prot · GT09127 · 2006-05-19 00:00:00 — Då måste vi ha kvar möjligheten att efter varje misskötsamhet kunna besluta om senareläggning. Hur kommer det annars att bli på anstalterna? Är det okej att var och varannan ibland beter sig som den vill? Jag vet att personalen inte ser fram emot att varje intagen kan tillåta sig att i enstaka fall vara aggressiva och ifrågasätta regler. Men att rymma någon enstaka gång ska enligt regeringens förslag kunna föranleda senarelagd villkorlig frigivning. Då ska framflyttningen kunna bli som det är . Vi i tycker att det är bra att regeringen skärper konsekvensen av rymning. Men vi tycker inte att det som föreslås är det som behövs. Vi vill se att rymning i sig själv utgör ett brott. Bara för att det står någon och öppnar dörren har man väl inte rätt att ge sig av från fängelset utan att det kommer en konsekvens av detta? Man har inte heller rätt att ge sig av från häktet. Minns ni fritagningen vid då två killar fritog en häktad under rättegång? Vad ska han få för påföljd? Han kan inte få framflyttad villkorlig frigivning. Se till att kriminalisera rymning från både häkte och anstalt. Regeringen kallar sin proposition, sitt förslag, En modernare kriminalvårdslag. Det är i huvudsak den vi har behandlat i utskottet, och därför heter också betänkandet så. Men betänkandet innehåller också en hel del motionsförslag. Hade några av de förslag som handlar om förbättrat innehåll i kriminalvården, såsom ökade möjligheter till arbete och behandling av till exempel psykisk störning, biträtts, hade vi kanske börjat kunna kalla betänkandet för modernt. Men utskottsmajoriteten tar inte chansen att göra en enda förbättring, utan biträder bara regeringen. Det är synd när vi vet att det inte står bra till i kriminalvården. Regeringen har tyvärr inte någon sammanhållen strategi för att göra någonting åt det. Förslaget som vi debatterar är tråkigt nog bara ytterligare en lapp i ett lapptäcke. Av Kriminalvårdskommitténs omfattande förslag bidde det bara en tumme. 20 (): Först vill jag tacka för fru talmannens godhjärtade beslut att släppa in mig i debatten som stand-in för . Visst delar jag regeringens och justitieutskottets bedömning att det behövs en modernare kriminalvård. Inget behov kan vara mer uppenbart. Återfallsfrekvensen och brottsfrekvensen är fullständigt förlamande. Om någon utveckling har skett i modern tid är det en utveckling till det sämre. Så för all del, en reformering är högst motiverad och angelägen. Problemet är att den föreslagna reformen inte bidrar till lösning av de problem kriminalvården har, möjligen tvärtom. En viktig del i påföljdssystemet är brottsoffrets trygghet och upprättelse. Ett syfte är att gärningsmannen döms till påföljd som skyddar brottsoffret av berättigad trygghet. Många brottsoffer ser med bävan fram emot den dagen då gärningsmannen släpps fri. Föreliggande förslag innebär att tiden på anstalt kortas väsentligt. Detta görs utan att det planeras någon alternativ fungerande skyddsmetod eller att någon ny mer effektiv och tidsbesparande behandling med bättre prognos föreslås som därigenom skulle kunna skapa en kompensatorisk trygghet. Inga nya förslag till verkningsfull behandling som ger den dömde bättre prognos för att förändra sitt liv föreslås. Bara de interner som allvarligt missköter sig ska enligt regeringens förslag hindras från tidigarelagd utslussningsåtgärd. Det jag nu sagt ska inte tolkas som att jag motsätter mig förberedelser för frigivning genom ordnad bostad, ekonomi, arbete och annat. Tvärtom: Jag ser det som en förutsättning för lyckad frigivning. Föreliggande förslag riskerar att ytterligare skada ett redan bottennoterat förtroende för svenskt rättsväsende hos allmänheten. anser att tydlighet i påföljdssystemet är viktigt. Påföljder ska vara förutsägbara både i vad gäller art, innehåll och utsträckning. Med det nya förslaget om utslussning efter halva fängelsetiden kommer tiden i fängelse att avvika ytterligare från vad som står i domen jämfört med