prot · GT09107 · 2006-04-20 00:00:00 — Jag var ute på en förskola uppe i där man jobbade på det sättet genom att stärka unga flickor. Då talar jag om flickor som är tre, fyra eller eller till och med ett och och hur man jobbar med dem. Jag skulle vilja säga att pedagogiken i förskolan har kommit väldigt långt. Vi hade en tidigare frågeställning här i kammaren om att just blanda elever med olika bakgrund. Därför kan jag inte låta bli att känna mig rätt konfunderad över det förslag som har lagts fram från en kollega till dig om att man skulle ha könssegregerade klasser för flickor och pojkar. Men jag ska inte ta upp den debatten vidare här, eftersom du i så fall ska ha en möjlighet att svara. Tvångsvård av gravida missbrukare 77 (): Med anledning av att kanske ett hundratal barn föds med mycket grava alkoholskador på grund av moderns missbruk utlovade att han skulle ta vara på de norska erfarenheterna av hur mödravården var upplagd därborta. Det inkluderade också om vi skulle göra som i att vi också skulle ha som yttersta möjlighet att kunna vårda mot den missbrukandes vilja. Frågan är nu: Har minister inhämtat de norska erfarenheterna? Om han har inhämtat de norska erfarenheterna, är han nu på gång med något initiativ för att vi ska få studs i den här frågan om att göra graviditeten till en alkoholfri zon? 78 Statsrådet (): Den här frågeställningen är väl känd . Precis som jag sade i den interpellationsdebatt vi hade för sedan är min bedömning att jag väldigt gärna skulle vilja känna på de argument som ibland förs fram i debatten. Det finns ett par frågeställningar. En är att om man skulle gå fram på en sådan väg att utöka möjligheterna till tvångsomhändertagande i det här fallen finns det en risk för att mammorna inte söker kontakt med mödrahälsovården. Den risken lyfter man fram från dem som inte vill utöka möjligheten, och den finns där. Å andra sidan är detta i slutändan en väldigt viktig hälsofråga både för barnet men också för mamman. När du är gravid är behovet av hälso- och sjukvård extra stort. Det gäller också behovet av tillsyn och kontroll under den tiden du är gravid. Har du ett pågående missbruk är det inte alls säkert att du kan upprätthålla en kontakt. Jag vill därför att gör en utvärdering av hur forskningsläget ser ut, och en sådan utvärdering är på väg fram. 79 (): Jag uppfattade inte av ministerns svar om han har inhämtat dessa erfarenheter eller inte. Det har gått vi hade denna debatt och jag fick detta löfte om att erfarenheterna skulle inhämtas. Det är samma visa som om att erfarenheterna ska inhämtas. När ska erfarenheterna inhämtas så att vi i ska kunna ta ställning till om vi skulle kunna göra mer på området? I stället tar ministern lite grann om debatten som vi hade . Redan på den tiden kunde vi redovisa att de norska erfarenheterna av det inslag de har där är goda. Kvinnorna skräms inte från mödravården och tvekar inte. Tvärtom ser de i det som en oerhört viktig solidaritetshandling för både kvinnan och barnet att det i yttersta fall finns en tvångsmöjlighet. Därmed vill jag inte på något sätt förringa frivilligvården. Till kanske är det fullt tillräckligt att man på ett frivilligt sätt vårdas och tas om hand. Men frågan är: När kommer de norska erfarenheterna att inhämtas? 80 Statsrådet (): De erfarenheterna är inhämtade i den delen. Jag kontrollerade hur forskningsläget ser ut i . Det görs över huvud taget ett fåtal sådana omhändertaganden som baseras på graviditet. Det gör att underlaget är väldigt dåligt för att kunna dra några säkra slutsatser. Det finns också en forskningsrapport i där man skriver att man befarar att risken finns att mammor drar sig från mödravården. Jag har sagt att jag gärna skulle vilja känna vidare på den argumentationen och se vilket underlag som egentligen finns för det. När jag sade det konstaterade jag att det nog behöver göras en bredare analys av frågan, och det bör göra. Som svar på fråga rakt av säger jag att här bör göra en studie och en lite bredare analys av frågan för att vi sedan ska kunna se om vi ska gå vidare i detta. 