prot · GU0920 · 2006-11-14 00:00:00 — Även om säger att ni budgeterar för mer anslag till järnvägen skriver ni mycket tydligt i de kommande planerna att ni vill överföra från järnväg till väg, vilket är olyckligt. Det är det ena orosmomentet. Det andra orosmomentet rör oss som är beroende av att trafiken fungerar på Västra stambanan. Jag möter pendlare som får sitta och vänta på försenade tåg på grund av kapacitetsbristen. Jag möter människor som skulle vilja flytta över gods från väg till järnväg, men detta är inte möjligt på Västra stambanan eftersom kapacitetsbristen finns . Det är akut att Västra stambanan så snabbt som möjligt får flera spår! Då menar jag att det är olyckligt när kommuner kan sätta stopp för utvecklingen av en hel region på det sätt som Lerums majoritet nu har gjort. Jag uppfattar det nästan som att man invaggar befolkningen i tron att bara vi sätter stopp för kommer allting att lösa sig. Detta har ju här bemött i och med att hon litar på planering. Det känns skönt att ministern stöder . Men det är synd att en majoritet i en kommun kan piska upp en sådan stämning: Vi stoppar , för de har fel planer. Då kommer allting att lösa sig. får vi andra runtomkring sitta där och vänta på tåg. är det flera tåg ned mot som försenas. Det gäller inte bara oss som bor i , utan det gäller , och hela Västra stambanan. Det gäller som jag sade också alla de industrier som skulle vilja lägga över godset från väg till järnväg. Eftersom detta nu är blockerat får vi i stället den motsatta utvecklingen, alltså att vi går från järnväg till väg. Man kan inte lita på att tåget kommer till längre, och därför vågar man inte som pendlare lita på det alternativet utan tvingas ta bilen. Likaså upplever de industrier som försöker transportera gods med järnväg att det är förseningar och att man inte kan lita på att godset kommer fram . Det är ett akut skede. Det var därför jag ställde den här interpellationen. Jag känner ändå ett visst hopp eftersom menar att det är viktigt både att vi fortsätter med järnvägen framöver säkert också av miljöskäl, tror jag och att vi låter ta denna planering och hantera den på ett ansvarsfullt sätt tillsammans med och kommunerna. Det är min förhoppning att de nu får fortsätta. Jag tycker att det skulle vara mycket olyckligt om det skulle bli fortsatta förseningar på utbyggnaden av Västra stambanan. 68 Statsrådet (): Jag tror nog att och jag i grunden har ganska samsynta värderingar när det gäller vikten av att ha ett bra flöde både för näringsliv och för människor så att vi kan ha både större arbetsmarknadsregioner och ett rundare land. Inledningsvis måste jag ändå säga att vi i budgeten inte skriver att vi tänker överföra någonting från järnväg till väg. Däremot talar vi om att vi tänker satsa på vägar, vilket den tidigare regeringen inte har gjort. Då har vi också alternativa finansieringar, just för att även kunna ta itu med de eftersläpande vägsatsningarna i det här landets infrastruktur. Låt mig komma tillbaka till frågan om kommunens agerande. Återigen har jag egentligen inte mer att säga än att det ligger ett väldigt stort ansvar på regionen, kommunerna och att hitta de här lösningarna. Tyvärr hittar vi blockeringar i många infrastruktursatsningar med olika intressen. Jag tror att det bästa är när man lokalt och regionalt kommer överens om hur, och om, denna typ av investeringar ska göras. Kommunen har ju i slutändan inget veto här. Till skillnad från kanske andra delar har man inte ett veto här. Det ligger alltså fortsatt ett mycket stort ansvar på att arbeta med att hitta lösningar här. I slutändan ligger det också ett ansvar på att avgöra hur man vill gå vidare med den här investeringen. Det är väl egentligen det vi får avvakta innan vi går vidare i själva resonemanget. Jag har egentligen inte mer att tillägga. Jag har stor tilltro till att dessa diskussioner och överenskommelser måste ske mellan kommunen, regionen och . 