dagens system. Vi tror att brottsoffren kommer att uppleva detta som en orättfärdig utveckling. Det är missvisande att någon döms till exempelvis fängelse när personen i själva verket kommer att flyttas från fängelset redan i halvtid för att slutligen bli villkorligt frigiven . Även samhället ska mena vad det säger och säga vad det menar. En påföljd måste vara förutsägbar både för den dömde och för brottsoffret. När den dömde ges frihet planeras det visserligen ske i en viss kontrollerad form, men effektiviteten i denna kontroll kan ifrågasättas. Det finns en i systemet inbyggd risk att den dömde tidigare än kommer att återgå till tidigare umgängen och vanor. menar att mindre kontakt med den destruktiva delen av det tidigare livet ger större chans till en utveckling mot ett liv utan brott. Ingen evidensbaserad kunskap eller annan kunskapsgrund har presenterats som skulle tala för att det föreslagna systemet där interner släpps ut tidigare utan adekvat behandling och utan ordnad social plattform är framgångsrikt. Den väl kända trängseln på överfulla fängelser kan osökt leda till misstanken att det möjligen finns andra drivkrafter bakom förslaget andra drivkrafter än förbättrad rehabilitering och minskad återfallsfrekvens. Man skulle kunna misstänka att det egentliga syftet med regeringens förslag är att skapa plats på fängelserna. Det är i och för sig nödvändigt. Vi har lagt resurser i vår budget och förslag för att åstadkomma detta. Men plats får inte skapas till priset av en sämre vård. Det är i så fall en ovärdig politik både för de intagna, som inte får kvalificerad behandling och därmed en ärlig chans att förändra sina liv, och för de brottsoffer som har rätt att vänta sig samhällets skydd. Kriminalvården ska, som namnet antyder, ge vård kriminalvård. har varit det parti som har stått upp för verklig kriminalvård. I alltför stor utsträckning är kriminalvården en förvaring i väntan på frigivning. Det behövs mer behandling vad avser både kvalitet och volym, annars kommer brottsligheten inte att minska. Hela påföljdstiden måste naturligtvis utnyttjas enligt en fortlöpande, reviderad, individuell behandlingsplan. All vård måste planeras och bygga på vetenskaplig grund och beprövad erfarenhet. Självklart måste också missbruksbehandlingen, som ofta är kärnan i situationen, bygga på evidensbaserad kunskap. Misslyckas missbruksbehandlingen kommer återfallen i brott som ett brev på posten. i fängelse måste fokus ligga på en god utslussning och ett icke-kriminellt liv efter behandlingsperioden. Regeringens förslag tillgodoser inget av detta. Institutet med halvvägshus verkar mer vara ett sätt att åtgärda kriminalvårdens egna problem än de problem som kriminalvården egentligen ska lösa. Idén tycks vara att den dömde under andra halvan av fängelsestraffet under inga omständigheter ska vistas i fängelse eller, för den delen, i annan ordnad struktur där vård kan ske. Som har framgått ifrågasätter syftet och effektiviteten. Personal bör regelbundet finnas på plats i halvvägshusen, skriver regeringen. Naturligtvis måste en person som är dömd till fängelse ha bättre tillsyn och framför allt vård än vad som kan rymmas under denna tunna formulering. Hur nära nog obehandlade interner utan personal, placerade tillsammans i halvvägshus framgångsrikt, på egen hand, skulle minska frekvensen av återfall i brottslighet och därmed frekvensen av brottsoffer återstår att förklara. Utökad frigång är den utslussningsform där regeringen går längst från det ordinarie fängelsestraffet. Det är också längst från uppdraget att ge rehabilitering och behandling. Det innebär att den intagne avtjänar fängelsestraffet i sin bostad. Det gäller även dem som har dömts för relationsvåld, men i dessa fall, skriver regeringen lugnande, bör verkställigheten inte ske i det gemensamma hemmet. Men inget hindrar att gärningsmannen bor precis i närheten. Detta kan inte sägas uppfylla brottsoffrets berättigade krav på trygghet. Brottsoffrens situation måste ändå komma i första hand. Regeringen menar att frigången genom kontrollsystem leder till så ingripande moment att den inte upplevs som en urholkning av det utdömda fängelsestraffet. Påföljden ska nu inte bara vara upplevt straff. En minst lika viktig komponent är den ambitiösa behandlingen, som i det här systemet försvagas. Med detta sagt vill jag, fru talman, yrka bifall till reservation 2 och avslag på propositionen. För tids vinnande yrkar jag bifall bara till denna reservation, även om jag och övriga kristdemokrater står bakom alla våra reservationer. 