prot · GT09127 · 2006-05-19 00:00:00 — I många fall har polisen underlåtit att rapportera, och i några fall tappades rapporten helt enkelt bort. Bara en tredjedel av de barn som far illa rapporteras till . Det finns siffror som visar att två tredjedelar av barnläkarna underlåtit att anmäla trots misstanke om misshandel. I artikel 3 slås följande fast: Barnets bästa ska sättas i främsta rummet. Här behövs alltså en klar deklaration från med krav på att utvecklar riktlinjer för hur polisens rapportering till ska gå till. Jag yrkar, i likhet med tidigare talare i talarstolen, bifall till reservation 1 och begränsar mig för tids vinnande till detta även om vi står bakom samtliga reservationer från . 44 (): Jag ska börja med att säga att jag önskar att vi inte behövde ha denna debatt. Jag önskar att vi inte behövde någon ny lagstiftning som reglerar när barn bevittnar våld. Och jag önskar att det inte fanns några barn som tvingas leva i familjer där våld, hot och kränkningar är vardag. Man kan blunda hårt, men det hjälper inte det minsta. Regeringen har börjat öppna ögonen och i propositionen föreslås att barn som bevittnat våld ska ses som brottsoffer enligt socialtjänstlagen och ska ha rätt till brottsskadeersättning. Det är bra så långt. Det är förslag som och alliansen har lagt fram. Och självklart är vi glada för att , regeringen och vänsterkartellen här i kammaren tar efter våra förslag. Tyvärr lyckas inte Socialdemokraterna, att öppna ögonen helt. De kisar och försöker att undvika hela sanningen, och det tycker jag är sorgligt. Vi i menar att barn som tvingas bevittna våld oftast se och höra när pappa slår och hotar mamma är brottsoffer. De utsätts för en psykisk misshandel som i många fall är värre än att själva bli slagna. Detta kom också Kommittén mot barnmisshandel fram till i sitt betänkande. Till och med i regeringens egen proposition kan man läsa: Barn som bevittnar våld mot en närstående påverkas normalt psykiskt av upplevelsen. Reaktionerna liknar dem hos ett barn som själv utsatts för brott och kan, enligt viss forskning, till och med vara allvarligare när barnet bevittnat våld än om det själv varit utsatt för det direkta övergreppet. Om Socialdemokraterna och regeringen nu har förstått detta, varför vill man inte ge barnen det skydd som de behöver? De blir utsatta för brott. I stället väljer regeringen något slags halvmesyr och en helt ny variant i svensk lagstiftning. Barnet ska ses som ett brottsoffer enligt socialtjänstlagen. Det slås fast i den föreslagna socialtjänstlagens 5 kap. 11 § att barn som bevittnat våld eller andra övergrepp av eller mot närstående vuxna är offer för brott. Men enligt är det inte alls så. Barnet har inte alls utsatts för något brott utan ska bara få rätten till brottsskadeersättning från staten. Den som psykiskt har misshandlat barnet genom att till exempel misshandla en närstående kan inte dömas för denna psykiska misshandel och behöver inte heller betala skadestånd till barnet. Brottsskadeersättning ska betalas ut, och visst är det bra. Men det är staten som ska betala ut det och inte den som har utsatt barnet för kränkningen som enligt socialtjänstlagen också är att betrakta som ett brottsoffer. Detta är en märklig konstruktion som för mig är svår att förstå. Jag skulle vilja höra Socialdemokraternas företrädare förklara varför ni har valt en lösning där en handling enligt socialtjänstlagen ska uppfattas som ett brott men inte är ett brott enligt . Det är mycket märkligt. Det självklara borde vara, som bland annat Kommittén mot barnmisshandel och vi i föreslår, att ett barn som tvingas att bevittna våld av eller mot närstående ska ses som ett brottsoffer eftersom han eller hon utsätts för psykisk misshandel. Därför yrkar jag bifall till reservation 4 punkt 5 om målsägandebegreppet. Dagens beslut borde över huvud taget inte handla om barnets rätt till brottsskadeersättning utan om en kriminalisering av psykisk misshandel av barn. Med ett sådant beslut behövs det inga konstiga