81 (): Jag har en fråga till försvarsministern. Försvaret ska spara, och den här gången också på försvarsmusiken det lilla som finns kvar. Det spekuleras i en nedläggning av Marinens musikkår. Det är en musikkår som i olika former har funnits . Den är en mycket professionell orkester och spelar både inom landet och utom landet. Den är också en del av ett levande världsarv i . hörde vi signalen faran över. Vi trodde att nu var musikkåren räddad. Men så är tydligen inte fallet. visar det sig att det var falskt alarm. I ett informationsbrev från Försvarsmusikcentrum daterat står följande inför kommande besparingar: Minst två alternativ ska redovisas, varav ett ska omfatta avvecklingen av Marinens musikkår. Min fråga till försvarsministern är: Är nedläggning av Marinens musikkår ett alternativ som försvarsministern kan ställa sig bakom? 82 Försvarsminister (): tar upp en fråga som är under beredning i myndigheten. Den håller på med ett budgetarbete, och vi håller på med en stor försvarsomställning. Jag har sagt att försvarsmusiken är en viktig del av vårt kulturarv, och det ska vara ett levande kulturarv. Men det är inte rätt under det att myndigheten håller på att arbeta med tuffa budgetramar för att få ut så mycket verksamhet i linje med vad har bestämt att jag då recenserar det redan innan den har slutfört sitt arbete. kommer förslaget till mig. Sedan vidtar min prövning av frågan. 83 (): Min fråga riktar sig till försvarsministern. har tagit ansvar för att sätta upp en av EU:s stridsgrupper som ska kunna sändas ut i världen och upprätthålla fred och säkerhet. Den stridsgrupp som vi har ansvar för heter . Enligt Försvarsmakten ska vartenda förband i bidra med soldater till , förutom Hemvärnets stridsskola och ubåtsflottiljen. Alla ska bidra till det ganska lilla förbandet om 1 000 soldater. Jag noterar att försvarsministern bekände sig till devisen mer pang för pengarna. Min fråga är: Blir det effektivt och bra att soldaterna i utbildas, övas och hålls i beredskap åtskilt över hela yta? 84 Försvarsminister (): har bestämt att vi ska ha ett modernt insatsförsvar som är gripbart här och . Det är vad man genomför i omställningen ute i Försvarsmakten. ska vi också delta med en snabbinsatsförmåga inom . Då ska också sägas att den inte kommer att bestå av värnpliktiga, utan den kommer att bestå av anställda och människor som har valt att delta i det arbetet. Rekryteringen har påbörjats. Jag utgår ifrån att Försvarsmakten finner en effektiv utbildning som ska motsvara krav att det är ett sådant försvar vi ska ha generellt i och ser till att vi får en nordisk snabbinsatsförmåga som kan fylla syftet. Jag litar på Försvarsmakten i det avseendet. 85 (): Jag vill ställa en fråga till statsrådet om den europeiska jämställdhetspakten som antogs av det . Vilken nytta kan vi ha av en sådan pakt som en del i Lissabonstrategin? Kan man, eftersom det handlar om Lissabonstrategin, säga att även jämställdhet är en del av tillväxtfaktorn? 86 Statsrådet (): Jag ska fatta mig kort. Det är dock en mycket intressant fråga. Statsministern tog initiativ till en pakt utifrån Lissabonöverenskommelsen att få en större tillväxt i . Vilken var då den bästa åtgärden? Jo, det var bland annat att få fler kvinnor i arbete. Där ligger väldigt långt före. Sättet att få kvinnor ut i arbete har varit det har statsministern pekat på och fått med sig många länder på att se till att man har en bättre utbyggd äldreomsorg, en bättre utbyggd barnomsorg, att man har särbeskattning och så vidare. Med det måste vi gå vidare också i . Därför tittar vi också på rätten till heltid. Rättvisa och tillväxt går hand i hand. Det är något som många andra europeiska länder har fått upp ögonen för. Om vi ska nå överenskommelsen i måste vi arbeta för en mycket bättre jämställdhet. Därmed är dagens frågestund avslutad. Jag tackar deltagande statsråd och ledamöter. 