21 (): tar vi faktiskt viktiga steg i riktning mot en mer individanpassad kriminalvård. Det är en kriminalvård som vågar se de problem som finns när man ska gå från anstalt ut i frihet. Detta är ett förslag som förbättrar möjligheterna att minska återfallen, och det förbättrar möjligheterna för den enskilda individen att på ett säkrare sätt och få en möjlighet att sakta återanpassa sig till samhället. förbättrar vi möjligheterna till utslussning. Vi inför möjligheter till frigång, där du utanför anstalten får en möjlighet till studier, arbetsträning eller behandling. Jag tycker att det är viktigt att poängtera att möjligheten till behandling också finns med på det här området. Som många av de tidigare talarna har pekat på i sina inlägg är det viktigt att få vård och behandling och en möjlighet till återanpassning. Här öppnar vi ännu mer för denna möjlighet. Man förbättrar också möjligheten till vårdvistelse. Det är det som kallas § 34-vård. Där har det funnits massiv kritik även från de borgerliga partierna mot att man har använt sig av § 34, med andra ord att den intagne i stället får vistas på ett behandlingshem och få vård och behandling, i för liten utsträckning. Det har också berott på att detta bara har kunnat göras mot slutet av straffen, och kommunerna har varit tvungna att skriva på en ansvarsförbindelse att betala för återstoden av vården. Detta har varit ett problem. Det har varit ojämlikt över landet. Vissa kommuner har tagit ett större ansvar medan andra kommuner har vägrat. Det har inneburit att vi inte har kunnat individanpassa denna åtgärd, utan vi har varit beroende av kommunernas välvilja. öppnar man en möjlighet för ett område som kallas vårdvistelse, där man under en mycket längre del av straffet ska kunna vistas på ett behandlingshem där staten och kriminalvården tar sitt ansvar för kostnaderna. Detta möjliggör en mer rättssäker påföljd. Man är inte beroende av kommunens välvilja. Man kan också i större utsträckning använda den kompetens som finns i behandlingssfären, utanför anstalterna. Sedan ser vi också möjligheterna för dem som har kommit en bra bit på väg att få en vistelse under friare förhållanden i ett halvvägshus. Det innebär att den intagna är placerad i ett kriminalvårdens kontrollerade hem som är anpassat för att ge de intagna särskilt stöd och tillsyn. Det här innebär stora framsteg. Vi vet att det finns många på anstalterna som skulle kunna pröva ett annat sätt att bo och leva och sakta slussas ut. Den möjligheten finns inte , men här öppnar man för att den intagna ska kunna ta ett större ansvar i ett boende som det finns stöd och hjälp. Dessutom kan man ha kontroll över den intagna. Det sista som införs är utökad frigång. Det innebär att den intagna under kontrollerade former avtjänar sista delen av fängelsestraffet i sin bostad. I debatten har det låtit som om man släpper allting helt fritt här. Men det finns olika kontrollåtgärder som man kan vidta utifrån den enskilda individens situation. Övervakning med elektronisk fotboja är ett av de alternativ som man kan använda . Jag tror att det i många fall kommer att vara det sätt man väljer för att kontrollera dessa personer. Det som är bra med den här lagstiftningen är att den är modern. Man vågar titta på vad som fungerar för den enskilda individen och vad som är bäst i olika situationer. Med detta tror jag att vi ökar möjligheterna för fler interner att återanpassa sig till samhället och att vi