konstruktioner och halvmesyrer som ger rätt till brottsskadeersättning utan att det finns något brott och utan att den som har begått handlingen själv är skadeståndsskyldig. Från sida har vi också motionerat om att misshandel av barn ska särregleras i . Vi har föreslagit det tidigare, och vi ger oss inte. Vi menar att det inte räcker med att misshandel av barn är en särskilt försvårande omständighet, utan det borde vara en egen paragraf i . Det är i grunden värre när en vuxen slår ett barn än om en vuxen slår en annan vuxen. Därför borde barnmisshandel vara ett eget brott med ett högre straffvärde än vid misshandel av vuxna. I samband med propositionen har också lyft fram ytterligare ett problem när ett barn blir utsatt för våld av sin vårdnadshavare. Vid själva rättsprocessen mot vårdnadshavaren utses en särskild företrädare för barnet. Det är ganska självklart att vårdnadshavaren inte kan företräda barnet i processen mot sig själv. Men om barnet får skadestånd utdömt är det vårdnadshavaren, det vill säga kanske förövaren själv, som ska företräda barnets intressen när det gäller att få ut skadeståndet. Det är uppenbart en orimlig ordning. Vem tror att vårdnadshavaren kommer att kräva ut skadeståndet från sig själv? I stället borde den särskilda företrädaren som barnet har haft i rättegången få ett förlängt uppdrag så att den särskilda företrädaren också får utkräva skadeståndet från vårdnadshavaren för barnets räkning. Vi tycker att det skulle vara en liten förändring, kostar inte speciellt mycket men skulle lösa problemet för dessa barn. 45 ELISEBEHT (): Den senaste tidens uppmärksamhet på barn som far illa råkar sammanfalla med att regeringens förslag om att förbättra stödet för barn som bevittnar våld ska behandlas i kammaren. Det är i och för sig en ren tillfällighet, men våldet mot barn är dessvärre inte tillfälligt utan pågår och stundligen runtom oss. är våldet så grovt att barnet avlider. Antalet anmälningar om att barn misshandlas ökar. Till viss del förklaras det av en ökad anmälningsbenägenhet. Så kan det säkert vara, men vad vi kan vara riktigt säkra på är att de anmälningar som vi ser bara är toppen av ett . Mörkertalet är stort, och det mesta av våld och övergrepp mot barn förblir en hemlighet för barnen, och kanhända syskonen, att bära. Det förslag som vi nu hanterar ska leda till att stödet för barn utvecklas och blir bättre och att barn som bevittnar våld hemma, mellan närstående, i bästa fall kommer att fångas upp mycket tidigare än . Det är, herr talman, väl känt att kommunernas stöd till barn som far illa ser väldigt olika ut. På sina håll har man länge arbetat med handlingsplaner och har stödverksamhet av olika slag. När barn drabbas av våld ska samhället vara ordnat på ett sådant sätt att barnets rätt till skydd tas för givet. Så är det inte . För att det ska bli möjligt krävs genomtänkta strategier med ett mycket tydligt barnperspektiv, en fungerande samverkan mellan olika myndigheter men också en stor medvetenhet och kunskap hos alla som arbetar med barn om hur riskerna för barn ser ut och hur barn som far illa också på olika sätt signalerar det. Kommunerna får nu ett uttalat ansvar att hjälpa och stödja barnen. Men det räcker inte att kommunerna tar sitt ansvar; också myndigheterna måste göra det. Därför har , och Myndigheten för skolutveckling ett uppdrag att förbättra samarbetet mellan polis, socialtjänst, hälso- och sjukvård och skola när det gäller barn som far illa. Däribland räknar vi barn som bevittnar våld. Det är naturligtvis avgörande för om ska kunna hjälpa barnen att de får kännedom om att ett barn kan misstänkas fara illa. Det här uppdraget som de tre myndigheterna har fått ska redovisas till regeringen . Jag utgår från att polisens rutiner nu skärps och kvalitetssäkras. Det måste vara självklart att de är uppmärksamma på om det finns barn inblandade när de kommer till ett hem, en bostad, som är en brottsplats, eller när de utreder våldsbrott inne på stationen. De ska inte bara vara