14 § (forts. från 12 §) Diskrimineringsfrågor och vissa frågor om jämställdhet (forts. AU6) 88 (): Vi ska fortsätta att diskutera diskriminering och jämställdhet. Även om det här betänkandet i första hand tar upp specifik lagstiftning i de här frågorna tänker jag börja med att lyfta in en annan diskussion. Jag vill påminna om att de viktigaste redskap vi har för att motverka diskriminering är en generell välfärdspolitik, att vi har en politik som samlar samhället och som skapar sammanhållning och solidaritet, att vi försvarar och utvecklar den generella välfärden, att vi har ett skattesystem som inte söndrar utan håller samman befolkningen och att vi har en ekonomisk politik som skapar arbeten. Det finns ingenting som öppnar för diskriminering så tydligt som just hög arbetslöshet. Vi ser hur ungdomar, invandrare, kvinnor, funktionshindrade med flera inte får samma möjlighet som andra när det gäller trygga anställningsvillkor, inflytande över sin arbetssituation etcetera. Jag vill också knyta an till det som sade i sitt inlägg och som jag tycker är väldigt viktigt, nämligen att vi, när vi pratar om diskriminering, är noga med vad vi talar om så att vi inte slarvar med begreppen. Det handlar om dolda värderingar. Om vi har orättvisor i samhället kan ju de orättvisorna vara ett uttryck för diskriminering. Orättvisor öppnar också för att de dolda värderingarna kommer i öppen dag och skapar diskriminering. Jag menar därför att grunden för att människors lika värde ska försvaras är generella insatser och en generell politik. Vi behöver också ha diskrimineringslagar. Vi måste ha skydd för den enskilde. Om jag känner mig diskriminerad ska jag ha möjlighet att protestera och jag ska få det rättsligt prövat och kunna få återupprättelse och skadestånd om jag är felaktigt hanterad. Vi har en diskrimineringslagstiftning som vi i kammaren är överens om är ett lapptäcke och oöverskådligt. Det har mycket att göra med att vi har implementerat olika EG-direktiv. har vi ett system som inte ens de som är experter och dagligdags jobbar med det tycker sig ha en klar överblick över. Det finns därför samstämmighet om att det här ska ses över. Man ska se hur mycket som går att samordna och så vidare. förslag ska nu ut på remiss. talare har varit lite kritiska till att inte arbetsmarknadsutskottet redan nu har slagit fast vissa ståndpunkter när det gäller förslagen. Jag tycker att det är riktigt. Flera av förslagen skulle vi visserligen ganska enkelt kunna säga att vi har en majoritet för. Vi har kanske också en samstämmighet om att det är bra förslag. Men det är också rimligt att invänta en remissrunda och lyssna till hur intresseorganisationerna ser på de här frågorna. Vi ska vara medvetna om att diskrimineringslagstiftning är komplicerat. Det finns all anledning, menar jag, att noga titta på olika förslag. En sådan fråga kan till exempel vara positiv särbehandling på grund av etnicitet. Vi måste också fundera noga över om det verkligen är så att kön är en diskrimineringsgrund bland alla andra. Man måste också noga tänka sig för när det gäller frågor som reglerar arbetsgivarearbetstagare. Ska det vara en egen lagstiftning eller ska det ingå i ett större lagstiftningspaket? Jag tycker att det förhållningssätt som utskottet har, nämligen att vi avvaktar remissrundan, är helt riktigt. Jag instämmer visserligen i det som tidigare talare har sagt om att det blir en avslagen debatt, men det får vi ta, menar jag. Det är intressant att fundera lite kring mekanismerna bakom diskriminering och vilka uttryck de tar sig och var samhällsdebatten egentligen befinner sig. Det är en sak att säga att man är emot diskriminering. Det finns väl knappast någon som säger: Jag är emot jämställdhet. Jag tycker att det ska vara orättvisa villkor mellan kvinnor och män. Alltfler bekänner sig till att vara feminister. Man tycker att även kvinnors rättigheter är något viktigt. Det är en sak att säga det. Det är en annan sak när man kommer till konkreta politiska förslag som faktiskt siktar in sig på att stärka kvinnors