrygga i offentliga miljöer har ju att göra med mäns överordning och kvinnors underordning. Det är det som man måste angripa, lika väl som klassfrågorna. Det gör definitivt inte fler poliser. Man kan däremot komma en bit på väg, menar jag, när det gäller det förebyggande och att se att det handlar om maktfrågor. pågår den stora beredningen av den utredning som har lagt fram sina förslag. Det finns alltså anledning att återkomma. Jag hoppas att regeringen väldigt noga ser till att just kvinnors erfarenheter, behov och rädsla får vara utgångspunkt och att det inte blir ett perspektiv bland alla andra. Det handlar nämligen ytterst om demokrati, och det handlar om grundläggande mänskliga rättigheter att även kvinnor ska känna sig trygga i det offentliga rummet. vill jag säga: Hälsa tjejerna från . 10 (): Till skillnad från tycker jag inte att man ska ställa närvarande poliser mot trygghetsskapande åtgärder i övrigt. Jag tycker att detta är viktigt. Och hoppas jag naturligtvis att samhällsutvecklingen går i den riktningen att möjligheterna för kvinnor att röra sig i samhället och att röra sig ute ska vara lika självklara som för andra. Men jag tycker inte att det finns ett motsatsförhållande. Jag kan bara uppmärksamma de kvinnor som ofta hör av sig och säger: Tänk såg jag en polis. Vad det kändes tryggt.