prot · GT09110 · 2006-04-25 00:00:00 — Det grundläggande problemet är inte att andra länder vill komma till rätta med , utan det är uppträdande ; man har fört världssamfundet bakom ljuset ljugit. För det andra tycker jag att det vore intressant att höja ribban lite utöver det här med referat och beskrivning. Jag vill därför fråga utrikesministern om hans prognos för politik. Vad är det för drivkrafter, incitament, som gör att uppträder som de gör? Vad har de för mål med sin politik? Vi måste på något sätt förhålla oss till om detta är en kris som vi kan tro kommer att rulla på och år . Hur ska den avlöpa? Eller är det en övergående historia, alltså att man har kortsiktiga mål för sin politik? Med den bakgrund som utrikesministern har tror jag att en analys av den iranska regeringens, regimens, incitament och en prognos för hur det här kommer att utvecklas vore intressant. 33 Utrikesminister (): Tack för välkomnande ord igen! Jag känner mig redan hemma. När det gäller den debatt som pågår i är det rätt att det är en livlig debatt. Jag har själv tjänstgjort där, den senaste omgången i , och vet att det är amerikansk politik att inte utesluta vad man kallar för optioner. Det gör att även de mest fantasifulla optioner så att säga inte officiellt tas tillbaka. Jag undvek i mitt ursprungliga svar att kommentera frågan om användning av kärnvapen. Jag vill bara understryka det som vi väl alla känner, att den optionen är en option som skulle åstadkomma inte bara en mänsklig katastrof utan också en stor internationell politisk kris och en stor ekonomisk och internationell kris naturligtvis och bli ett grundskott i icke-spridningsregimen jag återkommer till fråga. Frågan till mig från var inriktad på påstådda krigsförberedelse. Därför var detta utgångspunkten för mitt svar, men om tittar på mängden text är det minst lika mycket, om inte mer, om just grundfrågan, utveckling av kärnenergi som kan leda till utveckling av kärnvapen. Det finns all anledning att visa skepsis och misstänksamhet med tanke på de informationer som har undanhållits . Att ge sig in på prognoser i den här frågan är ganska riskabelt. Vad som förestår, som vi alla vet, är en diskussion i där man kommer att se om har vidtagit några åtgärder i enlighet med vad som krävdes i det första presidentuttalandet från säkerhetsrådet. Parallellt med detta arbetar med frågan. Jag anser att det finns all anledning att påminna oss om att inte bara innehåller kapitel 7 jag har den alltid i fickan om användning av tvångsmedel, sanktioner och användning av våld, utan innehåller också det jag kallar den diplomatiska poesin i artikel 33 om fredlig lösning av tvister. Alla ansträngningar måste göras för att lösa den här frågan på diplomatisk-politisk väg. Här vilar ett stort ansvar på de tre EU-länder som har varit engagerade i den här processen. Där vilar ett stort ansvar på , och att använda alla medel för att främja en fredlig lösning. Det som är grundproblemet och som gör det svårt att göra en trovärdig prognos i den här frågan är att vi har kommit väldigt långt ifrån icke-spridningsavtalets tre grundpelare och respekten för dessa tre grundpelare. När detta fördrag skapades byggde det på att man skulle från kärnvapenmakters sida nedrusta. Man skulle icke sprida kärnvapen eller, som del 2, allra helst icke tillverka kärnvapen. Del 3 var rätten till fredlig utveckling av kärnenergi. Jag tror att de som gjorde det här fördraget kanske inte såg utvecklandet av tusentals centrifuger som skulle göra låganrikning till höganrikning och därmed göra det väldigt lätt att ta steget från höganrikningen i kärnenergisyfte till kärnvapen. Detta tror jag är grundfrågan: Finns det någon möjlighet att låta fredlig kärnenergi gå till med total kontroll antingen inom landet eller genom en internationell myndighet som förser landet med kärnbränsle? Där tror jag, det är en förhoppning, att det kan finnas en lösning. Det finns tyvärr väldigt starka krafter inrikespolitiskt i som gör att det är svårt att nå dessa lösningar, men man har all anledning att på alla sätt främja en fredlig lösning. 