prot · GT09130 · 2006-05-29 00:00:00 — Detta är vår allra sista debatt och för min egen del också den sista som riksdagsledamot i försvarsutskottet. Att vi i vår sista debatt diskuterar krishantering känns för min personliga del som pricken över i. Mitt försvarspolitiska engagemang inledde jag när jag gick med i Svenska Freds för ganska exakt . På mitt första försvarsutskottssammanträde redogjorde jag i presentationsrundan för min ambition, min vilja, med arbetet som riksdagsledamot. Det var att avveckla invasionsförsvaret, att verka för en fördubbling av insatser i internationella fredsfrämjande insatser och att försöka förebygga och skapa ett skydd mot icke-militära hot som blev alltmer sannolika i takt med att de militära hoten blev allt mindre sannolika. Jag exemplifierade de icke-militära hoten med just samhällets sårbarhet för terrorism, IT-sabotage och miljöförstöring. De som var med då minns kanske att utskottet log överseende. Det var i och för sig inga nya idéer. Det hände i , men i riksdag var det något helt annat, och avslog också alla förslag om att styra om försvarspolitiken, öka de internationella insatserna och att se de icke-militära hoten som de verkliga hoten under en lång rad år. Efter den historiska försvarsuppgörelsen mellan regeringen och beslutade dock att just avveckla militära invasionsförsvar. Vi beslutade att fördubbla ambitionsnivån när det gällde bidrag i internationella fredsfrämjande FN-insatser. Och , som jag sade, diskuterar vi och kommer att besluta om, som pricken över i, en civil krishanteringsberedskap. Vårt förslag från utskottet innehåller bestämmelser som syftar till att kommuner och landsting ska minska sårbarheten i sin verksamhet. Kommuner och landsting får en skyldighet att ta fram risk- och sårbarhetsanalyser. De får också ett ansvar att se till att förtroendevalda och anställda får den utbildning och den övning som behövs vid extraordinära händelser. Vi skriver tydligt att planeringen inte, som tidigare, bör ta sikte på militära hot. I stället betonar vi vikten av förebyggande verksamhet. Och det är ingen liten uppgift. Någon har tidigare här i debatten nämnt stormen , som är ett exempel på de civila kriser som samhället kan utsättas för och också ett exempel på de klimatstörningar som blir allt vanligare till följd av växthuseffekten. Stormen kostade samhället inte bara dödsoffer utan också oerhörda ekonomiska summor. Ändå det är viktigt att understryka är detta bara början och en liten, nästan marginell företeelse när det gäller just hotet mot samhället från klimatstörningarna. På en regeringskonferens i för jämförde man konsekvenserna av växthuseffekten med konsekvenserna av kärnvapenkrig. Man räknar med att växthuseffekten kommer att producera långt fler flyktingar än vad som produceras av krig. Vi har mellan 30 och 40 miljoner flyktingar, varav direkt eller indirekt flytt från krig. Med en fortsatt växthuseffekt talar man om flyktingströmmar på uppemot 200 miljoner människor. Det innebär att växthuseffekten kan komma att destabilisera världens demokratier och världens ekonomier långt mer än vad krig har gjort. Det innebär också att växthuseffektens konsekvenser kommer att kosta samhället oerhörda ekonomiska resurser som kommer att vara fullt jämförbara med militärutgifterna. Och detta är bara ett av de olika icke-militära hot som vi har att hantera, försöka förebygga och skapa en beredskap från samhället att möta. Allt som behöver göras står naturligtvis inte i regeringens förslag till ny lag. Men vi i utskottet och bedömer i alla fall att den nya lagen är, som vi skriver, ett steg i rätt riktning. Mycket har ordats om krisledning. Vi i majoriteten anser att det är regeringen som måste besluta om inre organisation. Jag har dock ett bra tips till försvarsministern att ta med till regeringen när det gäller just detta organiserande. Vi har ju haft två stora nationella katastrofer som drabbat i modern tid: flodvågskatastrofen 2004, som kostade drygt ett halvt tusen svenska