69 (): och alla kommuner runtomkring är helt överens om att vi snabbt måste få till en start av projekteringen av Västra stambanans utbyggnad så att vi får flera spår. Det är spårbrist , och det är alla andra runtomkring som lider av att en kommun sätter sig över och stoppar hela tillväxten i på det här sättet. påpekar att kommunen inte har något veto. Jag känner till det och respekterar det fullt och fast. Jag tycker inte heller att ministern på något sätt ska styra i detta, utan det är i första hand regionalt och lokalt man ska sköta det. För oss andra innebär det dock en stor frustration när en kommun kan blockera på det här sättet så att stambanan inte kommer till trots att man har haft möjlighet. Man har haft pengar för att göra det. Man har erbjudit kommunen mer bullerskydd än man egentligen behöver, och man har hittat på flera lösningar för att kommunen ska kunna tänka sig detta. Men kommunen sätter sig på tvären. Jag har också blivit uppvaktad av andra intressenter i berörd kommun som säger att de har en annan lösning. Jag är inte emot andra lösningar bara de är genomförbara. Tyvärr har det visat sig att den lösning som både föreningar och den borgerliga majoriteten i har visat på är dubbelt så dyr som den som visas i den handläggning som har gjort. Det vore ju lovvärt om kunde lova mer. Ministern säger att ni inte ska dra ned några anslag till järnvägen. Det vore bra om vi fick ett löfte här att det enbart blir ökade anslag till järnvägen, för då kan vi satsa mer på de miljövänliga alternativen . Vi har diskuterat frågan i fullmäktige, och jag är säker på att det är många kommuner som har gjort det. Man ser att det är ett problem att andra kommuner kan stoppa utvecklingen. Där är vi helt överens över partigränserna om att vi vill ha en lösning snabbt. Vi har också bett moderata representanter att diskutera med i för att de ska godkänna det förslag som har tagit fram. har man inte lyckats att lirka sig fram till någon sådan lösning. Jag vädjar återigen till ministern att också du skulle kunna ta ett ansvar för att se till att vi kan snabba på utvecklingen. Om du lovar att det blir mer anslag till järnvägen kanske också vågar satsa än mer på alternativa lösningar än som har skett . Men jag ser ju att den lösning tar fram är mycket realistisk. Vi i de andra kommunerna har ju lärt oss leva med att järnvägen går genom kommunen. Vi har lärt oss leva med undergångar och övergångar. Vi ser det som en tillgång och inte som ett hinder i utvecklingen. 70 Statsrådet (): Återigen, budget ligger det ytterligare 2,1 miljarder som gäller uppdrag att göra investeringar. har alltid i uppdrag att också göra en ekonomisk avvägning av det som till slut kommer att bli ett förslag till vilken typ av utbyggnad och vilka lösningar man kommer att välja. Det ska göra också i det här alternativet. Det arbete som beskriver från fullmäktige i eller kranskommunerna i är precis det arbete som jag har en sådan stark tilltro till. Det är den typ av dialog och överenskommelser som jag tror är väldigt viktiga för att skapa bra infrastrukturprioriteringar. Det är därför som jag inte tänker gå djupare in i själva diskussionen om och den konflikt som finns i , för jag tror att det är just , kommunen och regionen i sig som måste hitta de här lösningarna. Det är där som mycket av ansvaret ligger för att man också reder ut den här typen av konflikter. Jag tänker inte föregripa någonting mer i det här ärendet utifrån val av hantering. 