34 (): Jag tackar återigen utrikesministern för svaret. Jag vill betona att jag instämmer i det säger om vem som är skurken. Det som sker i finns det all anledning att ta avstånd ifrån. Det finns all anledning att på alla sätt utöva påtryckningar på , inte bara när det gäller frågan om eventuellt utvecklande av kärnvapen utan också och framför allt när det gäller mänskliga rättigheter, precis som utrikesministern sade i den tidigare debatten, som jag definitivt instämmer i. Där behöver alla krafter enas. Anledningen till att jag ändå valde att fokusera på frågan om är att det är en brännande het debatt. Det är möten i säkerhetsrådet där vi vet att , och har motsatta ståndpunkter. Vi vet att vi mycket väl kan komma i en situation där säkerhetsrådet inte kommer fram. Vi har en erfarenhet från att till slut valde att agera på egen hand, med de konsekvenser som det har fått. Då kan vi stå på vilken sida som helst i diskussionen eller debatten, men vi vet att FN-systemet hamnar i kris när folkrätten inte respekteras. Vi såg att hela EU-världen hamnade i kris därför att man hamnade i olika ståndpunkter. Ska man titta på hur man ska lösa konflikter i världen är det här definitivt inget bra sätt. Då förstör vi de instrument som vi kan ha för att faktiskt lösa konflikter i världen. Eftersom det är en stark debatt i och då vi, tyvärr, känner igen en hel del tecken från tycker jag att vi ska ha uppe det här och debattera så att ingen sedan kommer och säger: Jaha, nu valde att gå den egna vägen därför att man misslyckades i säkerhetsrådet. Alla länder måste vara beredda och vara aktiva i debatten och ha en aktiv dialog med för att förhindra att den situationen uppkommer. Sedan har jag en fråga till utrikesministern. Jag ser en större problematik, som utrikesministern tog upp, med icke-spridningsavtalet. Det är hur man egentligen ska kunna modernisera det och hur man ska kunna komma ifrån konflikten med att alla länder borde ha rätt att utveckla fredlig kärnenergi, oavsett vad vi kan tycka om regimen emellanåt, samt hur man ska kunna få icke-spridningsavtalet att vara aktuellt när det gäller nedrustningspolitiken. För många människor blir det en lite absurd situation. , som är en av världens största kärnvapennationer har gett signaler om att man fortsätter att bygga ut kärnvapen i stället för att nedrusta, är väldigt aktivt med att säga att andra länder i världen inte ska skaffa kärnvapen. Den diskussionen förs runtom i världen. För mig är det icke-spridning men också nedrustning som måste vara en av frågorna, annars når vi ingen framgång. Då kommer också frågan om icke-spridningsavtalet upp och vilka länder som ska skaffa sig kärnvapen. Vi vet att är ett av de länder som har kärnvapen men inte har skrivit under icke-spridningsavtalet. Från , FN och EU är man kanske alldeles för tyst i den debatten och dialogen, och det kan alltid utnyttjas av regimer som . Behandlar vi inte alla länder lika i världen och utifrån samma regelverk kommer vi heller att kunna sätta ordentligt tryck. Jag undrar hur utrikesministern tänker agera för att lyfta fram frågan om icke-spridningsavtalet och hur vi ska kunna få en likartad tillämpning från alla länder i världen. 35 (): Min fråga om prognosen hade en liten baktanke. Då sade utrikesministern att det är riskabelt att göra prognoser. är det så att man måste göra prognoser ibland, därför att man måste handla, man kan inte bara avstå från verkligheten och säga att vi väntar och ser. En marknad som är väldigt beroende av den utvecklingen på det här området är energimarknaden och oljepriset. ser vi ett oljepris på per fat, men det har det varit . Det gör det ganska svårt, mot bakgrund av den beskrivning som utrikesministern gav, att egentligen se några skäl till att oljepriset skulle gå ned. I själva verket kan vi säga att om man ska göra prognoser för oljepriset är det prognoser om och och som man