prot · GT09139 · 2006-06-12 00:00:00 — Jag tror också att vi har en hel del bra saker när det gäller hur vår lagstiftning ser ut, men tillämpning och efterlevnad är viktiga frågor. har ett ansvar för att se till att arbetsplatserna på olika sätt går igenom och gör saker runt detta, men jag känner fortfarande att det uppenbarligen inte räcker. Frågan är: Var ska vi sätta in någon form av mer stöd? Jag har många brev och handlingar här från personer som har hört av sig till mig och som jag har träffat som berättar sina historier. Det handlar inte bara om kränkning på arbetsplatsen. Det handlar också om kränkning när man sedan försöker bli trodd att det här faktiskt har inträffat hos facket, hos försäkringskassa och hos andra, vilket gör att man blir än mer förtvivlad. Att skapa möjligheter till utbildning och kunskap i frågan är väldigt viktigt så att man på olika sätt kan ge stöd och råd efter de behov som finns. Den offentliga sektorn är en stor bov i det här pusselbit, kanske man ska säga i stället där läkare, sjuksköterskor och andra, både som vårdgivare och arbetsgivare i vissa fall, står handfallna eftersom man inte har kunskap och kompetens runt detta. Jag tror att det är viktigt att den här frågan tas på allvar och att de här personerna känner att de blir trodda, bekräftade, utredda och rehabiliterade så att de kommer tillbaka till arbetslivet, och att chefer och andra inom offentlig sektor och på andra ställen får kunskap på ett tydligare sätt om den här problematiken. Det tror jag är viktigt. 85 (): Eftersom jag ändå var här och väntade på nästa debatt tänkte jag att jag kunde passa på att påtala att vi inte föreslår någon sådan neddragning. Med tanke på med vilken tvärsäkerhet felaktiga utsagor om vår politik har gjorts förut var det förvånande att just den här kom så tveksamt, men det är lika felaktigt som en del andra påståenden som uttalats tidigare. Däremot tror jag nog att vi alla kan vara överens om att dagens ordning uppenbarligen inte är tillräckligt bra eftersom det händer så mycket och inte fungerar tillräckligt bra ute på arbetsplatserna, men det är en annan historia. Jag tror att vi kan vara överens om att man skulle behöva få det här att fungera betydligt bättre. Överläggningen var härmed avslutad. 12 § Svar på interpellation 2005/06:438 om arbetsskador av kvicksilver 86 Statsrådet (): har frågat mig följande. Varför har skyddsbladet om kvicksilver inte funnits tillgängligt för alla och varför har statsrådet inte sett till att föreskrifter utarbetats? Vilka åtgärder har ministern vidtagit för att ta reda på om det kan finnas ett samband mellan kvicksilverexponering och sjukdom? Är ministern beredd att vidta åtgärder som kan leda till att många tandsköterskors problem tas på allvar? Är ministern beredd att se över möjligheterna för tandsköterskor att få förnyad prövning för arbetsskadeersättning? De regler och råd som gäller har meddelats av . Min uppfattning är att dessa regler och råd är tydliga och ändamålsenliga. Förändringar kan inte åstadkommas enbart genom regler, utan reglerna måste följas upp med tillsyn och informationsinsatser. Detta är ett långsiktigt arbete. Det är ansvar att, inom ramen för tillgängliga resurser, utföra detta arbete. De regler och råd som har meddelats av verket finns lättillgängliga via nätet . Sambandet mellan kvicksilverexponering och sjukdom är välkänt . Den uppmärksamhet som fanns kring frågan omkring 1990 ledde till noggranna utredningar, skärpta regler och prioriteringar inom tillsynen. Om man följer de regler och råd som finns löper de som arbetar med amalgam i praktiken ingen risk. I individuella fall kan det finnas osäkerhet om sambandet mellan kvicksilverexponering och symtom, särskilt om exponeringen ligger . Denna osäkerhet kan troligen aldrig helt försvinna, men med nya forskningsrön kan den minska. Även detta fordrar snarare långsiktigt arbete inom ramen för tillgängliga resurser än tillfälliga åtgärder som en särskild kommission eller liknande. Det är viktigt