rättigheter och som kräver att kvinnor ska ha samma möjligheter som män. Då blir det annat ljud i skällan. En sådan fråga har varit uppe i debatten . Den återkommer i debatten i vår. Det handlar om kvinnors rätt till heltid. När man lyfter fram en sådan fråga och säger att kvinnor ska ha samma rättigheter som män att få heltid kommer en rad motargument. Det första är: Det är de offentliga arbetsgivarna som diskriminerar. Om vi river upp monopolen och privatiserar blir det jättebra. Av statistiken vet vi att det inte handlar om offentliga arbetsgivare. Det är på kvinnodominerade arbetsplatser som man har deltidsanställningar. Det gäller både i offentlig och i privat sektor. Då kommer nästa argument. Man säger att det finns olika verksamheter som ställer olika krav på service, öppettider och så vidare och därför måste man ibland organisera arbetet med deltider. Det är ju märkligt att i branscher med samma krav på öppettider och service har man heltid på manligt dominerade arbetsplatser och på kvinnodominerade arbetsplatser har man deltid. Det är så det ser ut. Då tar man till storsläggan och vädjar till kvinnor: Ni måste tänka på tillväxt och sysselsättning eftersom rätt till heltid hotar jobben och tillväxten. Det argumentet hör man aldrig när man pratar om mäns arbetsvillkor. Det är när kvinnor kräver samma rättigheter som män som den här diskussionen uppstår. Man kräver att kvinnor ska förstå att de måste stå tillbaka och ta hänsyn till samhällsekonomin. Det här menar jag visar var samhällsdebatten egentligen befinner sig. När det kommer till konkreta krav där man vill stärka kvinnors villkor och rättigheter är det inte så enkelt längre. Rätten till heltid är en central fråga som handlar om fördelningen av det oavlönade och avlönade arbetet, tillgång till kompetensutveckling och om löneutveckling. Det är en mycket strategisk fråga i jämställdhetsarbetet. Vi vet en massa när det gäller lönerna, precis som när det gäller heltid. Vi har statistik och uppgifter. Knappast någon kan väl längre säga att vi inte har lön på grund av kön, utan det är vi överens om. Men trots att vi vet det politiskt, trots att facken vet det, trots att arbetsgivarna vet det och trots att alla säger att det är oacceptabelt, händer ingenting. Det går år ut och år in, och det är fortfarande så att kvinnor tjänar mindre än män. Det måste vi göra någonting åt, både vi som är politiker och arbetsmarknadens parter. Som politiker kan vi göra en del. Vi kan införa en rätt till heltid, vilket är en fråga som har bäring på ekonomisk självständighet. Vi kan förändra jämställdhetslagen. Och vill jag passa på att yrka bifall till vår reservation 15 som handlar just om att den lagstiftning vi har enbart tar sikte på hur det ser ut på en arbetsplats. Där kommer man inte åt de strukturella orättvisor som finns, nämligen att kvinnor och män tjänar olika på olika avtalsområden och att kvinnodominerade yrken nedvärderas. Där kan vi politiskt göra någonting genom att skärpa jämställdhetslagen. Vi kan också se till att kommuner och landsting, där vi har stora kvinnodominerade arbetsplatser, har ekonomiska möjligheter att höja kvinnors löner. Vi kan politiskt se till att vi skapar styrinstrument för att de här resurserna till dels används just till att eliminera orättvisor på grund av kön. jobbar den socialdemokratiska regeringen, och med att ta fram en nationell handlingsplan mot lönediskriminering. Det kommer att bli ett mycket viktigt dokument. Men lönebildningen ligger på parterna, och vi är ju överens om att vi inte vill ha någon statlig lönepolitik. Då vill jag skicka över bollen till arbetsmarknadens parter. Om vi ska ha den här ordningen måste också parterna ta sitt ansvar, och det gör inte parterna . Jag menar att det är nog . Det är dags att parterna kliver fram, tar det här ansvaret och tar konsekvenserna av hur lönebildningen ser ut. Vi menar att man bör ta initiativ till en gemensam trepartsöverenskommelse mellan regeringen och parterna med konkreta, tidsbestämda mål om hur lönediskrimineringen ska avskaffas. Vi behöver det instrumentet, vi behöver ha en generell välfärdspolitik, vi måste politiskt ta ansvar, vi har rätt till heltid, vi har jämställdhetslag med mera, men bollen ligger också hos parterna. Från den här riksdagsdebatten vill jag skicka med till både fackliga organisationer och arbetsgivarsidan: är det att ni kliver fram och tar ert ansvar! 