medborgare livet, och Estoniakatastrofen 1994, som också kostade drygt ett halvt tusen svenska medborgare livet. Båda dessa nationella katastrofer uppvisade likheter i samhällets bristande förmåga att hantera krisen långsiktigt. Dock finns det en stor skillnad i den omedelbara, inledande krishanteringsförmågan. Som vi alla känner till och har hört till näst intill leda kom efter flodvågskatastrofen ministrar släntrande först efter någon dag, om de kom över huvud taget. Det var teaterbesök, semesterresor och annat som kom emellan. Detta står i väldigt stark kontrast till Estoniakatastrofen, där statsminister agerade . Han fick information om Estoniakatastrofen . Det är snabbt med tanke på att fartyget sjönk , . Det är också snabbt med tanke på att det första civila fartyg som kom till katastrofområdet och kunde bekräfta och verifiera att Estonia sjunkit inte anlände förrän . Men statsminister hade kunskap om detta och började arbeta och oförtrutet . Han reste som katastrofen till med sin kommendör , höll en presskonferens och hade till och med en förklaring till olyckans orsak som sedan kom att styra utredningen, vilket är en helt annan sak och en annan debatt. Men det är onekligen en stark skillnad på reaktionen och engagemanget. Mitt tips till försvarsministern att ta med till regeringen är att kartlägga de exakta informationsvägarna under det här efter Estoniakatastrofen och sedan kopiera dessa. Då har vi kanske en beredskap som heter duga. Detta betänkande lägger ett ramverk för kommande riksdag att fylla med ett mer konkret innehåll. Det blir också nästa riksdag som får i uppgift att minska militärutgifterna i större utsträckning än vad vi har lyckats med under den här mandatperioden. Det försvar vi tidigare hade utbildade 45 00050 000 värnpliktiga och hade förmåga att mobilisera 700 000 man. har vi en försvarsmakt som utbildar 8 000 värnpliktiga och som ska kunna skicka ut 2 000 i internationell tjänst och ha 30 000 under beväpning på hemmaplan. Och är militärutgifterna nästan lika höga! Jag tror att samtliga ledamöter i kammaren förstår att det är orimligt att dessa två helt olika storlekar på försvarsmakt ska behöva kosta ungefär lika mycket. En förklaring till att vi inte har lyckats bättre har varit att mycket ligger uppbundet i långsiktiga materielbeställningar, i anställd personal och i olika hyresavtal. Men vi har i alla fall lagt grunden, med vårt gemensamma beslut att avveckla invasionsförsvaret, för att frigöra stora ekonomiska resurser under nästa mandatperiod. Jag vill slutligen passa på att tacka mina utskottskolleger för ett stimulerande arbete tillsammans under de här åtta åren, och för oss . Utan att glömma någon kommer jag aldrig att glömma helikoptrar uppe i , till exempel. Jag kommer aldrig att glömma resolution på grund av oförtrutna arbete. Jag kommer heller inte att glömma och sociala ansvarstagande i utskottet. Jag vill också berätta att jag har uppskattat stringenta problematiserande i de debatter vi har haft, där vi inte alltför sällan har hamnat på liknande ståndpunkter. Jag vill också passa på att rikta ett stort tack till kanslipersonalen, under ledning av , som verkligen har stöttat oss ledamöter på ett mycket förtjänstfullt sätt. Stort tack för åtta otroligt stimulerande, roliga och lärorika år i riksdag! Jag yrkar bifall till förslaget i försvarsutskottets betänkande nr 9. Med dessa ord, fru talman, vill jag flytta pricken över i till att bli pricken under utropstecknet! 