faktiskt kan minska återfallen. Med den här lagstiftningen kan återigen börja ta steg mot att vara ett land som kan stå för en modern och human kriminalvård. har varit ett föregångsland , men andra länder har haft modet att gå vidare och utveckla detta. är ett sådant land. Många länder har system som innebär att folk inte sitter av hela strafftiden, men det låter inte så i debatten. Man tittar inte på vilka möjligheter det finns till frigivning och så vidare i nästan alla de länder som man ofta brukar jämföra oss med när det gäller strafftiderna. Man kan konstatera att inte alls har de korta straffen. Vi har snarare tappat när det gäller att utveckla kriminalvården, men tar vi viktiga steg. Som tidigare talare också poängterat finns det många fler saker att göra. Vi är absolut inte klara med att utveckla kriminalvården. har en mängd bra förslag som fortsätter att beredas. Jag hoppas att det inte dröjer alltför länge innan de kommer. Vi i är positiva till ett förmånssystem piska och morot, som många kallar det i debatten. Men vi är också lite oroade över vad ett sådant system kan innebära eftersom man som intern blir väldigt utlämnad till personalen. Det är andra som gör bedömningen av vad man har lyckats uppnå eller inte lyckats uppnå. Därför kopplar vi ett sådant här system till att man inför en fångombudsman. Därmed yrkar jag bifall till reservation 32. Det finns många internationella konventioner som reglerar förhållandena på fängelserna och skyddet för mänskliga rättigheter för interner. Vår grundlag tar också upp flera rättigheter som också gäller dem som sitter i våra fängelser. Detta finns i andra länder, och i har det införts en fångombudsman som arbetar med dessa frågor. Det har faktiskt fått positiva effekter för internerna och även för anstaltsledningarna. Alla säger att systemet i har bidragit till att få en bättre fungerande verksamhet för alla parter. Därför anser vi att det är viktigt att ett förmånssystem där man kan mista förmåner och få förmåner också är kopplat till skyddet av den enskildes rättssäkerhet så att man har möjlighet att få sin sak prövad om man upplever att man har blivit orättvist behandlad. Det finns också andra saker som är viktiga att ta upp. Vi behöver ha en debatt om vilka krav som är rimliga att ställa på kriminalvården. när jag lyssnar på debatten undrar jag vad det är vi förväntar oss att kriminalvården ska uppnå. Människor som hamnar i anstalt, och som kanske är 20, 22 eller , har oftast en dokumenterad historia som kan ha börjat redan i småbarnsåldern. Sedan har barnavårdscentralen, förskolan, skolan, , arbetslivet och psykiatrin misslyckats. Inte någonstans har man kunna lösa problemen. Den sista konsekvensen blir att man hamnar i anstalt. Sedan kräver vi att kriminalvården ska kunna lösa problemen , , eller . När människorna inte klarar sig när de kommer ut från anstalten utan återfaller i sitt gamla beteende, säger vi: Kriminalvården har misslyckats. Titta på återfallsfrekvensen! Allting är helt kasst inom kriminalvården. Personalen är inte tillräckligt utbildad. Behandlingsprogrammen är kassa. Allt är misslyckat. Jag tror inte att det är rimligt att förvänta sig att kriminalvården ska kunna lösa det som vi inte har kunnat lösa i alla andra instanser. Därför är det farligt med debatten om hur mycket kriminalvården misslyckas och hur återfallsfrekvensen ser ut. Då ser vi inte alla andra delar. När vi nu individanpassar och ställer större och större krav på internerna att de måste ta ett ansvar för sin egen situation vill vi i också ställa frågan: Vilka krav kan vi ställa på samhället? Vill samhället verkligen ha tillbaka den intagna? stänger vi fler och fler arbetsplatser för dem som är dömda. I debatten hör vi gång på gång att har man blivit dömd för det ska man inte få jobba med det och ska man inte få finnas där eller där. Vi ska ställa krav på internerna, men vi måste också ställa krav på att samhället är berett att ta sitt ansvar och ta emot dem som vi försöker rehabilitera