måste göra. Det är egentligen inte ekonomfrågor utan väldigt mycket en fråga för dem som är säkerhetspolitiska analytiker eller Mellanösternanalytiker. Mot den bakgrunden skulle jag vara intresserad om utrikesministern kunde ge en prognos om oljepriset kommer att ligga kvar på den här nivån, eller kommer det att stiga ännu mer? 36 Utrikesminister (): Jag tror att alla skulle tjäna rätt mycket pengar om jag hade rätt i min prognos för utvecklingen av oljepriset framöver. Jag ska kanske inte gå i detalj på det, men har helt rätt i att oljeprisutvecklingen i hög grad är en funktion av graden av stabilitet och en prognos för stabilitet i ett antal länder i denna region som vi nu diskuterar. Det finns en och annan faktor som som ekonom säkert är mer medveten om än jag. Det är naturligtvis efterfrågetrycket från växande ekonomier som och och en avsiktlig råvaruinriktad utrikespolitik, att säkra leveranser till dessa två länder. Jag tror faktiskt att det är dessa två faktorer tillsammans som spelar en roll. Det knyter samman den diskussion som fortsätter om vikten av att debattera denna fråga och ha en fortsatt diskussion. Jag tycker att det är rätt att vi bör dra lärdomar av diskussioner kring utvecklingen i . Det finns all anledning att tänka på olika scenarion och göra den diplomatiska koreografin framöver. Det förenar era båda inlägg, även om det är svårt att göra prognoser. Det finns en inbyggd dynamik som ibland är väldigt negativ. Jag tycker i den grundläggande frågan om icke-spridning att en av de största bristerna i FN-reformarbetet, som jag är djupt engagerad i , är att vi, förutom en liten diskussion om landminor och handeldvapen, inte har någon diskussion om nedrustning och icke-spridning i FN:s reformarbete. Det är en klar brist som generalsekreterare har påpekat och som också jag har understrukit i min roll som ordförande i . Vi har från medlemsstaterna efterlyst idéer. Vi hoppas nu att , som framlägger sin rapport från sin kommission, kan ha idéer som vi kan bygga på. Men grundproblemet är just detta att det är bristande efterlevnad på nedrustningssidan. Jag hoppas att de indikationer som angav inte kommer att omsättas i praktisk handling inte bara från finns det sådana indikationer utan det finns även andra planer för olika kärnvapenmoderniseringar men också att spridningen stoppas. Där är ju Iranfrågan den absolut viktigaste. Ett skäl till att vi ser positivt på frågan om en zon fri från massförstörelsevapen i är just den aspekt som pekar på. Det är viktigt att vi minskar spänningarna i den regionen. Kombinationen IsraelPalestinafrågan och IrakIranfrågan är just nu en oerhört stor källa till oro politiskt och ekonomiskt. Vi har all anledning att föra den här debatten både mellan stater och i parlament, som sker här , så jag tackar för denna viktiga diskussion. 37 (): Jag tackar utrikesministern. Vi får med gemensamma krafter försöka föra den här debatten. För att återgå till ursprungsfrågan, oron och risken för ett krig även i . Vi vet att krig, oavsett varför de kommer till eller vilka goda eller onda intentioner man kan ha, alltid innebär civila offer, civilbefolkningen. Vid ett eventuellt anfall i kanske det skyddar resten av världen när vi säger att vi ska förhindra att man sprider kärnvapen, men det kommer att vara en katastrof för folk. Med det förtryck som folk redan lever under är det viktigt att man driver, precis som utrikesministern säger, att man ska använda sig av alla andra vägar och att militära medel verkligen bara ska vara undantag, för det är andra som kommer att få betala det dyra priset. Det är en erfarenhet som man kan se i , och på många andra håll i världen där krigsrisken är det som måste minimeras. Till slut, herr talman, vill jag bara säga att frågan om oljepriset, hur det påverkar och hur oljan egentligen är av säkerhetspolitisk betydelse, borde vara en signal till oss här i och överallt att ta steg mot att komma ifrån oljeberoendet och utveckla en annan energipolitik. Jag hoppas att vi kan bli eniga om det i den här , för det har vi inte lyckats med . 