12 Försvarsminister (): Under arbetet med den proposition som vi nu debatterar, Samverkan vid kris för ett säkrare samhälle, har jag kunnat konstatera att en viktig del av tryggheten i vårt land är att när något riktigt allvarlig inträffar gör samtliga partier i helhjärtade försök att hitta varandra för att bidra till att lösa problemen, även om det inträffar under ett valår. På den punkten skiljer vi oss på ett bra sätt från det vi kan se på många av de krishärdar vi av och till panorerar i arbetet, inte minst i försvarsutskottet. När så många svenskar drabbades av flodvågskatastrofen i och den partipolitiska debatten efteråt blev ganska hård, ledde arbetet i Försvarsberedningen fram till en i det närmaste total enighet om hur den nationella krishanteringsförmågan skulle utvecklas. Det var viktigt för oss alla, och det är den enigheten som regeringen har utgått ifrån i den proposition som ligger på bord. Även om dagens debatt ibland kommer tillbaka lite grann till spänningarna tror jag nog att det är en nervositet inför den kommande valrörelsen. Jag utgår från att vi ändå ska hålla oss till själva grunden, både i beredningen och i propositionen. Det är nämligen viktigt att vi får blocköverskridande lösningar på områden som behöver präglas av stabilitet och långsiktighet, och det gäller samhällets krishantering. Jag tycker också att det är riktigt att inhämta principiella syn på inriktningen innan de olika delförslagen, som är viktiga, genomförs. Lite grann i telegramtext brukar jag markera att det regeringen har föreslagit att vi ska få är bättre förmåga att hantera svåra kriser, fler varningsklockor, en mer effektiv användning av samhällets resurser och bättre kriskunskap till alla som bor i . Det känns bra att debatten visat att det finns ett brett stöd för de här frågorna i . Precis som ett nytt säkerhetsläge har motiverat att vi har fått en ny inriktning av vårt militära försvar kräver en förändrad och breddad hotbild att krisberedskap moderniseras. Det gamla regelverket för hur det civila samhället skulle fungera under kris hade byggts upp med kriget och invasionshotet som bas, som många har påpekat. Utvecklingen har medfört att krishanteringens resurser stegvis har behövt riktas mot andra men väl så allvarliga hot, där samhällets funktionalitet och samhällssolidariteten utsätts för allvarliga påfrestningar. I korthet innebär stegen att vi lämnade det bakom oss och tog ett viktigt principiellt beslut om att förmågan måste handla om mer än att kunna agera när det gäller väpnad strid. skapade vi ett nytt planeringssystem och en ny struktur för krishanteringen. Och i den här propositionen tar vi ett tredje steg, där fokus läggs på ett brett säkerhetsarbete med en stark internationell dimension, en följd av den värld vi nu lever i och är en del av, vilket också påverkar oss här hemma. Förmågan att hantera kriser står i den här propositionen i centrum. En viktig del av propositionen är den säkerhetsstrategi som Försvarsberedningen tagit fram. Nyckeln i denna är att nå ett samlat synsätt, att mål, hot och medel ska ses i ett sammanhang. Vi behöver en bred uppsättning instrument för att stärka samhällets säkerhet. Fler politikområden än tidigare måste delta i arbetet, och vi måste vidta åtgärder i hela kedjan, från orsaksförebyggande och sårbarhetsreducerande till hanterande och återuppbyggande aktiviteter här hemma och i andra delar av världen. Vi får aldrig efter det att det här beslutet har fattats glömma, och kommer aldrig att göra det heller, att krishantering är internationell. Dagens hot är oftast gränsöverskridande. Vi måste lära oss att ge hjälp. Det har vi lång vana vid. Men vi måste också lära oss att ta emot internationellt stöd i utsatta situationer. har jag funderat på vilket som kräver mest kompetens och mest ödmjukhet, att ge hjälp eller att kunna ta emot hjälp i ett utsatt läge. Men det gäller för oss framöver. Den breddade säkerhetssynen ska efter beslut markeras i regeringens fortsatta arbete med att minska vår sårbarhet och höja vår krishanteringsförmåga. Vi har redan vidtagit ett par åtgärder för att förbättra vår krisberedskap. Ett exempel är den möjlighet nu har fått genom uppdraget av regeringen att ha en expertgrupp som kan hjälpa utsatta svenskar i andra länder och som står i ständig beredskap. Rutinerna för de besluten är tydliga och bygger på den väl etablerade process vi har när det gäller internationella biståndsinsatser. Ett annat exempel som jag vill nämna är att mindre än efter stormen kunde fatta beslut om flera