inom kriminalvården. När det inte lyckas är det inte kriminalvårdens misslyckande, utan det är samhällets misslyckande. Jag ser att jag egentligen har dragit över tiden något, men jag vill ändå ställa några frågor till de borgerliga partierna efter att ha läst motionerna. Jag vill fråga : lyfter man upp i motionen, och även i debatten, att inom vissa brottskategorier återfaller när man vet att det är extremt? Vill man utmåla kriminalvården och de kriminella som ett ständigt misslyckande? Det är inte den sanna bilden. Jag tycker att man som lagstiftare och ansvarig för området inte ska späda på myter och fortsätta att sprida en bild som inte är sann. Jag har också en fråga till . Jag blev ganska förvånad när jag läste i motionen att problemen med uppror och narkotika på anstalterna är stora och att rymningar och fritagningar är vanliga. Jag vill fråga : statistiskt underlag har ni för att säga något sådant? Jag vill gärna höra den statistik som visar att detta är en sanning. Annars ska man ta ansvar för att man återigen sprider myter som är farliga på det här området. Sedan har jag en fråga till . Den kan jag kanske få svar på i talet. Den gäller möjligheten till halvtidsfrigivning som har slagits för tidigare, men den här gången avstår vi. Vi vill se hur det här systemet som träder i kraft fungerar. De skriver att för att det här ska vara möjligt måste vi ställa krav på en perfekt skötsamhet efter att man har fått halvtidsfrigivningen. Ser inte vilket klientel vi har på våra anstalter? De flesta har en diagnos eller psykiska störningar. Vi måste också kunna ställa krav som är rimliga att uppfylla, för annars inför vi saker som inte är möjliga att uppfylla. Att välja den vägen kommer att skapa frustration och en farligare situation på våra anstalter. 22 (): debatterar vi åter kriminalvården. Det är knappast första gången som vi gör det, men är det faktiskt en skillnad, för nu har vi några konkreta förslag att ta ställning till. Regeringen har lämnat en proposition som man har döpt till En modernare kriminalvårdslag. Det finns en del av de förslagen som står bakom, och detta återkommer jag till. Men jag tänkte börja med att svara . Först slås man i anförande av hur hon totalt glömmer bort individens ansvar för sina egna handlingar. Vi har som individer och som medborgare ansvar för vad vi själva gör. Visst kan vi ha haft en mycket svår barndom, vara narkotikamissbrukare och ha psykiska problem, men i grunden måste man utgå från den egna individens ansvar. Man kan prata om samhällets ansvar och samhällets misslyckande, men man måste i slutändan komma tillbaka till att när människor begår brott får de stå för sina handlingar och också ta det straff som utdömts. När det gäller halvtidsfrigivning lät det på som att står bakom att införa halvtidsfrigivning, men så är inte fallet. Det vi har föreslagit är att domstol i vissa extraordinära fall ska kunna utdöma möjlighet till halvtidsfrigivning. Det handlar om fall då man redan från första början kan säga om den som dömts att det inte är fråga om en vanebrottsling som kommer att begå brott igen. Jag kan ge ett exempel på en situation: En kvinna som efter kanske årtionden av misshandel från sin man gör det hon inte borde göra hon slår ihjäl honom. Hon måste dömas till ett ganska långt fängelsestraff, men redan från första början kan man säga att den här kvinnan inte kommer att gå ut och slå ihjäl fler personer. Då menar jag att domstolen skulle kunna sätta upp i domen att om man sköter sig perfekt ska man kunna frigivas efter halva tiden. Men det gäller alltså extraordinära fall, och det handlar inte om att varje intagen skulle få den här möjligheten långt därifrån. I övrigt står vi fortfarande bakom två tredjedelars villkorlig frigivning. För är den centrala målsättningen med kriminalvården att de intagna inte ska återfalla i brott efter frigivningen. i fängelse ska man ha en individuell planering för sin tid i anstalten och hur man ska få rehabilitering, kanske vidareutbildning