att både arbetsskador på grund av kvicksilverexponering och oro för skador tas på stort allvar. Oron kan i sig naturligtvis vara en källa till ohälsa. De insatser, till exempel forskning, tillsynsåtgärder och utredningar, som har gjorts i , visar att man ser allvarligt på dessa problem. Jag kommer att fortsätta att följa denna fråga noga. Som jag tidigare framfört avgörs frågan om ersättning från arbetsskadeförsäkringen av domstol med utgångspunkt i rådande forskningsläge. En omprövning av tidigare beslut om avslag kan alltid göras om nya forskningsrön visar att övervägande skäl talar för ett samband mellan exponeringen och de aktuella symtomen. 87 (): Jag vill börja med att tacka arbetsmarknadsministern för svaret. Bakgrunden till min interpellation är det faktum att ett antal tandsköterskor bedrivit en kamp för att visa på sambandet mellan deras kvicksilverexponering och ohälsa. I tv-programmet fick den här frågan förnyad aktualitet då de norska och danska tanksköterskorna kraftfullt agerat och samlat sig. Den norska och den danska staten tycks också ta det här på djupaste allvar. Jag har i denna interpellation ställt några mycket konkreta frågor till ministern, frågor som jag här och kommer att upprepa för att om möjligt få något tydligare svar. Min första fråga handlade om det nämnda arbetarskyddsbladet. Maj:t fast att arbete med bland annat kvicksilver och amalgam skulle omfattas av föreskrifter. 1956 antogs föreskrifter om bly som förbjöd kvinnor i fertil ålder att till och med vistas inom de speciella arbetsområden där bly hanterades. Det gällde exempelvis i mitt länsförbund vid Tudor i . 1989 fick vi det som ministern också beskriver, råd och anvisningar. Där finns tydligare råd och anvisningar om hur man ska agera vid kvicksilverhantering. Men det visade sig att det inte var någon föreskrift. Anvisningar har som bekant inte samma tyngd och är inte tvingande. , nr 68 för att vara precis, var tidigare svårtillgängligt. Det fanns inte på kliniker, det fanns inte tillgängligt vid utbildningar och det fanns heller inte tillgängligt för alla skyddsombud eller all personal. Det är det som har ställt till många problem, för det har inneburit att arbete med kvicksilver har skett utan skyddsutrustning. Om man hade haft arbetarskyddsbladen tillgängliga hade man kunnat läsa i föreskrifterna att man ska använda skyddsutrustning. Det har också inneburit bristande information till och med vad gäller utbildningar. Tandvårdspersonal har utbildats utan att problematiken med kvicksilverhantering tagits upp och vad man ska tänka på. Den problemställning som jag lyfter fram här handlar inte om den situation som råder , för nu känner vi till allvaret med att hantera kvicksilver. Dessutom är amalgam inte tillåtet. Det är de som har varit anställda under ett stort antal år och har hanterat kvicksilver som har utsatts för kvicksilverångor. De har till och med bearbetat kvicksilver i sina händer. Jag har två konkreta frågor till ministern: ministern min uppfattning att samhället bär ett ansvar för denna brist på information och att föreskrifter inte utarbetats? Delar ministern min uppfattning att det har varit en allvarlig brist att man inte i utbildningar undervisat om kvicksilver och dess hantering som det är viktigt att man beaktar? 88 Statsrådet (): Jag är inte alldeles tvärsäker på att jag kan svara på frågan på annat sätt än på det sätt som jag har formulerat det i interpellationssvaret när det gäller information och vilket ansvar som finns från samhällets sida, i synnerhet inte när det gäller tillbaka. Men grunden för den moderna arbetsmiljölagstiftningen är att arbetsgivaren har ansvaret för både all kunskap och all information och är ansvarig för att varje arbetstagare som utsätts för risk eller fara blir medvetandegjord om risken. Detta är klockrent arbetsgivarens ansvar. Sedan finns det förstås en mängd olika situationer där det brister och olika förklaringar till det. kan jag inte uttala mig närmare om. När jag läste interpellation