38 Utrikesminister (): Helt kort när det gäller energifrågan är självklart det tredje elementet i icke-spridningsavtalet rätten till fredlig användning av kärnenergi. Där finns det intressanta diskussioner internationellt om att upprätta ett multilateralt system, där man alltså kan få denna resurs, detta anrikade uran, via internationellt kontrollerade källor. Detta kan vara en långsiktig lösning. Det löser inte situationen på kort sikt, men det återknyter både till Iranfrågan och till bristfälligheten i icke-spridningsavtalet. Slutligen när det gäller oljeberoendet kan jag glädjande bekräfta att statsministern ju har lanserat ett program för att göra oss fria från oljeberoende inom en rätt rimlig tidsperiod. Om alla följer detta kanske det till och med kan ha en positiv effekt på oljepriset. Överläggningen var härmed avslutad. 8 § Svar på interpellation 2005/06:332 om tillgången till speciallärare 39 Utbildnings- och kulturminister (): har frågat mig om jag är beredd att vidta några åtgärder för att återinföra en speciallärarutbildning. Interpellationen tar upp en väldigt viktig fråga, nämligen behovet av specialpedagogisk kompetens i skolan. Barn och elever kommer till förskolan, skolan och vuxenutbildningen med olika bakgrund och olika förutsättningar. Både regeringen och har i olika sammanhang markerat att en god mätare av kvaliteten i en skolas pedagogiska verksamhet är hur den möter elever med behov av särskilt stöd. Jag vill på en gång säga att jag anser att det är viktigt att både specialinsatser och individuella insatser så långt möjligt sker inom ramen för elevernas reguljära undervisning. Vi ska sträva efter att alla barn, även de med särskilda behov, är delaktiga i samhälle och skola. Denna strävan har ett brett stöd i det svenska samhället. fråga är föranledd av utvärdering av specialpedagogprogrammet vid svenska universitet och högskolor (Rapport 2006:10 R). I verkets rapport framhålls att specialpedagogutbildningen inte tillräckligt återspeglar förväntningar och behov från skolorna vad gäller det konkreta arbetet med elever med inlärningssvårigheter. Enligt skolans styrdokument förutsätts alla lärare ha grundläggande kunskaper i specialpedagogik. Skolan ska också ha tillgång till lärare med en fördjupad specialpedagogisk utbildning, för elever med svårare och mer specifika problem. Dessa utgångspunkter gällde för propositionen En förnyad lärarutbildning (1999/2000:135) vilken genomsyras av att specialpedagogik ska ingå i all lärarutbildning. För specialpedagogexamen föreslogs dessutom en förlängning från 40 till 60 poäng, alltså en förlängning från två till tre terminer. Specialpedagogik ingår i den nya grundläggande lärarutbildningen på flera olika sätt. Specialpedagogik kan inhämtas som en del av det allmänna utbildningsområdet. Den kan inhämtas i inriktningar och i specialiseringar och i den verksamhetsförlagda delen. Den nya lärarutbildningen erbjuder sammantaget en mer omfattande specialpedagogisk kompetens än den gamla utbildningen. Att återinföra en utbildning till speciallärare, som i huvudsak arbetar med en liten grupp barn eller elever som tagits ur sin klass för särskild undervisning, vore att ta flera steg tillbaka ifrån den inkluderingsmodell som i olika sammanhang omfattar. Hur specialpedagogen bör arbeta, konsultativt gentemot skolledning och lärarlag eller med enskilda elever, är en sak för skolans ledning att bedöma. Det gäller att skolans samlade kompetens används på bästa sätt för att tillgodose de olika behov som eleverna har så att alla kan åtnjuta rätten till utbildning. Nej, , jag är inte beredd att medverka till att återinföra en speciallärarutbildning av en gammal tidigare modell och därmed riskera en särbehandling och utstötning av vissa elever. Jag vill i stället ta vara på den kraft som finns i såväl skolans som lärarutbildningens förändringsprocess vad gäller specialpedagogiken. I