71 (): , när järnvägen byggdes ut, fanns det framsynta regioner, orter och människor som sade att här kan järnvägen dras. Ni får gärna ta vår mark. Medan det fanns andra som sade: Nej, inte här, absolut inte här, inte sådana farliga vidunder på våra marker. Det förstör säkert, och vi vågar inte åka med sådana höghastighetslok för det kan pressa sönder revbenen. när vi ser tillbaka i historien kan vi tycka att det var synd att de var så rädda för tåg. När jag ser det här motståndet i , motståndet mot tillväxt och motståndet mot att se att andra kommuner är i ett sådant stort behov, tycker jag att man är i lite samma situation. De som faktiskt sade att här kan järnvägen gå fram vann ju så mycket på det. De till och med erbjöd att här kan man stanna och få mer vatten till loket och så vidare. Man såg att det var en utvecklingskraft. Det är trist med bakåtsträvande, i det här fallet borgerliga politiker, som stoppar utvecklingen för en hel region. Det är tråkigt att vi ska behöva ha tanken att om vi bara stoppar plan kommer allting att bli frid och fröjd. Jag vädjar återigen till ministern. Jag uppskattar att du litar på hantering och att kommuner och regioner ska kunna komma överens. Jag är också glad över att du ser denna framtid, för det är helt nödvändigt. Det är akut för alla som behöver Västra stambanan. Vi måste ha fler spår. 72 Statsrådet (): Den diskussion som nu går in i vad gäller att kritisera och Lerums val av agerande i den här frågan har jag inga ytterligare kommentarer till. Den diskussionen kanske får ta på hemmaplan. Det är väl lämpligt att vederbörande, med de hårda ord som använde, också ges möjlighet att delta i en direkt diskussion om de vägval som har gjort, det underlag Lerumföreträdarna har haft för att göra sina val i det här ärendet och deras eget agerande. Jag vill återigen bara påpeka att jag inte har något mer att säga i själva ärendet. Det är ett ärende som hanterar och som jag eventuellt får på mitt bord för att hantera. Överläggningen var härmed avslutad. 11 § Svar på interpellation 2006/07:36 om nationell cancerplan 73 Socialminister (): har frågat mig om jag dels är beredd att tillsätta en utredning med uppgift att göra en översyn av cancervården i sin helhet, dels om jag på basen av resultaten av denna utredning och i enlighet med WHO:s rekommendation vill upprätta en nationell cancerplan för att garantera att alla cancerpatienter får en likvärdig vård. Cancersjukdomarna måste tas på största allvar. Antalet cancerfall i har ökat kraftigt under . Mer än hälften av ökningen kan förklaras med att befolkningen blivit äldre, men av diagnoserna ställdes på personer i arbetsför ålder eller barn. Det finns strax över 350 000 människor som lever med en cancersjukdom i . De som har överlevt har gjort det tack vare en framgångsrik behandling. Enligt beräkningar kommer ca 50 000 människor att få en cancerdiagnos . Knappt hälften av dessa kommer att dö av sin cancersjukdom. Mot bakgrund av den allmänna ökningen av cancersjukdomarna har , , rekommenderat att alla länder samlar preventiva insatser, aktiviteter för tidig upptäckt, diagnostik, behandling, smärtlindring, palliativ vård och forskning i en nationell cancerplan. Högst prioritet vid fördelningen av resurser till hälso- och sjukvården har enligt prioriteringsbeslut (prop. 1996/97:60) de patienter som behöver vård av livshotande akuta sjukdomar, vård av sjukdomar som utan behandling leder till varaktigt invalidiserande tillstånd eller för tidig död, vård av svåra kroniska sjukdomar, palliativ vård och vård i livets slutskede. Men återkommande rapporter visar att många personer med cancersjukdomar får vänta alltför länge på sin behandling. Det finns även regionala skillnader inom cancervården. Detta är allvarligt med tanke på att sjukvårdens grundstenar enligt hälso- och sjukvårdslagen (1982:763) är att alla ska få en god vård och behandlig oavsett var man bor. redovisade förslag till nationella riktlinjer för vård och behandling av de vanligaste cancerformerna, bröst-, kolorektal- och prostatacancer. Riktlinjerna innehåller slutsatser och rekommendationer till åtgärder för att utforma bästa möjliga omhändertagande i hela vårdkedjan av patienter som drabbats av dessa typer av cancer. De preliminära riktlinjerna har diskuterats i en bred och öppen process med politiker, tjänstemän och professionerna i vården. avser att slutligen fastställa riktlinjerna . har i uppdrag att analysera den svenska cancervårdens kvalitet och effektivitet i ett internationellt och nationellt perspektiv. I uppdraget ingår att bedöma regionala onkologiska