åtgärder som skulle stärka elkonsumenternas rättigheter i samband med strömavbrott. Stormen visade att vi var för sårbara när det gällde elförsörjning. I beslutspaketet fanns även ny lagstiftning. Att den kunde föras fram till så snabbt var faktiskt en följd av den planering som hade följt av arbetet inom KBM:s samverkansområde för den här verksamheten. Ett direkt plusvärde av att också sårbarhetsreducera var att snabbt kunde ta ställning till ny lagstiftning på ett viktigt område. Målen för säkerheten handlar ytterst om att skydda värden, människor och självbestämmande, men också om samhällets funktionalitet och tilltron till en demokratisk samhällsmodell. De förslag till mål som regeringen med utgångspunkt i Försvarsberedningens rapport formulerat för säkerheten är att värna befolkningens liv och hälsa, att värna vår förmåga att upprätthålla våra grundläggande värden, demokrati, rättssäkerhet och mänskliga fri- och rättigheter, samt att värna samhällets funktionalitet. Vi har en bra organisation för att hantera kriser på och regional nivå. Det visar bland annat erfarenheterna från . Men vi behöver fortsätta även där. Därför föreslås en modern lagstiftning med en förstärkt krisberedskap i kommuner och landsting som ska skapa en tydlighet som krävs för en god krishantering. Regeringen ska också se till att skapa en bra organisation för riktigt stora kriser. Självklart har regeringen en viktig roll i detta, även om regeringen inte har det operativa ansvaret så som verksamheten är organiserad i vårt land. Vi måste också konstatera att samhällets förmåga att möta komplexa kriser på nationell nivå ska förbättras. Jag kan försäkra att det arbete som regeringen lagt fast för att stärka och därmed också regeringens förmåga på krishanteringsområdet går framåt. Jag tycker att vi, när vi talar om allt som var så bra förr, måste erkänna att den organisation som fanns i inte var bra. Den var för smal. Den hade ingen uthållighet, och kriskunskapen var för koncentrerad till ett fåtal personer. Det är det som har förändrats som har gått och som jag också har haft möjlighet att följa noga och emellanåt också stöta på. Och har vi också haft sammansatta, komplexa övningar där både myndighetssamverkan och förmåga att fungera som en stab för de regeringsbeslut som behöver fattas har tränats och prövats. Vi är bättre rustade . Till det kommer att den efterlängtade analysenhet vi har också kommer att vara operativ . Det är också så att i fotspår har många från myndighetssidan i intervjuer och enkäter uttryckt stor osäkerhet om sin egen roll när det gäller stora och sammansatta kriser som får ett dramatiskt förlopp och som påverkar flera samhällsområden. Myndighetschefer har gett uttryck för osäkerhet om sin egen roll när det gäller att kunna värdera vad som har hänt, att kunna bedöma hur omfattande effekterna är och vad den egna myndigheten har för ansvar när det gäller åtgärder. Därför är det viktigt att Försvarsberedningen och regeringen har tagit fasta på det här och föreslår att vi ska peka ut en krisledande myndighet som kan ges ledningen i sådana situationer. Det kan röra sig om situationer som kräver snabba insatser från flera aktörer, insatser som måste samordnas för att få ut bästa möjliga effekt. Därför föreslår regeringen i likhet med Försvarsberedningen att det bör inrättas en i förväg utpekad krisledande myndighet som efter beslut av regeringen ska kunna leda de operativa krishanteringsinsatserna på nationell nivå. Myndigheten måste naturligtvis förberedas, och den ska ha en ordentlig nationell lägesbild. Då får vi en bättre samordning av operativa åtgärder. Den kan också användas för att ställa samman uppgifter om resursbehovet på lokal och regional nivå och matcha behovet med tillgängliga resurser. Utvecklingen av den nationella krisledningsförmågan förändrar inte ansvarsprincipen, för övriga myndigheter behåller ansvaret för sina verksamheter i kris. Det är också viktigt att klara ut skillnaden mellan beredskaps- och analysenheten