specialpedagogexamens beskrivning anger regeringen som första mål: För att få specialpedagogexamen skall studenten ha de specialpedagogiska kunskaper och färdigheter som behövs för att aktivt kunna arbeta med barn, ungdomar och vuxna som är i behov av stöd inom förskola, skola, vuxenutbildning eller habilitering/rehabilitering. Jag noterar att har tagit fasta på detta mål i sin utvärdering, och jag vill för egen del göra det som ankommer på mig för att lärosätena ska nå den kvalitet i utbildningen som förutsätts för ett gott arbete med elever i behov av stöd. Jag kommer att särskilt följa upp de rekommendationer som lämnat och i mina samtal med de rektorer som ansvarar för lärarutbildning följa upp såväl specialpedagogikens utrymme allmänt i lärarutbildningen som inriktningen av specialpedagogutbildningen. 40 (): Jag tackar så mycket för svaret. Svaret är ju tydligt, och det är alltid en fördel när man ska diskutera. hade jag ett långt samtal med en lärare som jag kände ganska väl som hade en elev i klassen, en flicka, i gymnasiet. Hon skrev hopplöst osammanhängande meningar. Det var svårt för en vanlig läskunnig människa att läsa vad hon skrev. Tillfälligtvis hade kommun just det året ett projekt där man hade speciallärare. Hon fick gå till en duktig speciallärare en gång förutom den vanliga undervisningen. Efter ett läsår skrev denna flicka som en genomsnittlig svensk gymnasieelev. Jag minns att vi sade: Tänk om fler elever kunde få den här hjälpen! Då, , så långt tillbaka är det, handlade diskussionen bland lärarna om vilka möjligheter eleverna skulle få om verkligen fler fick hjälp på det här konkreta sättet. handlar diskussionen om något annat. handlar diskussionen om att all den här hjälpen är på väg att försvinna. Speciallärare som hjälper elever enskilt eller i liten grupp är på väg att försvinna från skolan. Och orsaken är det regeringsbeslut som fattades om en ny utbildning. Då var regeringens uttalade mål att den nya utbildningen skulle förstärka den rådgivande funktionen på bekostnad av kunskaper om arbetet direkt med eleverna. har alltså mer än hälften av undervisande speciallärare försvunnit från svenska skolor. Den här nya utbildningen är precis som ministern sade mer övergripande och mer rådgivande. Den har en mer övergripande och rådgivande karaktär. Den är säkert bra för sitt syfte. Jag vill inte avskaffa den. Däremot är jag övertygad om att det också behövs speciallärare i skolan som arbetar direkt med eleverna. Jag lyssnade noga på vad utbildningsministern sade, och skillnaden mellan och Socialdemokraterna blir ju extremt tydlig. Man hör en ideologisk ton som huvudargument för att inte speciallärare skulle behövas längre. Att återinföra en utbildning till speciallärare, sade utbildningsministern, som i huvudsak arbetar med en liten grupp elever som tagits ur sin klass för särskild undervisning vore att ta flera steg tillbaka. Ja, det vore kanske att ta några steg tillbaka från en gammal socialdemokratisk skolideologi. Men det vore inte några steg tillbaka för den elev som fick hjälp. Utbildningsministern säger också att han inte är beredd att medverka till att riskera särbehandling och utstötning av vissa elever. Tydligare kan det ju inte sägas: Utbildningsministern anser uppenbarligen att det leder till utstötning och särbehandling om en elev får extra hjälp i lugn och ro någon timme . Jag är övertygad om att det är precis tvärtom. Utbildningsministern är som bekant en väldigt skicklig och kunnig debattör, men i just den här frågan kommer han ovanligt långt från verkligheten. I en del i svaret säger han nöjd att styrdokumenten förutsätter att alla lärare har grundläggande kunskaper i specialpedagogik. Då stämmer ju inte kartan alls med verkligheten. Gå ut på en skola och fråga lärarna själva om de anser att de har specialpedagogkunskaper för arbeta med dyslexi, adhd med mera. Från de allra flesta kommer svaret att bli tydligt nej. Det är, utbildningsministern, väldigt farligt att sitta vid skrivbordet och lita på styrdokumenten, som inte alls speglar verkligheten i klassrummen. Jag är övertygad om att vi behöver en speciallärarutbildning som arbetar direkt med eleverna, men vi har fått ett tydligt svar från utbildningsministern. Socialdemokraterna är inte intresserade av att införa en sådan utbildning. 