prot · GT09137 · 2006-06-08 00:00:00 — Vi måste ha en rovdjurspolitik som har legitimitet i hela befolkningen. Det står vi för. Vi jobbar vidare med de här frågorna i de rovdjurstäta områdena. Den utredare, , som arbetar med uppdraget har till uppgift att titta just på hur man kan förbättra dialogen och öka det regionala inflytandet i rovdjurspolitiken. 170 (): Jag fäster mig vid ett uttryck som ministern använde. Hon talade om legitimitet i hela befolkningen. Det är just det som är den svaga punkten i regeringens politik och jordbruksministerns resonemang. Ni har inte legitimitet hos hela befolkningen. Framför allt har ni inte stöd och förtroende hos den del av befolkningen som bor i de här områdena. Jag har inget emot förebyggande åtgärder. Jag välkomnar många av de åtgärder som har föreslagits. Men de åtgärder som jordbruksministern har redovisat kommer i stället för andra åtgärder som har bättre effekt. Jag har pekat på några sådana exempel i mitt anförande. Det är åtgärder som vi efterlyser just för att få en bättre rovdjurspolitik som samlar hela befolkningen. 171 Jordbruksminister (): Det är just detta med legitimitet för rovdjurspolitiken hos hela befolkningen som gör att regeringen har vidtagit ett antal åtgärder. Jag redovisade dem i mitt interpellationssvar. Det är klart att vi tar till oss nya erfarenheter. Vi tar till oss vad man säger inom forskningen. Det har gjorts en intressant studie inom ramen för Viltskadecenters arbete ganska där man tittade på hundar som har blivit vargangripna i och . Utifrån detta har man gjort en undersökning av vad som skulle hända om man hade rätt att även utanför hägn försvara sitt tamdjur mot rovdjur. Det intressanta är att man kommer fram till att det sannolikt inte skulle påverka rovdjursstammarnas omfattning avsevärt. Men man säger också att om målsättningen är att öka möjligheterna att avvärja ett angrepp ska man inte ändra lagstiftningen. Då är andra medel bättre. Det är ett intressant resultat från en forskningsstudie, och det får mig att fundera just om den fråga som tar upp. Jag menar att vi ska ta till oss forskningsresultat och överväga vad vi ska vidta för åtgärder. Det här leder till att vi ska ha en seriös diskussion om vad vi tror att vi kan få ut av att göra ytterligare ändringar i 28 § jaktförordningen. Man kan resonera på olika sätt. Man kan säga att om det inte skulle påverka vargstammen i avsevärd omfattning är det rimligt att vi vidtar denna åtgärd. Men å andra sidan kan man också säga att eftersom det inte är denna åtgärd som skulle hjälpa hundägarna det är ändå i mycket få fall man kan skjuta vargen när hunden blir angripen är det andra åtgärder som bör vidtas. Jag menar att den satsning på förebyggande åtgärder som regeringen nu gör är en mycket seriös satsning, och det är en riktig satsning. 172 (): Därmed har jordbruksministern bekräftat den bild jag har gett. har jordbruksministern bekräftat att detta görs i stället för konkreta förslag, som ministern medger att stammen inte skulle påverkas i nämnvärd omfattning om man gör förändringar och utökar rätten att försvara sina tamdjur. Det är ett klarläggande, tycker jag, och det bekräftar den bild som finns bland människor som bor i de områden där tamdjur utsätts för rovdjursangrepp. Det bekräftar bilden av vi och de. Gruppen de tillhör jordbruksministern. 173 Jordbruksminister (): Jag ska inte upprepa det jag redan har sagt, för jag tror inte att jag når med mitt resonemang. Kanske var det för många variabler för att mitt resonemang skulle gå fram. Avslutningsvis vill jag säga att regeringens politik på det här området innebär att vi lyssnar på dem som bor i de rovdjurstäta områdena. Vi vill se till att vi utifrån den rovdjurspolitik som vi har, de mål som vi har i rovdjurspolitiken, hittar de bästa åtgärderna för att lösa de problem som tamdjursägare har. Det handlar både om dem som har en hund i de här områdena och om de tamdjur som finns på fäbodarna. Vi har redan vidtagit ett antal åtgärder, och vi släpper inte den här frågan. Vi går vidare och prövar vad vi kan göra för att ge dem som har tamdjur i de här områdena möjlighet att ta ett ökat ansvar för sin hund eller för sin tamboskap. Överläggningen var härmed avslutad. 