uppmärksamma utan också självfallet agera till barnets hjälp. Där brister det , det vet vi. Det har andra talare här före mig berättat om. Rädda Barnens studier är glasklara. Kvinnojourerna och barnrättsorganisationerna har förundrats över att barnen är så osynliga när polis och andra myndigheter ändå är inne i ärendet. Det är mycket märkligt och naturligtvis fullständigt oacceptabelt. Tiden tillåter inte någon djupare redogörelse för hur våldet drabbar barnen, men vi kan vara på det klara med att barnen får långtgående, och inte sällan livslånga, konsekvenser av en våldsam barndom. Det finns många vittnesmål om den saken. Därför är det så viktigt att kommunerna och myndigheterna upprättar handlingsplaner, skapar rutiner och utbildar personalen så att de vet vad och hur de ska göra när de möter barn som har det svårt. Att välja att inte agera till ett barns hjälp står inte bara i strid med nuvarande lagstiftning. Det är ytterst ett oerhört svek mot barnet. Betänkandet handlar om barn som bevittnat våld. Men jag vill också ha sagt i det här sammanhanget att det finns ett tydligt samband mellan våld mot kvinnor och att barnen inte bara bevittnar våld utan också själva blir misshandlade. I sammanhanget måste sägas att stödet till män som misshandlar behöver utvecklas. Kriminalvården och vissa få verksamheter runtom visar på goda exempel. Det är viktigt att vi inte begränsar oss till att tala om våldsutsatta kvinnor och deras barn utan har två fokus och talar om våldsamma män och deras barn och vad som kan göras för att förhindra ytterligare våld. Jag ska nämna något om de reservationer som finns i betänkandet. Den första är från , som skriver att skadestånd bör betalas av gärningsmannen. Det är alldeles riktigt. Normalt sett är det gärningsmannen som betalar skadestånd till den som har drabbats, men då ska hans eller hennes ansvar begränsas till sådana skador som kan konstateras vara en direkt konsekvens av brottet. För de här barnen ser det inte riktigt ut så. Deras lidande och eventuella skador, långtgående skador och ibland störningar, är på ett helt annat plan och kanske inte visar sig . För att inte rubba på skadeståndslagens principer har vi nu valt att i stället införa en brottsskadeersättning som avviker från skadeståndslagens principer. Här krävs inte längre någon annan bevisning än att det kan göras troligt att barnet har bevittnat våld av eller mellan närstående. Någon utredning som bevisar att barnet har drabbats av en psykisk påverkan ska inte göras, utan beslut om brottsskadeersättning ska fattas om barnet upplevt sådant som typiskt sett påverkar ett barn som bevittnat våld. Det gör att många fler barn kommer att kunna få ersättning utan att hamna i en målsägandesituation. När nu staten tar på sig ansvaret för att betala brottsskadeersättningen till barnen är det alltså ett sätt att visa att barn som bevittnat våld är offer för brott, trots att våldet kanhända inte har riktats mot barnet direkt, för då är det ju en helt annan sak som ska prövas för sig. Den här sortens ersättning kan tjäna som ett led i en upprättelse och ge bekräftelse på att det som barnet varit med om var ett brott som barnet inte på något sätt bär ansvar för. Men det som är riktigt viktigt är ändringarna i socialtjänstlagen, alltså kommunernas ansvar att hjälpa och stödja barnen och skydda dem från ytterligare våld. Det är det riktigt långtgående som har stor betydelse för barnen, inte ersättningen i sig. Ersättningen fungerar som signal och bekräftelse. En reservation från , och handlar om att man vill kriminalisera psykisk misshandel av barn som har bevittnat våld. Utskottet har valt att stå fast vid det ställningstagande som gjorde, och som senare också följde, nämligen att inte gå fram med en sådan ny lag. I stället valde att införa den nya straffskärpningsgrund som tar sikte på att när straff döms ut i de här fallen ska det ha betydelse som en försvårande omständighet att barn har varit tvungna att uppleva och bevittna våldet. Vi har alltså