utgick jag från att det i grunden är en arbetsgivarskyldighet att se till att kunskap finns om risker. Sedan är det förstås en samhällsangelägenhet och ett ansvar för samhället att initiera forskning och på olika sätt ta initiativ så att kunskap bringas , om det finns sådan, och att det också påverkar lagstiftningen. Jag samtalar gärna till om detta, därför att jag har i grunden en väldigt stark förståelse för den här frågeställningen. Jag har i familjen personliga tragiska erfarenheter av förgiftningar i samband med arbete. Och jag har ägnat ett halvt liv i måleribranschen åt kemiska hälsorisker och vet hur kolossalt förödande och förrädiska dessa risker är. Det är risker man utsätts för som inte märks, som inte syns och inte luktar och som det är nästan omöjligt att utan djup kunskap skydda sig mot. Jag har sett framför mig människors arbetsliv, där man går till jobbet med yrkesstolthet, är glad och vill göra sitt bästa. Men i detta arbete exponeras man år för någonting som är så farligt att man kan dö av det. Det är förfärligt! Därför är det alldeles nödvändigt att vi letar och jagar kunskap. När jag har sökt kunskap åt mig själv kring detta historiskt har jag förstått att vi har bedrivit forskning i och egentligen forskat så mycket att vi inte riktigt vet vad vi mer kan forska om. Därför har inställningen från vår sida varit att vi nu hakar på och ser vad och gör, som i ett senare skede har uppmärksammat detta. Vi gjorde det tidigare och kanske ännu tidigare. är och i gång, och ska vi ta till oss det som de eventuellt hittar. Jag ser poängen i det som tar upp, nämligen inte bara skyddet för exponering som man kan utsättas för just utan också hur man med bättre kunskap kan få möjlighet att reparera sådant som har blivit fel tidigare, inte minst när det gäller ersättningar och sådana saker. Jag följer också vad gör. De håller också min kunskap uppe på detta område under den här processen. 89 (): Det är positivt att höra ministerns engagemang och förståelse för problematiken och att arbetsgivaren har ett informationsansvar, som ministern sade. Det visar att det åligger samhället ett mycket, mycket tungt och stort ansvar. De frågor som jag inte har möjlighet att få direkt besvarade ber jag att få återkomma till i skriftliga frågor framöver. Ministern menar i sitt svar att långsiktigt arbete inom ramen för tillgängliga resurser är att föredra framför en kommission. Då vill jag lyfta fram att inom EU har man arbetat väldigt mycket med de här frågorna, bland annat i men också i Reach. Jag plockade fram och skulle vilja citera ett utdrag därur som är oerhört starkt. Så här står det: Höga doser kan vara skadliga för människan, men även relativt låga doser kan få allvarliga följder för nervsystemets utveckling, och har låga doser kopplats till skadliga effekter på hjärt- och kärlsystem samt immun- och fortplantningssystemen. Kvicksilvret är svårnedbrytbart och kan i miljön ändra form till metylkvicksilver. Och metylkvicksilver är, precis som ministern var inne på, luktfritt och oerhört förrädiskt på så sätt. Metylkvicksilver är den giftigaste formen av kvicksilver. Den tar sig lätt in i moderkakan och genom blod- och hjärnbarriären och kan på så sätt hindra den mentala utvecklingen även hos . Följaktligen, står det, måste problemet att kvinnor i fruktsam ålder och barn exponeras för kvicksilver tas på största allvar. Den största källan till kvicksilverexponering är för de flesta människor inandning av kvicksilverångor från amalgamfyllningar. Anser ministern att är av sådan dignitet att dess slutsatser visar på kvicksilvrets skadliga påverkan på människan? Ministern var inne på de svenska utredningar och forskningsrapporter som vi har genomfört. I ett antal av utredningarna finns ett sidodirektiv om att man också ska titta på människor som är anställda som har hanterat detta, men det har man alltså inte gjort. Så man har inte fullföljt direktiven. Det handlar om . Det handlar om utredningen och tillsyn av dentala material . Men