eller lära sig ett yrke för att man, den dagen man kommer ut, ska kunna leva ett laglydigt liv. har också fängelsestraff en allmänpreventiv betydelse som man inte får glömma bort. Alla ska veta att brott straffar sig. Det är viktigt att inte urholka betydelsen av ett fängelsestraff. Utöver detta kan det helt enkelt finnas ett skyddsbehov för samhället, det vill säga att en människa helt enkelt är farlig så länge han är ute i samhället med oss andra och därför behöver sitta inne i fängelse för att samhället ska få sitt skydd tillgodosett. Det krävs alltså en mycket noga övervägd gräns mellan vad vi kan göra för att de intagnas rehabilitering till ett laglydigt liv ska bli så bra som möjligt och vad vi kan göra för att fängelsestraffet ändå inte ska urholkas och allmänhetens förtroende inte ska minska. Dessutom får det inte finnas en urholkning av det allmänna skyddet för allmänheten. Även om verkligen betonar behovet av alternativa strafformer och förbättrade utslussningsmetoder tycker jag att den socialdemokratiska regeringen, och har gått för långt i den här propositionen. De nu föreslagna åtgärderna riskerar faktiskt att urholka betydelsen av fängelsestraffet och därmed minska allmänhetens förtroende. De riskerar också att medföra att fler brott kommer att begås då man avtjänar sitt straff. står bakom de två första förslagen, om vi tar dem i den ordning som de står i den nya lagstiftningen, nämligen de som gäller frigång och vårdvistelse. Dessa två, som vi kan kalla utslussningsåtgärder, är ju inte speciellt nya, utan de innebär en modernisering av de utslussningsåtgärder som redan finns. Vi kan också från sida ställa upp på så kallade halvvägshus, men vi ställer vissa krav. Vi menar att halvvägshus kan vara en fördel. Efter sin avtjänade tid ute i samhället är det bra om man kan ta steg mot att leva nära det liv som man sedan ska ut och leva när man är en intagen. Men får det inte finnas någon risk för att den intagne ska fortsätta att begå brott. Regeringen har valt att föreslå att det inte ska finnas någon beaktansvärd risk för att den intagne ska begå brott, undandra sig straffets fullgörande eller på annat sätt allvarligt missköta sig. Detta förslag lägger man fram trots att lagt fram samma förslag som vi i nu föreslår, det vill säga att det inte ska finnas någon risk alls. Jag tycker att det är konstigt att regeringen, och inte lyssnar på . Det var ett väl avvägt förslag som man lade fram. Att lägga till ordet beaktansvärd gör att betydligt fler intagna kan komma i fråga för de här åtgärderna, och det ökar också risken för att någon ska begå nya brott, rymma eller allvarligt missköta sig. Det är inte bra för allmänhetens förtroende. Det är just sådana här åtgärder som kan urholka betydelsen av fängelsestraff. Detta har till exempel påpekat på samma sätt som vi i gör. Det finns ytterligare ett problem med förslaget om halvvägshus, och det är att vistelsen i halvvägshuset kan ske utan elektronisk övervakning. Den kan förenas med elektronisk övervakning, men kriminalvården kan också besluta sig för att det inte behövs någon sådan övervakning. Vi menar att om allmänhetens förtroende ska upprätthållas är det viktigt att man vet att den person som finns i halvvägshuset och ju kan vara ute i samhället i en stad eller vad som helst är kontrollerad från kriminalvårdens sida. En person kan inte smita ut från det här huset när som helst och begå nya brott utan att kriminalvården ser var de rör sig. Detta är inte något som bara jag står här och tycker. Det är till exempel också något som har skrivit i sitt remissvar. Risken är att det blir det tidigare brottsoffret som får lida för att den som sitter i halvvägshuset har en möjlighet att röra sig fritt utan kontroll. Vi i ställer oss alldeles negativa till den utökade frigång som majoriteten föreslår. Utökad frigång innebär i klartext att den intagne får lämna fängelset efter halva tiden för att avtjäna resterande tid i hemmet, med eller kanske utan elektronisk övervakning.