22 § Svar på interpellationerna 2005/06:388 och 423 om apatiska barn vars föräldrar misstänks för misshandel 174 Statsrådet (): och har ställt en rad frågor till mig som rör barn med uppgivenhetssymtom. har frågat mig vilka åtgärder jag avser att vidta för att klargöra att de uttalanden som gjordes i samband med debatten om de apatiska flyktingbarnen inte stämde och säkerställa att de familjer som upplevt sig kränkta av uttalandena ska få en ursäkt. har frågat mig vilka åtgärder jag avser att vidta för att tillförsäkra de barn vars föräldrar misstänks för brott en trygg och bra omvårdnad, snabba upp handläggningen av ärendena samt inte avvisa de barn som utsatts för misshandel tillsammans med gärningsmännen och slutligen, om det visar sig att misstankarna var ogrundade, vilka åtgärder jag avser att vidta för att barn och föräldrar ska få en ursäkt. Jag besvarar båda interpellationerna i ett gemensamt svar. Jag vill börja med att konstatera att vi äntligen kan se en minskning av antalet barn som lider av uppgivenhetssymtom. Det är glädjande. Vi kan fortfarande inte vara säkra på varför dessa barn utvecklar uppgivenhetssymtom. I motsats till vad hävdar kan vi heller inte vara säkra på vad minskningen av antalet barn med uppgivenhetssymtom beror på. Den nationella samordnaren för barn i asylprocessen med uppgivenhetssymtom presenterade rapporten med uppgivenhetssymtom trauma, kultur, asylprocess. Av rapporten framgår bland annat att barnens tillfrisknande inträffar efter det att uppehållstillstånd har beviljats och att samordnaren inte har kunnat fastställa några generella förklaringar till fenomenets uppkomst. Samordnaren menar dock att olika omständigheter var för sig eller i kombination kan förklara enskilda fall av barn med uppgivenhetssymtom. Problemet är komplicerat och kräver en multifaktoriell förklaringsmodell. Samordnaren kommer i sitt fortsatta arbete att närmare analysera minskningen av antalet barn med uppgivenhetssymtom. Min förhoppning är att samordnarens slutliga analys ger oss bättre kunskap som grund för eventuella ytterligare åtgärder på myndighetsnivå och inom kommuner och landsting. Det är viktigt att ha i åtanke att vi talar om barn som befinner sig i mycket utsatta situationer. Som alltid när det gäller samhällets insatser för utsatta barn ska barnets bästa sättas i främsta rummet. har det yttersta ansvaret för att barn i utsatta situationer får det stöd och det skydd som de behöver. Insatser för och utredningarna kring de barn som misstänks fara illa ska utgå från vad som är bäst för det enskilda barnet. är skyldig att utan dröjsmål inleda en utredning om den får kännedom om att ett barn far illa eller riskerar att fara illa och kan behöva någon åtgärd från nämndens sida. En utredning ska leda till en bedömning av om barnet och familjen behöver hjälp och till beslut om lämplig insats. Den utgör också grund för beslut om omhändertagande av barn och unga. Jag utgår från att i varje enskilt fall vidtar de åtgärder som behövs för att skydda barn och att den gör det med barnets bästa som utgångspunkt. Av förundersökningskungörelsen framgår bland annat att förundersökning där målsäganden vid tiden för anmälan inte fyllt ska bedrivas särskilt skyndsamt om brottet riktas mot barns liv, hälsa eller frihet. Förundersökningen ska vara avslutad och beslut fattat i åtalsfrågan så snart det kan ske och efter den tidpunkt då det finns någon som är skäligen misstänkt för brottet. Tidsfristen får överskridas endast om det är motiverat med hänsyn till utredningens beskaffenhet eller andra särskilda omständigheter. Bestämmelsen är inte absolut utan varje enskilt fall måste bedömas individuellt, och utredningarna måste ske på