inte heller dentalmaterialutredningen har tagit med den här delen. Därför skulle jag vilja ställa frågan till ministern om ministern är beredd att faktiskt titta på vad som har brustit och om man i så fall skulle kunna förtydliga och förnya direktivet. Jag är glad att ministern pratar om och och att man vill haka på. Jag hoppas att vi är aktiva i den processen och medverkar i det nordiska arbetet. Men det finns också annan internationell forskning från , , , och som belyser sambandet. Det här är också viktigt. En fråga till ministern är om ministern är beredd att ta in den internationella forskning som faktiskt påvisar att det finns ett samband mellan en exponering och ohälsa. 90 Statsrådet (): Jag har av erfarenhet lärt mig att inte göra för starka utfästelser från talarstol innan man har tänkt igenom allt. Jag kommer att göra ett par deklarationer. Jag är beredd att följa och titta på det som är viktigt i de här sammanhangen. När vi i måleribranschen då var jag aktiv målare och företrädare för målarna försökte påvisa sambandet mellan hjärnskador och lösningsmedel i arbetet kom det inte från himlen. Det trillade inte ned över oss. Den kunskapen var vi tvungna att jaga fram. Vi var tvungna att leta, bråka, böka och stöka för att få i gång forskning, hitta kunskap och visa på samband. Det är ett gigantiskt opinionsarbete som måste göras parallellt med adekvat forskningsarbete. Jag välkomnar därför den här debatten. uppmärksammade mig på att man letar bland sina medlemmar för att hitta exempel på fall där sambandet kan påvisas. Då blev jag uppmärksammad på problemet mer konkret. Jag förstår att det pågår en debatt bland berörda i den här frågan. Jag är glad för ditt engagemang, . Jag kommer, hoppas jag, att svara upp mot de krav som finns för att pröva vilka vägar vi kan ta oss fram för att förbättra situationen, både för att förebygga och för att upptäcka samband. Om det finns ny kunskap som inte har varit känd kommer jag att finnas där för att ta till mig den. 91 (): Jag vill tacka ministern för det positiva svaret. Även om det inte är konkret i detalj känner jag att ministern är engagerad och vill ta den här frågan på djupaste allvar. Det är något enormt för väldigt många hundratals tandsköterskor att höra. Många av dem har för mig berättat att de inte har blivit hörda . Att få det här beskedet tror jag upplevs mycket positivt. Fyra tandsköterskor har genom sina socialförsäkringsnämnder fått sin ohälsa klassad som arbetsskada. Flera tandsköterskor är i färd med att överklaga. Det kanske kan vara en ytterligare uppmuntran till dem att ministern tar det här på allvar och att man tittar ordentligt på det. Min förhoppning är att ministern tar tag i detta lika kraftfullt som man gjorde när asbest var aktuellt. Det blev en oerhört kraftig manifestation. Människor fick möjlighet till hälsokontroll och man visade att man tog situationen på allvar. Man kan aldrig få tillbaka ett friskt liv, men vi politiker kan ändå ge människor upprättelse där samhället har brustit på ett eller annat sätt och där människor har exponerats för exempelvis kvicksilver. Jag tror att den här debatten har kunnat bidra till det i någon mån. Överläggningen var härmed avslutad. 13 § Svar på interpellation 2005/06:479 om sjuklöneansvaret och sysselsättningen 92 Statsrådet (): har frågat mig om jag är beredd att diskutera en förändring av sjuklöneansvaret för mindre företag och om jag åtminstone är beredd att låta ansvaret för rehabiliteringsutredningar återgå till . Inledningsvis vill jag hålla med om att bilden är entydig. De nya jobben är på väg. En bidragande orsak till att det går bra för är som bland andra har påpekat att vi fått bukt med den stigande sjukfrånvaron som i stället minskar. Regeringens uppfattning är att arbetsplatsen är av central betydelse för att förebygga långtidssjukskrivning och för att hjälpa de personer som är långtidssjukskrivna tillbaka till arbete. Arbetsplatsens stora påverkan på hälsan och risken för sjukfrånvaro har belagts i