89 () replik: Det fanns mycket i resonemang som jag kan instämma i, och inte minst det sista när hon vill uppmana parterna att ta sitt ansvar när det gäller löneskillnaderna mellan kvinnor och män på arbetsmarknaden. Jag tror också att vi kan åstadkomma mycket med hjälp av kollektivavtal och med hjälp av parternas engagemang. Men just därför blir jag också lite förvånad över den brist på tilltro till parterna som , och Socialdemokraterna har när det gäller exempelvis heltidsanställningar, visstidsanställningar och mycket av de regelverken. Det finns nämligen ett vänsterperspektiv som alltid intar i de här frågorna. Det innebär att hon tittar uppifrån och säger så här: ska det bli på ett visst sätt som jag tycker är rätt. Sedan stiftar hon en lag och glömmer att verkligheten ser så oerhört olika ut i olika sammanhang. Vi hade en belysande föredragning i arbetsmarknadsutskottet från och ett antal branscher som visade hur lagförslaget om visstidsanställning, som vi behandlar i utskottet just , slår tokigt, obarmhärtigt, galet och vilka kraftfulla ord som helst som man kan använda mot vissa branscher och vissa företag. En lag uppifrån är inte den rätta metoden. Då förstår man inte hur näringslivet fungerar, hur företag fungerar, hur anställningsbeslut ser ut och hur verksamheter fungerar. Det är bland annat därför som vi kristdemokrater, och jag trodde också , tycker att kollektivavtalsmodellen är bra. Där försöker man förhandla och hitta en lösning och lägger inte golv, ribbor, tak och väggar via en lagstiftning. Låt oss ta rätten till heltid. Vi vet att många kvinnor och män, men färre män, vill jobba deltid under vissa perioder i livet. Men man vill också ha rätten till heltid när man upplever att det är det riktiga. Jag håller med om att det är kvinnodominerade yrken som har mer deltider. En del av denna deltid är ett problem. Men frågan är då om vi ska lägga ett raster över hela arbetsmarknaden eller om vi ska ta det via kollektivavtal, via förhandlingar och via enskilt ansvar hos fackliga företrädare och arbetsgivare och gå den vägen fram. 90 () replik: Jag noterade att i sitt första inlägg förde samma resonemang som jag när det gäller att ställa krav på parterna. Så den här retoriska frågan om att inte känna tillit till parterna kan också ställa till sig själv. Alla som sitter i arbetsmarknadsutskottet vet ju att man har lagstiftning och kollektivavtal som samverkar. Anledningen till att vi har en lagstiftning är att vi behöver ha skydd för löntagarna. När det gäller rätten till heltid är det ju så uppenbart att kvinnor inte kommer fram avtalsvägen. De har inte den förhandlingspositionen. Vi har en arbetsmarknad där vi, i samma stund som kvinnor flyttar ihop med en man, kan se i statistiken hur kvinnorna börjar deltidsarbeta. Man kan titta på vad det är som gör att kvinnor har lägre livsinkomst än män. Jo, det är deltidsarbetet. Det är inte föräldraledighetsuttaget, utan det är deltidsarbetet. Det är orsaken till att kvinnor får sämre kompetensutveckling, sämre timlön med mera, och det är inte rimligt. Kvinnor och män har olika förhandlingspositioner på arbetsmarknaden. Varför inte ge kvinnor samma möjligheter som män? Heltid ska vara en rättighet och deltid en möjlighet. 