bästa sätt efter barnets behov. Rättsväsendet har en god kapacitet att handlägga ärenden som rör barn. När det gäller eventuella avvisningar av dessa familjer är det uppgift att göra de utredningar och bedömningar som krävs innan ett avvisnings- eller utvisningsbeslut verkställs. Om ett barn är omhändertaget enligt LVU och har ett vårdbehov kan, enligt utlänningslagen, ett tidsbegränsat uppehållstillstånd beviljas även om barnet eller barnets familj saknar asylskäl eller andra skäl för uppehållstillstånd. Kan ändamålet med vården tillgodoses i hemlandet saknas i princip tillräcklig anledning att meddela tidsbegränsat uppehållstillstånd för vård enligt LVU. ansvarar för barnets vård och har kontakt med som i sin tur undersöker om barnet kan få motsvarande vård i hemlandet. har i dessa fall kontakt med bland annat svenska beskickningar och frivilligorganisationer i det aktuella landet för att kunna bedöma om vård eller behandling kan ges där. Avslutningsvis vill jag betona vikten av att asylsökande barn ska behandlas på samma sätt som andra barn i . , som har ratificerat, tillerkänner alla de barn som finns under landets jurisdiktion de rättigheter som följer av konventionen. Detta innebär att även asylsökande barn omfattas av samhällets skyddsnät, på samma villkor som barn bosatta i . Då , som framställt interpellation 2005/06:388, anmält att han var förhindrad att närvara vid sammanträdet medgav tredje vice talmannen att i stället fick delta i överläggningen. 175 (): Jag börjar med att tacka för svaret. Bakgrunden till den här frågeställningen från är fenomenet med barn som helt tappat livsgnistan, fallit i apati. När detta uppmärksammades gjorde bland annat migrationsministern ett antal uttalanden som vållade viss uppmärksamhet. Bland annat skulle det vara en humanitär katastrof att utfärda en förordning som gav dessa barn en särskild möjlighet att tillsammans med sina familjer stanna och få vård och trygghet i . Logiken, som bland annat uttrycktes av flera regeringsföreträdare i debatten, var att om en sådan öppning skedde skulle flera barn hamna i sjukdomstillstånd. De här uttalandena uppfattades naturligtvis som kränkande av många familjer som led med sina svårt sjuka barn. har beslutat om en tillfällig, mer generös asyllagstiftning som kan ge barn med apati uppgivenhetssymtom, som det också kallas klara möjligheter att få stanna. Följden har inte blivit det som regeringen och statsrådet befarade utan att antalet apatiska barn faktiskt har minskat. Det har regeringens samordnare klart visat. Det vill på något sätt säga att om vi hade tagit hand om de sjuka barn vi hade i landet och gjort asylprocessen mer human hade det alltså funnits större möjligheter för barn att läka och bli friska, medan den hårda linje som regeringen inledningsvis drev inte kunde leda till detta. Därav frågeställningen från : Vilka åtgärder avser statsrådet att vidta för att dels klargöra att de uttalanden som gjordes i samband med debatten om de apatiska flyktingbarnen inte stämde, dels säkerställa att de familjer som upplevt sig kränkta av uttalanden ska få en ursäkt? För att återgå till svaret från statsrådet påtalas där att vi fortfarande inte kan vara säkra på varför dessa barn utvecklar uppgivenhetssymtom. Jag uppfattade att migrationsministern hade en teori. Ett som var en väldigt tydlig uppfattning från statsrådet var att om vi släppte loss en generös lagstiftning via förordning skulle antalet barn som faller in i apati öka. Statsrådet säger vidare att vi, i motsats till vad hävdar, inte heller kan vara säkra på vad minskningen av antalet barn med uppgivenhetssymtom beror på. Det enda statsrådet kan vara säker på är att om antalet barn med uppgivenhetssymtom ökade skulle det bero på att vi var mer generösa. Mycket, mycket ologiskt! Vi kan med anledning av samordnarens rapport klart konstatera att dessa barns sjukdomssymtom i princip har försvunnit efter den generösa inställningen. Statsrådet säger vidare