en rad studier. infördes en ekonomisk drivkraft för arbetsgivare att medverka till minskad sjukfrånvaro. Arbetsgivare betalar av sjukpenningen för heltidssjukskrivna. Kostnaden försvinner när den sjukskrivne återgår i arbete på minst deltid eller deltar i rehabilitering. I korthet innebär medfinansieringen att arbetsgivare som har låg sjukfrånvaro premieras med låga kostnader medan arbetsgivare som har mer omfattande sjukfrånvaro stimuleras till åtgärder. Regeringens erfarenhet är att medfinansieringen har fungerat väl och bidragit till ökad aktivitet på arbetsplatserna för att minska sjukfrånvaron. När medfinansieringsreformen arbetades fram togs särskild hänsyn till mindre arbetsgivare. De skulle inte behöva drabbas av orimliga kostnader. Medfinansieringen försågs med ett tak och ett golv. Ingen arbetsgivare betalar av årslönesumman i medfinansieringsavgift, och de första i avgift är ett fribelopp som inte behöver betalas. Arbetsgivarnas medfinansieringskostnader stannar därmed inom rimliga proportioner även vid extremt hög sjukfrånvaro hos det mindre företaget. I samband med reformen sänktes även arbetsgivaravgiften och tredje sjuklöneveckan slopades. Enligt regeringens förhandsbedömning skulle därmed av arbetsgivarna med upp till 19 anställda få sänkta kostnader. De preliminära uppgifter som vi fått från tyder också på att antalet mindre företag som påförts avgifter är mycket litet. I den utvärdering av de nya reglerna som regeringen beställt av ett antal forskningsinstitutioner kommer effekterna för mindre företag och på sysselsättningen att studeras. En första rapport ska lämnas nu och slutrapporten kommer . Med anledning av arbetsgivares faktiska skydd mot omfattande medfinansieringskostnader finner jag ingen anledning att diskutera förändringar av mindre arbetsgivares medfinansieringsansvar. Jag nämnde tidigare att en betydande del av sjukfrånvaron är arbetsrelaterad. I en undersökning genomförd av 2003 ansåg exempelvis av de långtidssjukskrivna med psykiska besvär att så var fallet. Det är därför viktigt att arbetsgivaren tillsammans med den sjukskrivne utreder vad som kan göras på arbetsplatsen för att den anställde ska kunna arbeta igen. Jag är mot denna bakgrund inte beredd att göra någon förändring av arbetsgivarnas skyldighet att genomföra rehabiliteringsutredningar. Regeringens strategi för ökad hälsa i arbetslivet har varit att aktivera alla aktörer arbetsgivare, , arbetsförmedlingen och inte minst sjukvården. Engagemanget hos alla dessa har stark bidragit till en god utveckling. har sjukfrånvaron minskat med och minskar även antalet nybeviljade sjukersättningar kraftigt. Regeringen avser att arbeta vidare efter denna strategi som visat sig framgångsrik såväl ur ett mänskligt som ur ett samhällsekonomiskt perspektiv. 93 (): Jag ber att få tacka för svaret. Det var ju väldigt tydligt. Ministern är inte beredd att göra någon förändring av arbetsgivarnas skyldighet att betala medfinansiering och han är inte beredd att diskutera någon förändring av skyldigheten att genomföra en rehabiliteringsutredning. Jag skulle vilja säga att analysen av problemsituationen möjligen borde leda fram till en mer öppen attityd till att förändra rehabiliteringsansvaret. Samma sak gäller medfinansieringen. När det gäller sjukfrånvaron har regeringen först låtit hela systemet förfalla totalt, och sjukfrånvaron och sjukpensioneringarna har fullkomligt exploderat. Sedan, när detta har pågått under sex , börjar man göra någonting och kallar strategin framgångsrik. Det är ganska fantastiskt. Om över en halv miljon människor är förtidspensionerade, och om sjukfrånvaron har ökat så radikalt som skedde , då inser vem som helst att det krävs ganska enkla mått och steg för att nå förbättringar från det väldigt dåliga utgångsläget. Om strategin är framgångsrik ur ett mer objektivt perspektiv kan man nog sätta frågetecken för. Vi i anser att det behövs en rad andra kompletterande förändringar när det gäller kontroller, uppföljningar, vårdinsatser