91 () replik: Jag håller med om att alla kvinnor och män ska kunna jobba så mycket som de önskar. Problemet är att vi har ett utanförskap med en till en och en halv miljon människor som inte kommer in på arbetsmarknaden eller jobbar deltid mot sin vilja. Frågan är om vi löser problemet med en lagstiftning som blir fyrkantig per definition därför att den ska täcka alla behov. Eller löser vi det genom att partikamrater och socialdemokratiska kommunalråd liksom också borgerliga, men det är en majoritet av socialdemokratiska och vänsterpartistiska majoriteter tar sitt ansvar och löser problemen i kommuner och landsting? Dessutom måste man självfallet sätta tryck på de andra områden där de här problemen finns. Är det där vi ska lösa problemet? Eller ska vi lösa det med en fyrkantig lagstiftning? Det är förståelsen för hur vi skapar fler jobb och bättre förutsättningar som saknar. Hon tror att man med ett planekonomiskt tänkesätt kan lösa problemen genom en fyrkantig lagstiftning uppifrån. Det är det som skiljer oss åt. Jag menar att faran med resonemang är att vi befriar de enskilda aktörerna från sitt personliga ansvar därför att vi skjuter det till något slags maktstrukturer som ligger där uppe och styr allt detta. Jag, som facklig företrädare, arbetsgivare eller medarbetare i ett företag, behöver inte bekymra mig om mitt eget personliga ansvar. Det är de värderingarna vi måste ändra på. Men vi ska inte ändra på de värderingar som styr att man i vissa lägen kanske vill jobba deltid. Många vill jobba deltid av livet, och de ska ha rätt till det också. Det gäller att inte kasta ut barnet med badvattnet. Vi ska se till att alla som vill jobba mer får göra det. Lösningen är inte mer lagstiftning som stänger ute alltfler från arbetsmarknaden. Det handlar om att förändra attityder. Där kan vi göra mycket på många håll i vårt samhälle. Jag vill också förlita mig mycket mer på parterna i det avseendet än vad verkar vilja göra. 92 () replik: Å ena sidan tycker att inte ska lägga sig i det här, å andra sidan tycker han att vi politiskt borde ta vårt ansvar i kommuner och landsting. Det håller inte. Jag tycker att vi ska ta vårt ansvar både i riksdag och i kommuner och landsting, och det gör vi. Det har satsats stora pengar på olika projekt som handlar om hur man kan omvandla deltidstjänster till heltidstjänster i offentlig sektor. Det finns också en rad goda exempel, bland annat i , som visar att det inte kostar mer. Vi tar vårt ansvar, och vi kommer att fortsätta att ta det ansvaret. Sedan håller jag med om att heltid ska vara en rättighet och deltid en möjlighet. Det är inte fyrkantigt. Det geniala med vår svenska modell är att vi har en lagstiftning i botten men att vi sedan via kollektivavtal kan göra branschanpassningar just för att undvika fyrkantigheten. Återigen är det uppenbart att kvinnor som vill ha heltid inte får heltid. Män som vill ha heltid får det. Då handlar det om ren och skär diskriminering. Vi kan göra som säger, nämligen låta dem ta hand om detta. Då blir det som det blir. Det tycker jag inte är att ta ansvar. Att ta ansvar är att se till att kvinnors rättigheter stärks. 93 (): Jag börjar med att yrka bifall till reservation nr 25. I står det: Allt vad ni vill att människorna ska göra er ska ni också göra dem. Det finns ett ordspråk hemma i : Inför är vi alla smålänningar. Kanske det någonstans ligger en sanning att det är människor vi ska se, att vi inte ska ha så många fördomar och framför allt att vi inte ska vara så rädda. Väldigt mycket av det som blir diskriminering beror på rädsla. Det beror på att vi inte vet, och det beror på att vi inte vågar lita på andra människor. Bristen på tillit i samhället upplever jag som ett av de stora problemen som orsakar mycket av de svårigheter som människor råkar ut för. Att bli diskriminerad, oavsett om det beror på ålder, kön, hudfärg, funktionshinder, sexuell läggning, om du är ung eller gammal, gör så fruktansvärt ont. Det gör ont för det lilla barnet som blir diskriminerat i skolan, som inte får vara med, som inte får den hjälp och det stöd barnet behöver. Det gör ont för ungdomar som inte får vara med, som inte får komma in på krogen, som inte får vara med i olika sammanhang därför att de är för unga. Men det gör också ont för den som är gammal och räknas ut bara för att man har uppnått en viss ålder.