41 Utbildnings- och kulturminister (): Låt mig först slå fast att för mig är den del av lärarutbildningen som vi nu diskuterar en kolossalt viktig del av det svenska utbildningssystemet, av det svenska skolsystemet. Det gäller särskild utbildning som ger lärarna bättre kompetens att tillgodose de behov som finns hos elever som av väldigt många inbördes olika skäl har svårt att lära sig i samma takt som andra barn, ungdomar och vuxna i skolan. Att den kompetensen fördjupas och förbättras är kolossalt viktigt för mig. Det sker på olika sätt, och ambitionsnivån har höjts på olika sätt. I förhållande till den utbildning som gäller för dem som är lärare i skolan , som åberopar, har ju den nya lärarutbildningen, som infördes och som ännu inte har satt avtryck i skolan eftersom väldigt få har utexaminerats och gått ut på arbetsmarknaden, höjt ambitionsnivån kraftigt. Alla lärarstudenter ska i sin utbildning och i sin examen ha kompetens på det här området, och de ska ha studerat det här området. Det är en ambitionshöjning. Vi har också höjt ambitionsnivån vad gäller den fördjupningsutbildning som vi nu diskuterar, specialpedagogutbildningen. Vi har förlängt den från två terminer till tre terminer. Det är alltså från två till tre terminer utöver fullgjord lärarexamen och erfarenhet från läraryrket . Det är alltså en mycket ambitiös fördjupning. Denna mycket ambitiösa fördjupning har vi nu gett tusentals specialpedagoger som finns ute i våra skolor. Så när säger att ambitionsnivån har sänkts, att det här är på väg bort och att han har träffat en elev som en gång fick hjälp av en specialpedagog, att det var så bra och att det synd att det nu är borta, är det en verklighetsbeskrivning som är främmande för mig. Jag har inte förstått av inlägg och av fråga vad det är vill. Jag får intrycket att vill att specialpedagogutbildningen ska läggas ned eller i alla fall ersättas eller kompletteras av en annan utbildning, som kallar speciallärarutbildning, i stället för den nuvarande specialpedagogutbildningen. Vad skillnaden är förstår jag inte. Ska den ersätta eller ska den komplettera? Ska den vara längre eller ska den vara kortare? Ska den omfatta fler eller ska den omfatta färre? Ska den ha en inriktning som skiljer sig från dagens och i så fall hur? Det är frågor som jag skulle vilja ställa till för att resten av vår debatt ska kunna bli meningsfull. Jag förstår att är emot allting och säger att allt var bättre förr, i den gamla skolan, där alla elever skildes åt . Men vad är det faktiskt vill med det nygamla ordet speciallärarutbildning som inte täcks i dagens specialpedagogutbildning, för det är väl mer än en diskussion om ord och polityr, ? 42 (): Det är väldigt enkelt att besvara den frågan. vill ha en utbildning som syftar till att läraren ska få kompetens att hjälpa enskilda elever, antingen enskilt eller i mindre grupp. Vi vill få en utbildning som syftar till specialkompetens i det praktiska arbetet, till exempel att hjälpa elever med dyskalkyli, svårighet med räkning och matte, eller elever med dyslexi eller elever med adhd. Det ger inte den nya specialpedagogutbildningen. Den ger en övergripande kunskap om svårigheter och problem men den tvinnar inte ut hantverket, att jobba med eleven. Det är den typen av speciallärare vi behöver. Det framgår också av svaren från studenterna på specialpedagogutbildningen och de lärare som vidareutbildar sig där, som jag rekommenderar utbildningsministern att läsa. Deras ofta återkommande svar är att visst är det väl intressant med all teori, men jag vill lära mig, träna mig och få goda råd i hur jag arbetar med elever som har svårigheter. Jag roade mig med att titta på en kursplan.