valt att hålla barnet utanför processen på så sätt att barnet inte blir målsägande, med allt vad det innebär. Vi väljer alltså nu att gå vidare och införa den nya brottsskadeersättningen i stället för gängse skadestånd. Det finns verkligen skäl, som alla här har sagt, att lyfta fram barn som bevittnar våld. Det som kommer att ha störst betydelse är, som jag sagt, att kommunernas ansvar poängteras. Vi slår fast att barn som bevittnat våld är offer för brott, däremot inte målsägande, och att de behöver kommunens stöd. Jag vill, herr talman, de sista sekunderna här passa på att göra lite reklam. Det kommer nämligen att bli filmvisning här i . Det är som med medel från Allmänna arvsfonden har producerat en film. Det är den andra i sitt slag. I filmen, som har titeln att jag hade en mardröm, möter vi barn som de går i gruppverksamhet på en av de få kvinnojourer som har utbildad personal för arbete med barn som bevittnat våld. Filmen är avsedd för personal och andra som kommer i kontakt med barn. Det är ett fortbildningsmaterial som är alldeles nytt. Jag hoppas att det ska kunna fungera som inspiration för alla de kommunalpolitiker som ska få den nya socialtjänstlagen i sitt knä när de fyra barn som finns med i filmen berättar vad de har varit med om och att de ställer nya resurser till förfogande, så att barnen får den hjälp de verkligen behöver. Därmed, herr talman, yrkar jag bifall till förslaget i utskottets betänkande och avslag på reservationerna och gör mig beredd för en ny dust i den andra talarstolen. 46 () replik: Det är beklämmande att höra att Elisebeht omsorger om skadeståndslagens paragrafer är större än om de barn som har tvingats bevittna våld, för, som Elisebeht säger, vill man inte förändra den skadeståndslag som vi har och paragrafernas utseende. Men vad jag och vi moderater säger är att barn måste bli målsägande för att kunna få ett stärkt skydd. Mina frågor är: Varför får inte lov att berätta för polisen? Varför är det för Socialdemokraterna inte viktigt att barnen blir målsägande? Hur ska barnen med ert sätt att se få ett tillräckligt skydd och tillgång till behandling utan att anses som målsägande? Elisebeht använde av sitt anförande till att skylla på andra på kommunen, på sjukvården, på skolan och någon annan. Men vi som lagstiftare har också en skyldighet. Varför kan vi inte ta vår skyldighet på allvar och ge barnen ett bättre skydd? Så, Elisebeht , hur ska barnen få ett tillräckligt skydd med förslagen i propositionen? Hur ska stödet bli bättre? Hur ska deras situation upptäckas tidigare? Hur ska de tydligare strategierna implementeras? 47 ELISEBEHT () replik: Det första som jag vill säga är att jag tror att kanhända inte har tillräckligt på fötterna för att bedöma mitt engagemang för barn som bevittnat våld. Låt oss inte göra det till en trätofråga. Jag tror att vi alla här har samma ambition. Sedan väljer vi olika vägar, , och det kan man kanhända kräva respekt för. Jag försökte i mitt anförande redogöra för hur vi ser på frågan om hur stödet för barn ska bli bättre. Det är en alldeles riktig beskrivning som har givits här, den som har givit och som det står om i betänkandet, att dessa barn inte får den hjälp och det stöd de behöver. I första hand behöver barn skydd. De behöver också få komma i sådana sammanhang där de får tala om vad de har varit med om. De kan gå i gruppverksamhet. En del kan komma att behöva individualterapi, men jag tror att det är en minoritet som behöver det. De behöver få sätta ord på vad de fått vara med om, och de måste lyfta bort skuld och skam. Det är den vuxne förövaren som ska ta ansvar för sina handlingar. Vi har valt att försöka hålla barnet utanför domstolarna och i stället gå fram med en brottsskadeersättning som erkänner att barnet har bevittnat våld, att det är offer för brott. Att vara offer för brott är inte liktydigt med att också bli målsägande. Det måste vi väl ha klart för oss. Vi tror dessutom att med detta system bör rutinerna för polisen och andra myndigheter som kommer i kontakt med barnen skärpas och kvalitetssäkras så att barnen verkligen får den hjälp som de har rätt till och ska ha enligt socialtjänstlagen. 