att förhoppningen är att samordnarens slutliga analys kommer att ge oss bättre kunskap som grund för eventuella ytterligare åtgärder på myndighetsnivå och inom kommuner och landsting. Jag uppfattade det som statsrådets väldigt tydliga och klara uppfattning. Hon hänvisade till kontakter med läkare och psykologer som sade något helt annat. Statsrådet har inte berört den sista delen i frågan, nämligen huruvida de familjer som uppfattat uttalandena kränkande ska få en ursäkt eller inte. Jag hoppas att debatten kan leda fram till ett svar. 176 (): Jag tackar för svaret, men jag är långt ifrån nöjd. Det är tämligen urvattnat, och några konkreta svar på mina frågor har jag inte fått. De barn jag tar upp är de vars föräldrar misstänks för att ha begått brott mot barnen. Det är barn som far mycket illa, vilket statsrådet också säger i svaret. Statsrådet säger också att barnets bästa ska sättas i främsta rummet. Det håller jag med om, men jag vill inte att det bara ska stanna i tomma ord, jag vill se det i handling också. Det saknar jag. Barnen måste få den vård och det stöd som de behöver. De här barnen måste verkligen bli sedda. De flesta av dessa familjer har inte fått något beslut på sin asylansökan och lever således i oviss väntan. Det gör att barnen inte har en chans att kunna påbörja tillfrisknandet. Det har konstaterats i den nationella samordnarens rapport att ett sjukt barn tillfrisknar efter ett beviljat uppehållstillstånd. Om föräldrarna verkligen har misshandlat barnet är det i allra högsta grad otillfredsställande att barnet inte fått den vård och det stöd det behöver. Statsrådet säger i svaret att även asylsökande barn ska omfattas av samhällets skyddsnät och samma villkor som barn bosatta i . Är å andra sidan misstanken ogrundad är det oacceptabelt att en förundersökning tar så . Att utsätta utsatta barn och föräldrar för detta är inhumant. Vad tänker ministern göra åt det? Migrationsministern utgår från att vidtar de åtgärder som behövs. Det är ett vanligt svar att ministern utgår från att jag har hört det förr, bland annat i mina frågor som gäller språkanalyser. Enligt ministern fattas inga beslut enbart på grund av en språkanalys. Det är inte sant. Efter uppmärksamhet i medier har en ansvarig reagerat och insett att man har fattat ett beslut enbart med en språkanalys som grund. har familjen fått uppehållstillstånd. Men det är inte alla som får medieuppmärksamhet. Hur skulle det vara om ministern tog reda på hur det är i verkligheten? I går kom en rapport från i som granskat handläggning av nio av de fall som polisanmälts. får kritik på en rad punkter. Det är kritik för att man inte inlett barnavårdsutredningar och att de som påbörjats är bristfälliga. Det finns brister i samverkan mellan myndigheter. har haft en syn och en annan. Psykiatrin och har bråkat om vems ansvar det är. har ansett att det inte var meningsfullt att påbörja ett arbete innan familjen fått ett uppehållstillstånd. Föräldrar som begärt stöd har inte fått det. Kritiken är hård. har inte alls vidtagit de åtgärder som behövs. Även om inte är ett område som ligger på migrationsministerns bord så gör utan tvekan de frågor som rör asylsökande barn som dukat under för den svenska flyktingpolitiken det. Statsrådet har kolleger i regeringen som har det yttersta ansvaret för socialtjänst. Vad tänker ni göra för att de här barnen ska få det bra och att barnets bästa verkligen beaktas? 