centers roll för utvecklingen av cancervården regionalt och nationellt samt att utreda hur kunskapsspridningen inom cancervårdens decentraliserade uppbyggnad fungerar. ska också analysera samspelet mellan kommande nationella cancerriktlinjer och de regionala och lokala vårdprogram som utarbetas av vårdprogramgrupper knutna till regionala onkologiska center. Utifrån detta ska styrelsen bedöma om det ur ett nationellt utvecklingsperspektiv finns skäl att förändra cancervårdens struktur och organisering. har , , lämnat en lägesrapport. I den redovisas de regionala onkologiska centrens roll för utvecklingen av cancervården i samt hur resterande delar av uppdraget ska genomföras och redovisas för regeringen . Regeringen är överens om att det finns ett stort behov av att göra en översyn av cancervården i sin helhet. När uppdrag redovisas kan det utgöra ett viktigt underlag för nästa steg. Jag avser att avvakta resultatet av detta arbete innan arbetet med en nationell cancerplan tar sin början. 74 (): Tack för svaret. Jag kommer att börja med lite kritik, och sedan hoppas jag att vi kan fortsätta debatten i en positiv och konstruktiv anda. Det här svaret var inte riktigt i sin helhet vad jag hade hoppats på. Det är naturligtvis bra att socialministern säger att det behövs en översyn av cancervården i dess helhet. Men när han säger att man ska vänta på att uppdrag redovisas innan arbetet med en nationell cancerplan kan startas känns det nästan som att svaret kom från socialministerns företrädare. Det gör mig faktiskt lite besviken. Det här är en fråga som har debatterats länge i , . har allianspartierna enskilt och tillsammans ställt sig bakom att en nationell cancerplan ska tas fram. Socialministerns företrädare som partiledare har dessutom motionerat om att en cancerplan måste tas fram. Alliansen har varit väldigt snabb med att genomföra sina övriga vallöften. Jag är väldigt stolt och glad över att vi får fart på svensk politik. Men varför väntar socialministern här? Går man tillbaka till det som var förut under tidigare regeringar, att man lägger en kall hand över framtidsfrågor i väntan på utredning eller en översyn? Det som arbetar med här är bara en del av en nationell cancerplan. Det finns faktiskt ingenting som hindrar att man sätter i gång arbetet med en cancerplan med tydliga mål för vad man vill uppnå och under utredningens gång fogar in arbete i det vidare arbetet. Det finns nämligen mycket att förlora på att vi inte sätter i gång. Vi borde ha startat för att utveckla excellens inom såväl klinisk verksamhet som forskning till gagn för patienter inom cancerområdet. Det handlar naturligtvis också om att komma åt olikheterna över landet och de köer som finns här. Vi har på oss att uppfylla de vallöften som vi gick till val på. Detta var ett sådant vallöfte, och det tar lite tid att utreda. Därför ser jag det tappade halvåret som allvarligt. Jag har också av tidigare debattprotokoll förstått att många tror att en nationell cancerplan är detsamma som nationella riktlinjer för cancervården och vårdprogram. Det är fel. Riktlinjerna är främst inriktade på behandlingar inom sjukvården. De är baserade på kunskaper och kostnader , vilket gör att deras aktualitet avtar . Risken finns att vårdnivån sänks trots att man tror att man arbetar på ett bra sätt och lever efter riktlinjerna. Riktlinjerna saknar den planerande funktion och framförhållning som en nationell handlingsplan skulle kunna ha. Framförhållning är viktigt inte minst för att patienterna ska kunna dra nytta av de nya kunskaper som forskningen leder till. I brist på nationella direktiv för hur forskningens framsteg ska föras ut i vården finns det risk för att innovationer försenas och kvaliteten i cancervården i landet varierar. Jag hoppas på en reaktion på detta från socialministern. 