48 () replik: Jag betvivlar inte Elisebeht engagemang i frågan. Däremot betvivlar jag hennes kompetens att realisera verksamma åtgärder för barnen med utgångspunkt i det betänkande som vi nu behandlar. Elisebeht säger att den vuxne ska ta ansvar för sina handlingar. Ja, det är ju det vi säger att man måste göra i stället för det förslag som Elisebeht står bakom och som vi ska besluta om här. Genom brottsskadeersättningen frikänner Socialdemokraterna den som har begått brottet inte bara från vad den har åsamkat barnet utan också från den ekonomiska skulden. Vi moderater säger: Låt barnet bli målsägande. Då har man möjlighet att få både skadestånd, behandling och upprättelse för det brott man har blivit utsatt för. Elisebeht ger inget besked om hur barnets skydd ska bli bättre. Hon talar om polisen, och så vidare visst, de har en viktig roll och vi som lagstiftare kan se till att de får de verktyg de behöver. Men barn hittas inte under sängar eller vettskrämda i garderober om de inte är målsägande. Vi måste ju åstadkomma att barnen hittas. Hur kan Elisebeht och tro att 100 av 100 000 barn ska komma i åtnjutande av brottsskadeersättningen? Är det ett tillräckligt skydd? 49 ELISEBEHT () replik: Skyddet till barn ska ges av kommunerna. Det ges inte i domstolarna. Det tror jag att vi kan vara överens om. Vi säger att vi för att lyfta fram barnen och visa att de är offer för brott är beredda att införa en brottsskadeersättning som ska utgå utan att det behöver ske som skadestånd. Om skadestånd ska betalas ut måste man ju också kunna bevisa att det som barnet har varit utsatt för verkligen har lett till en sådan psykisk påverkan att det skulle kunna utgöra skäl för skadestånd. Vi säger att det inte behövs: Se till att barnen får brottsskadeersättningen. Det behöver inte göras några sådana utredningar som grund för ersättningen, utan det räcker med att barnet har vistats i en sådan miljö som typiskt har påverkat barnet negativt. Därmed behövs ingen annan bevisning. Man behöver inte förhöra barnen, och det behöver inte bevisas vad barnen har sett eller hört. Vi vet att barn som lever i familjer där detta pågår och stundligen tar skada. Den kanske viktigaste saken i hela paketet är att vi lyfter fram kommunernas ansvar för att hjälpa, stödja och skydda dessa barn. För det krävs en hel del arbete, kan jag säga. Det har själv efterlyst. försöker vi strukturera och se till att lagstiftningen ger stöd för att man ska kunna ställa krav på kommunerna att detta ska vara en prioriterad verksamhet. De får nu en uppgift att se till att dessa barn får det stöd de behöver. Sedan kan det komma att se olika ut i olika kommuner. 50 () replik: talade om ett mycket tydligt barnperspektiv när hon skulle beskriva propositionen. Jag tycker att det skulle ha varit ett mycket tydligt barnperspektiv om man hade valt att slå fast i att ett barn som tvingas bevittna våld i hemmet blir utsatt för psykisk misshandel. Den pappa för det är oftast pappan som slår mamma inför barnen ska också veta att han begår ett brott mot barnen. Frågan är: Varför har ni valt en sådan halvmesyr? Det är en främmande fågel i svensk rättstradition. Ni vill att barnet ska ses som ett brottsoffer enligt socialtjänstlagen men inte enligt . Jag fick en ansats till svar tidigare. Ni säger att ni vill hålla barnet utanför rättsprocessen. Men när barnet självt blir slaget och utsatt för våld är det ju naturligt att det ska vara med i rättsprocessen. Då behöver barnet inte hållas utanför. Med detta säger ni alltså att psykisk misshandel inte är så farligt. Framför allt säger man till den som har begått brottet att förövaren inte har något ansvar för den skada som barnet lider. 