177 Statsrådet (): Jag har också fått mig till dels den rapport som i kom med i går. Jag tycker att det är oerhört oroande. Vad säger är att man har granskat nio ärenden som rör de familjer vars barn har uppgivenhetssymtom och som har anmälts till polisen. Man har alltså funnit brister i åtta av de här ärendena. De brister som har funnit är precis de som pekar på. Det är väldigt bristfälliga utredningar, eller ingen utredning alls. Man har funnit att det är dålig samordning mellan olika myndigheter, att tillräckliga åtgärder till skydd för barn inte har vidtagits. Sedan är det en mening i som berör mig oerhört starkt, och jag antar att det berör också både och oerhört starkt. skriver så här: har noterat att av olika skäl inte har polisanmält misstankar, händelser och hot som troligen skulle ha betraktats som mycket allvarliga i andra ärenden. Vad faktiskt säger är att asylsökande barn med uppgivenhetssymtom inte behandlas på riktigt samma sätt som andra barn. Det tycker jag är oerhört oroväckande. Det är som om det dras ned en rullgardin, en asylgardin, när det handlar om barn med uppgivenhetssymtom. Det här var någonting som socialtjänstminister påtalade. Det kan vara så att man inom vården är så rädd för att utsättas för den oerhörda kritik som man kan utsättas för bara man går in i debatten om apatiska barn att man inte vågar vidta åtgärder. Det tycker jag är oerhört oroväckande. Det är naturligtvis någonting som vi måste titta mera noga på. När det gäller de insatser som regeringen gjort har regeringen arbetat oerhört brett. Det finns ingen konsensus hos läkarvetenskapen om hur detta ska diagnostiseras. Uppenbarligen kan och veta hur dessa barn ska diagnostiseras, men det finns inga vetenskapliga fakta som man kan grunda en sådan diagnos på. Av det skälet arbetade regeringen mycket brett för att hitta förebyggande insatser och för att vidta åtgärder i asylprocessen så att vi ser till att barn får den vård de behöver. Men tyngdpunkten låg väldigt mycket på att försöka förebygga att barn hamnar i så här oerhört svåra situationer och utvecklar den här typen av symtom. 178 (): Jag kan återigen konstatera att den sista delen i frågan från inte är besvarad av statsrådet. När socialförsäkringsutskottet behandlade ärendet föregående riksdagsår sade statsrådet i Aktuellt så här: Det var ett klokt beslut. Ett annat beslut hade varit en humanitär katastrof, menar jag. Att ge apatiska barn per automatik uppehållstillstånd hade lett till att ännu fler barn hade blivit sjuka. Lagstiftningen påverkar naturligtvis hur människor förhåller sig. Och läkare och psykologer som jag har talat med säger entydigt att om ett sådant här beslut kan ge sjuka uppehållstillstånd leder det till att fler blir sjuka. Så sade statsrådet i Aktuellt. Det är klart att det uttalandet troligtvis ledde till ett antal olika människors reaktioner. Bland annat familjer, nära vänner och omgivning som hade engagerat sig i frågan kände sig nog oerhört kränkta av uttalandet. Då handlar frågeställningen om vilka åtgärder statsrådet avser att vidta för att säkerställa att de familjer som upplevt sig kränkta av uttalandet ska få en ursäkt. Om det har statsrådet inte nämnt ett endaste ord, vare sig i svaret i första omgången eller i svaret i andra omgången. Jag hoppas och tror att vi ska kunna få ett klargörande av hur regeringen tänker agera gentemot de familjer som kan ha känt sig kränkta av bland annat det här uttalandet. 179 (): Migrationsministern svarar inte på frågorna. Jag har också läst att man inte vågat anmäla, och det är självklart inte bra. Jag har ingen förklaring till varför, men jag försöker inte vända det mot de familjer som har lidit så oerhört mycket på grund av att barnen har blivit sjuka. Jag träffade själv en pojke så sent som för . Han hade fått ett anfall efter att ha sett en vakt på en flyktingförläggning och fick föras i ambulans till sjukhuset. Där fick han lugnande medel. Därefter gick han i stället in i ett apatiskt tillstånd. Familjen fick inte bo kvar på flyktingförläggningen utan fick i stället flytta till en lägenhet på en annan ort. Ingen myndighet tog ett riktigt ansvar. Efter mycket tjat av en person från en frivilligorganisation har de fått komma till ett behandlingshem. Den här pojken tyckte mycket om på taket. Föräldrarna stimulerade honom genom att visa honom den filmen. Han var inte helt apatisk utan kunde reagera, så när jag sjöng , , världens bästa för honom kom ett mycket svagt leende. Men sedan kom det tårar ur ögonen. Det