och rehabilitering. Även om arbetsgivaravgiften nu sänktes, så att företagen i genomsnitt inte skulle åka på några nya kostnader, och det dessutom har visat sig att medfinansieringen är mindre omfattande än sänkningen av arbetsgivaravgiften, så är inte detta, alltså att den genomsnittliga kostnaden för småföretagen har understigit avgiftssänkningen, någonting som påverkar den enskilda företagaren när han eller hon fattar sitt beslut om anställning. Det är bara den enskilda företagaren, en människa, som kan fatta beslut om han eller hon ska anställa en person till och ta ansvar för den personen. Det är ingen annan som kan fatta det beslutet. Det är företagaren som tar hela risken och hela ansvaret. Vad man har gjort här är att man har tillfört en större risk och mer ansvar för denna företagare. Då får man också ta konsekvenserna av detta, nämligen att det blir färre anställningar. Och visst blir det nya jobb, men det blir alldeles för få jobb. Det är det som är huvudproblemet. Trots att vi har en så oerhört kraftig högkonjunktur anställs det alldeles för få personer på nya jobb. Det är det som är själva huvudproblemet. Då måste man gå in och titta på område efter område vad man kan göra för att enskilda människor ska vilja starta företag, driva företag och låta dessa företag växa. Över hälften av småföretagen anser att regelkrångel är ett hinder för att växa och att regelkrånglet har ökat. Det framgår av . Och detta har skett då regeringen har haft som ambition och prioriterat mål att minska krånglet. Medfinansieringen och rehabiliteringsansvaret är en del av det. Den kostnad som denna risk innebär gör att vi får färre anställningar. Och detta drabbar personer som har en svagare position än genomsnittet hårdare än vad det drabbar andra. Det tycker jag är ytterligare ett tecken. ska jag säga något om själva rehabiliteringsansvaret. De flesta sjukskrivningarna är inte arbetsrelaterade. Och det är självklart så att arbetsgivaren måste vara delaktig i processen. Men även om sjukdomen är arbetsrelaterad finns det ingenting som säger att arbetsgivaren skulle ha den kompetens som krävs för att kunna göra en bra rehabiliteringsutredning. Därför anser jag att ansvaret bör gå över till i alla fall. 94 (): har sagt det viktigaste redan, och det finns inte så mycket att tillägga i själva den principiella frågan. Men jag vill understryka några saker som var inne på. Först och främst påverkas visserligen hälsan på arbetsplatsen. Men för de företag och de företagare som funderar på om de ska anställa eller inte anställa är det helt orimligt att sjukdomar eller olyckor som sker och som inte har något som helst med arbetsplatsen att göra ska leda till en kostnad för dem. Man måste ha ett incitament, och ansvar och åtgärder måste följas åt. Detta är stötande ur rättssynpunkt också och inte bara en ekonomisk belastning för många företagare. frågade tidigare vad vi i ville. Detta är ett klockrent exempel på vad vi tycker är viktigt, nämligen att bejaka företagens och företagarnas syn på arbetsmarknaden. Det är alltså en frivillig handling att anställa. Och vi har en hög arbetslöshet. Då måste vi utforma politiken på ett sådant sätt att denna frivilliga handling utförs av företag och företagare, nämligen att anställa fler människor och att behålla människor i anställning. Då kan man inte införa ett system som innehåller slumpmässigt väldigt stora risker för en företagare. Helt plötsligt kan vederbörande utan egen förskyllan drabbas av mycket stora ekonomiska påfrestningar. De som är företagare och löper denna risk föredrar då att inte anställa. De avstår från att ta alla order, tar in några familjemedlemmar eller också får de som redan arbetar i företaget jobba mer övertid. Sedan säger att vi har ett system som skyddar dem som är små. Det är riktigt, men de personer som driver mindre företag är väldigt främmande för att djupdyka i lagstiftning om olika bidragssystem. Så även om det är sant är det otroligt svårt att så att säga kommunicera det.