51 ELISEBEHT () replik: utredde huruvida frågan om barn som har bevittnat våld i hemmet ska tas upp i ny lagstiftning, i en egen paragraf i . Man kom fram till att man inte ville förorda det. Det blev heller inte så, och ställde sig bakom det synsättet. I stället valde , tror jag att införa en straffskärpningsgrund. Om man misshandlar någon inför barn är det att betrakta som en grund för straffskärpning, som ska ses som en försvårande omständighet när man utdömer straff. Jag har försökt att ta reda på hur det nu ser ut: Har domstolarna använt denna straffskärpningsgrund? Ja, det visar sig att de har gjort det. Det finns inte jättemånga eller jättetydliga skrivningar i domsluten, men man kan ändå tydligt se att de gör det. Att, som , säga att man vill ha en särskild paragraf för att försäkra sig om att domstolarna verkligen gör vad vill att de ska göra är lite främmande. Jag tror att det räcker med den lagstiftning vi har. Att vi sedan ska följa upp den och kontrollera att det har blivit så som den lagstiftande församlingen, det vill säga , har bestämt är en annan sak. Men vi behöver inte ständigt skapa nya paragrafer för att skriva domstolarna på näsan hur de ska göra. Det finns en paragraf om en straffskärpningsgrund. Den har verkat i ett par , och jag tror att vi vid en översyn kommer att se att domstolarna också har tagit hänsyn till den. I de domar som jag har läst har man gjort det. 52 () replik: Jag tycker att Elisebeht blandar ihop två saker här. Straffskärpningsgrunden handlar ju om våld som är riktat mot barn, och då är den försvårande grunden just att det är ett barn som det är riktat mot. har föreslagit att vi ska ha en egen paragraf som heter barnmisshandel i . Det ska framför allt vara högre minimistraff än när det gäller misshandel av en vuxen. Det är alltså en helt annan sak. Våldet är ett brott mot den person som det riktas mot, men även om ett barn bevittnar det och lider svårt psykiskt är det fortfarande inget brott mot barnet. säger ni att det är ett brott mot barnet enligt socialtjänstlagen, det vill säga att barnet ska ses som ett brottsoffer enligt socialtjänstlagen. Men det är fortfarande inget brott enligt . Förövaren kan inte dömas för den psykiska misshandeln. Förövaren blir inte skadeståndsskyldig gentemot barnet. I stället säger staten att barnet kanske behöver en viss kompensation, och därför träder staten in och betalar brottsskadeersättning. Men staten säger inte till förövaren: Du har begått ett brott mot det här barnet, och därför ska du betala skadestånd och straffas för psykisk barnmisshandel. Blanda inte ihop begreppen här! 53 ELISEBEHT () replik: Jag tvingas konstatera att är dåligt påläst. Den straffskärpningsgrund som fattade beslut om innefattar just att barn har bevittnat våld. Det kanske lite grann förklarar stadiga argumentation att vi behöver ha ytterligare en ny paragraf i . Detta är redan omhändertaget i den lagstiftning som har fattat beslut om. Gå hem och läs på, . Överläggningen var härmed avslutad. (Beslut fattades under 14 §.) 11 § Ingripanden mot unga lagöverträdare Föredrogs justitieutskottets betänkande 2005/06:JuU34 Ingripanden mot unga lagöverträdare (prop. 2005/06:165). 54 (): Det är väldigt viktigt att vi försöker bekämpa brottslighetens orsaker. Jag hade förmånen att besöka det som det går så bra för . Det var i kartellens , där Socialdemokraterna har styrt mycket . Vid en träff med företrädare för de sociala myndigheterna kunde jag konstatera att det var kö till ungdomsmottagningen. Man var mycket oroad över att så många ungdomar hade börjat skolvägra. Man var orolig över att det fanns alltfler extrema grupper som började organisera sig och var synliga höger, vänster och andra grupperingar. Man såg hur det var rekordhög ungdomsarbetslöshet i . Man kunde konstatera att det inte fanns några fältassistenter. Så ser det ut i det landet som vänsterkartellen talar så starkt och väl om och säger att det går så bra för. Det är ett land där vi vet att barnfattigdomen också har brett ut sig. har rubriken: Barnfattigdomen är en skam för . Vänsterkartellen är nöjd med sina insatser, eller åtminstone stolta, eller hur det nu brukar vara.