här är som jag inte glömmer. Den här pojken och hans familj har inte lämnat sitt hem utan anledning. De har sedan malts sönder i en inhuman asylprocess. De har mötts av misstänksamhet. De här föräldrarna gjorde allt de kunde för sitt barn. Men det är inte konstigt att föräldrar som själva mår dåligt inte klarar av att hantera sina barn. Visst finns det de som har behandlat sina barn illa. Men det är märkligt, som jag har skrivit i min interpellation, att barnen i så fall får bo kvar hos dem som misstänks ha begått allvarliga brott mot dem. De förundersökningar som pågår har tagit . Om den fastställda tiden för hur länge en förundersökning ska få pågå är , varför har det då tagit om den nu finns god kapacitet att handlägga ärenden som rör barn? Det känns också märkligt att mammorna nu har delgivits misstanke om brott för att deras barn sondmatas en åtgärd som är beslutad av läkare. Så till detta med avvisning av familjer. Vid frågestund svarade statsrådet på en fråga från mig att barn som har utsatts för brott ska skyddas från dem som har utsatt dem för det. Jag ställde också frågan: Om det skulle visa sig att barnen verkligen har utsatts för brott, ska de då avvisas tillsammans med de föräldrar som begått brott mot dem? På denna fråga svarade statsrådet att just för dessa barn ska man se om det finns humanitära skäl för att de ska få stanna, om de inte har egna asylskäl. Statsrådet sade också att hon känner sig trygg med att de barn som eventuellt har utsatts för denna typ av grov brottslighet i så fall får en trygg tillvaro. Varför får jag inget svar den på frågan ? Står inte ministern fast vid sitt ord? Det verkar inte så. I stället för att säga att de här barnen har humanitära skäl kringgår ministern svaret genom att tala om vad som gäller för omhändertagna barn med vårdbehov. Det är i och för sig en viktig fråga, men min fråga var ju om barn som misshandlas ska avvisas tillsammans med dem som begått misshandeln. Sedan ställer jag samma fråga som : Hur ska de som har blivit oskyldigt misstänkta få en ursäkt? 180 Statsrådet (): Jag sade i mitt förra inlägg att det är väldigt oroande att den granskning som har gjorts av visar att man inte har utrett de här barnen i tillräcklig omfattning och att man heller inte har polisanmält, som också har ansvar för att göra. Då säger att jag försöker vända det mot familjerna. Det är inte det det handlar om. Vad jag säger är att vad som är oerhört viktigt är att vi alla står upp för och att vi alla påtalar att asylsökande barn har samma rättigheter och ska ha samma skydd som alla andra barn som bor i . Det är precis det som står i mitt svar, nämligen att om det är barn som far illa är det ansvar, och ska ta det ansvaret. Om barnen behöver vård är det naturligtvis sjukvårdens ansvar. Om barnen ska stanna i eller inte, , utreder och bedömer och migrationsdomstolarna utifrån den lagstiftning som vi har fattat beslut om i regering och riksdag. Jag vill gå tillbaka , till 2004, då vi bara hade en del spridda rapporter om att det fanns barn med uppgivenhetssymtom. Sedan kom en rapport som visade att det då var 162 barn, vilket var otroligt oroväckande. Vad vi i regeringen då gjorde var att vi tillsatte en nationell samordnare med uppgiften att för det första försöka få mer kunskap. Vi visste väldigt lite, och vi vet fortfarande ganska lite. Men vi ville ha mer kunskap. För det andra skulle det förebyggande arbetet utvecklas. Vi har gjort oerhört mycket mer än det. Vi har också sett till att handläggningstiderna i asylprocessen har förkortats. Vi kommer att gå vidare. Vi är fortfarande inte nöjda. Vi kommer att sätta målet när det gäller barnfamiljer att det inte ska ta än . Vi har också gett i uppdrag att utreda detta och ge de riktlinjer som behövs inom vården. Vi har också fattat ett praxisbeslut som innebär att vi har sänkt ribban för alla barn. Vi fattade ett praxisbeslut som gällde ett apatiskt barn, och det var det som debatten i handlade om.