75 Socialminister (): och jag är överens om att alltför länge har väntat på en nationell cancerplan, eftersom vi tror att den skulle kunna ha en betydande effekt för att komma åt om inte alla så många av de problem som vi brottas med i när det gäller just cancervården. Det handlar om en bristande planering och samordning, och variationer över landet när det gäller behandling. Vi har över huvud taget en dålig beredskap för att vi tyvärr av allt av döma kommer att få se alltfler människor som möts av beskedet att de har fått cancer. drabbas 50 000 personer, som vi har sagt tidigare. Det är 50 000 personer som möts av ett besked som för många är chockerande och väldigt skrämmande. Vi vet att moderna behandlingsformer gör att väldigt många blir helt botade och andra kan leva ett väldigt rikt liv . Vi tror att med en nationell cancerplan kan vi ytterligare förstärka den positiva utvecklingen när det gäller dels prevention, dels tidig upptäckt, dels vård, behandling och utnyttjande av moderna mediciner. I de fall det är nödvändigt ska vi ha en effektiv palliativ vård, vård i livets slutskede, för dem som det rör. När det gäller frågan om hastigheten är vi överens om att vi behöver göra det så fort som möjligt. Det har också varit utgångspunkten för mitt ställningstagande när det gäller metod. Jag har valt den väg som nu kritiserar, nämligen att vänta in analysen från som kommer . Jag tror att det är det klokaste och snabbaste sättet att gå för att få en nationell cancerplan så snabbt som möjligt att de får slutföra sitt arbete. Det arbetet kan utgöra en betydande grund för det arbete som bör utföras av dem som arbetar fram en nationell cancerplan. Min uppfattning är att det är det snabbaste sättet. Jag skulle gärna vilja se att har en nationell cancerplan som innehåller tydliga mål för framtiden när det gäller minskad sjuklighet och dödlighet, strategier för prevention, det vill säga förebyggande verksamhet, effektiva behandlingar och vård och den palliativa omsorgen. Det behövs också en beräkning för framtiden över framtida resursbehov, en framtida ansvarsfördelning och att vi får effektiva metoder för uppföljning och utvärdering av det som görs för att vi ska kunna lära av varandra. Det är en kunskapsspridning som gör att man inte behöver uppfinna hjulet överallt i landet. Nya metoder och vårdformer kan snabbt spridas över landet när de visar sig ha en effekt. Jag tror att vi båda brinner av iver att göra vårt yttersta för att få till stånd en ordning där vi faktiskt kan åstadkomma en situation där färre människor drabbas av cancer och där färre människor blir sjuka och avlider i denna förfärliga sjukdom. 76 (): Vi är oense om hur snabbt vi ska sätta i gång, men jag tror att vi har lika syn på ingredienserna. När jag ser vad gör och vad som utöver detta behöver göras kan jag fortfarande inte förstå väntan. WHO har lagt fram vad som är minimum i kampen mot cancer. Det första WHO tar upp är en nationell cancerplan med tydliga mål om vad man vill uppnå. En nollvision skulle jag vilja se, även om det är hemskt långt dit. Sedan handlar det om prevention, tidig diagnostik, screening, kurativ behandling, palliativ behandling och smärtlindring. Men sedan kommer det här som det är bråttom med, och det är utveckling av nationella excellenscentrum för toppforskning och klinik som ska utvecklas i samverkan. Den nationella cancerplanen ska enligt WHO vara för en effektiv och rättvis resursanvändning. Här skulle ingå övervakningsmekanismer för att följa upp och utvärdera planernas resultat och processer, det vill säga måluppfyllelse. Det är utveckling och utbildning samt fortbildning av hälso- och sjukvårdens personal samt i ett rikt land som vårt införande av fullständiga nationella forskningsbaserade strategier som är effektfulla och tillgängliga, och så stöd åt mindre utvecklade länder. Där har vi ett ansvar. Dagens fragmentering av cancervården och vården i allmänhet är ett hot mot forskning och sjukvård och leder till ineffektivitet. Dagens patienter är välinformerade, inte minst genom Internet, och vet vad som erbjuds på andra håll inom EU och också utanför. har klargjort att den fria rörligheten gäller hälso- och