i och den krisledande myndigheten. Regeringen har ett behov av en lägesbild för att kunna fatta strategiska beslut. Den krisledande myndigheten ska verka operativt och behöver en egen lägesbild för att sammanställa uppgifter om resursbehov på lokal och regional nivå. Det är helt nödvändigt att den krisledande myndigheten och beredskaps- och analysenheten i kan samverka och att rapportvägarna blir tydliga. Regeringen föreslår även att man ska lägga samman relevanta delar av och . Det bedöms ligga synergieffekter i att samla arbetet med krisberedskap och skydd mot olyckor vid en och samma myndighet. Regeringen förbereder nu hur dessa två processer ska drivas framöver. Mot bakgrund av vad som har sagts vill jag understryka att det handlar om två processer. Till både och vill jag säga: Läs propositionen! Det är den som ska behandla och ta ställning till, och det är den som regeringen utgår från i det fortsatta arbetet. Vi ska också se till att det finns ordentliga varningsklockor. Den krisledande myndigheten får naturligtvis en egen lägesbild med operativt fokus och fungerar som varningsklocka. Men också samtliga länsstyrelser och särskilt utpekade myndigheter ska utveckla dygnet-runt-beredskap med tjänstemän i beredskap som också har mandat att agera. Det betyder ungefär 75 tjänstemän i beredskap vid våra myndigheter, och till det kommer naturligtvis personal i beredskap inom bland annat försvarsmakt, polis, sjukvård och räddningstjänst. Det är också en viktig kunskap , när vi emellanåt tror att det handlar om en eller annan tjänsteman som ska fungera som varningsklocka. ska vi ha ett robust system för det. Vi kommer också att titta på hur vi ska få en mer effektiv användning av samhällets resurser. Blåljusmyndigheternas gemensamma radiosystem ska få en vidgad användarkrets. Det handlar också om hur vi ska kunna hitta nya smarta former för civil-militär samverkan inom ramen för det nya krisberedskapssystemet. Syftet är att säkerställa att samhällets resurser används på bästa sätt utan att för den skull minska civila myndigheters ansvar att förbereda sig för svåra situationer. Det rör till exempel samhällets helikopterresurser, statens maritima resurser och våra samlade resurser för kemisk, biologisk och nukleär åverkan. Alla dessa tre översyner som tas upp i propositionen handlar om att titta på former för civil-militär samordning. Jag tror att vi ska kunna finna smarta lösningar som sparar pengar och ökar säkerheten för våra medborgare. Det är riktigt att vi som bor i behöver mer kunskap om hur vi ska hantera kriser. Det är en viktig del av propositionen, och jag vill understryka det, om det nu har fallit i glömska när man har läst papperen. Vi vill att utbildningen ska påbörjas redan i skolan, men den ska också kompletteras med praktisk utbildning så att vi får ett brett säkerhetstänkande i samhället. Erfarenheterna från de senaste årens stora kriser visar att det finns ett stort intresse för frivilligt engagemang. Vi behöver bli bättre på att ta till vara det engagemanget, inte minst de människor som kan ställa upp i frivilliga insatser. Vi är från regeringens sida fast beslutna att tillsammans med olika aktörer finna sätt att samverka som gör att de här frivilliga resurserna tas till vara. Vi vill också pröva möjligheten till en särskild utbildning av frivilliga. En sådan bör riktas mot människors vilja att hjälpa till vid svåra kriser och skulle kunna genomföras med hjälp av frivilligorganisationer. Sammantaget ska det här medverka till att vi som medborgare är bättre rustade att möta allvarliga händelser i kris. : Även om nu en rejäl handlingslinje läggs fast för det fortsatta arbetet med krishantering är det, som flera av er redan har sagt, viktigt att vi är ödmjuka inför våra uppgifter, att vi inser att arbetet med de här frågorna är en del i en ständigt pågående process. Regeringens förslag är viktiga steg utifrån den kunskap och de erfarenheter vi har om kriser och sårbarhet. Men vi vet att kriser av olika slag kommer