sjukvården oavsett hur den är organiserad nationellt. Vi har lyckats hålla det här ifrån oss ett tag, men det ligger på bord igen ett frågeformulär för besvarande om hur medlemsstaterna ska tillgodose den här rättigheten. Patienterna kan komma att söka sig utomlands, dit där vården är som bäst. Så är det faktiskt för dem som har feta plånböcker, och det kan jag inte acceptera. Stora genombrott kommer när det gäller cancerbehandling, och det sker vid centrum som är excellenta jag har inget bra svenskt ord för det när det gäller både forskning och klinik. Det pågår en utveckling att ackreditera centrum som håller högsta kvalitet när det gäller forskning i anslutning till patientarbete. Har man inte en sådan VDN-stämpel är man en förlorare. Det är något helt annat än det som onkologiska centrum i håller på med. De är helt skilda från sjukvården och egna administrativa enheter, inte i närheten av vad man arbetar med i en rad länder i inom ramen för en nationell cancerplan. Det är en sak, och det är inte det som håller på med. Sedan är det fråga om prevention. Det här är en åldersrelaterad sjukdom, och med tanke på att vi får fler och fler äldre i samhället blir prevention mycket viktigare än tidigare både för de enskildas skull och för samhället. Vi behöver samordnade strategier för att bekämpa det här. Den förra regeringen sade att det räcker med det allmänna folkhälsoarbete som pågår. Det tror inte jag. Vi måste göra både det allmänna folkhälsoarbetet och det riktade. 77 Socialminister (): Vore det så att jag hade trott att en annan väg hade varit snabbare än den som vi nu har valt, hade jag valt den vägen. Jag tror att det snabbaste sättet är att får göra sin analys av den svenska cancervården och att det kommer att vara en värdefull grund för framtiden. När det är sagt kan vi prata om innehållet. Då kan man säga med anledning av det som vi började med att det nya nu är att har fått en regering som konstaterar att det måste finnas vägar att göra det här bättre, mer effektivt, mer samordnat och med människan i centrum i förhållande till hur tidigare regeringar har sett på den här frågan. Jag tycker att det här är en väldigt viktig signal, men det ska inte stanna där. Det viktiga är naturligtvis att en nationell cancerplan kan sättas i verket. Ytterst handlar det om enskilda människor som drabbas av ett besked som de av naturliga skäl upplever som alldeles förfärligt. Vi har en situation där var tredje person under sin livstid kommer att få uppleva ett sådant besked. Bland våra barn kommer hälften senare i livet att få möta cancerbeskedet om man inte lyckas hitta effektiva vägar genom prevention. Där är vi, tror jag, överens om att tobaken är den enskilt viktigaste orsaken som gör att människor får cancer. Allt vi kan göra för att ungdomar eller barn inte ska börja röka är naturligtvis väldigt effektivt. Vi vet att kost och motion också spelar roll i det här sammanhanget, och det finns andra faktorer. Men sedan behöver vi också en väl fungerande vård när väl cancern har inträffat. Tidig upptäckt betyder naturligtvis ytterst mycket för att kunna sätta in åtgärder som blir så små som möjligt, som innebär ett så litet ingripande som möjligt. Tvingas man vänta för att man inte vet om sjukdomen blir det större ingrepp, och i vissa fall går det alldeles för långt. Vi behöver bli bättre på att till exempel ta åt oss nya läkemedel. Internationella jämförelser har visat att vi inte är i topp, som vi kanske skulle tro, utan ligger någonstans i mitten i en europeisk liga. Där finns säkert också förbättringar att göra. Jag sätter en stor tilltro till att ett effektivt arbete med en nationell cancerplan, där många kunniga personer inom professionen och från olika aktörer kan medverka, kan göra att fokus sätts på det här och att det i sig spelar roll. Men viktigast är naturligtvis de åtgärder som sist och slutligen kommer att vidtas. 78 (): Det är ett par saker som jag vill ta upp i det här mitt sista inlägg. Den ena är tidig diagnostik.