att drabba oss även framöver, och om vi inser och kan göra tydligt att här i finns en bred bas av samförstånd och en gemensam vilja att förbättra vår förmåga i takt med att vi får nya erfarenheter och nya kunskaper kan också dagens riksdagsdebatt och kommande beslut bli en stimulans för alla dem som på olika nivåer och i olika myndigheter, organisationer och näringsliv arbetar med säkerhetsfrågor. De gör ett mycket viktigt arbete för oss alla. Jag vill också tacka för den debatt och de möjligheter vi har haft. Jag vet att det återstår ett par interpellationsdebatter, så jag utgår från att det inte är sista gången vi ses. Men några av er kommer att lämna , och jag vill säga att det har varit en stimulerande granskning och en utmaning från utskottets sida, precis som en minister vill ha det. 13 () replik: Jag påpekade i mitt anförande och det tål att göras igen att det finns många goda förslag i det här betänkandet, som ju är en följd av den proposition som regeringen har lagt fram, och att vi i står bakom huvuddelen av de förslag som finns i propositionen. Men det som jag ägnade huvuddelen av mitt anförande åt är en sak som jag tycker är helt utelämnad, och det är frågeställningen: konkretiseras från regeringens sida den möjlighet som vi har i , nämligen att använda frivilliga i krishanteringssituationerna? Vi är, tycker jag, unika i ett Europaperspektiv i att ha den möjligheten. Jag är rädd för att den möjlighet som vi har och har haft håller på att dö ut. Den gör det eftersom förmågan från regeringens sida att utveckla dessa möjligheter inte längre finns. 14 Försvarsminister () replik: Jag förvånas lite grann av de här reaktionerna från sida. Jag delar utskottsmajoritetens bedömning att de frågor som vill ha belysta finns beaktade i propositionen. Vi är klara över att det är kompetens som behövs och att det finns ett engagemang att ta vara på. En del av våra frivilligorganisationer som hör till det gamla totalförsvaret finner nya uppgifter och nya roller i det sammanhanget, och de kan mycket väl få ytterligare uppgifter. Men det handlar också om civil krishantering. Då står mycket bredare kompetens till förfogande för samhället. Jag tror inte att behöver vara så orolig för kvinnor, därför att just när det gäller civil krishantering finns mycket kompetens att ta till vara som de gamla frivilligorganisationerna inte har nyttjat. Därför vill vi att hela bredden av organisationer ska kunna nyttjas, att man ska få en bättre struktur från kommunernas sida när det gäller att engagera nyckelpersoner och att också frivilligorganisationer och myndigheter ser till att människor kan få en utbildning för att kunna kanalisera sitt engagemang. 15 () replik: Jag tror att vi båda är överens om att vi även fortsättningsvis vill nyttja de organisationer som vi har i vårt land. De besitter stor och mycken kompetens, men för att de ska kunna nyttjas av samhället i sin helhet även framgent måste de från regeringen få besked under vilka förutsättningar de kan verka. Sådana besked har inte de här organisationerna . Jag anser att de organisationer som jag talar om, de frivilliga försvarsorganisationerna, är unika i förhållande till andra som också kan göra insatser i en krissituation. Det beror på att det finns en ledningsstruktur uppbyggd, och man har en logistisk förmåga, vilket fotbollsföreningar och idrottsföreningar inte har. 16 Försvarsminister () replik: Jag delar synen att det finns ett värde i logistiken i dessa organisationer, men det finns andra organisationer där man tar till vara engagemang, som har ett djupt sakintresse och där man har stor kunskap som också fungerar i civil krishantering. Många av dem är organisationer där kvinnor har varit organiserade länge men som inte har haft koppling till det militära försvaret. Dem tycker jag att vi ska kunna utnyttja. Det finns en öppen inbjudan till föreningslivet i att delta i arbetet med att göra samhället mindre sårbart och oss människor duktigare att hantera utsatta och kritiska lägen.