prot · GU0930 · 2006-11-30 00:00:00 — LO:s och TCO:s chefsjurister har begärt ett svar från ministern i en debattartikel som publicerades i Europaporten. Ministern väljer att inte svara, och duckar. Jag följer upp LO:s och TCO:s fråga med en skriftlig fråga till Littorin. Som svar får jag ungefär samma hyllning till den svenska modellen och det svenska kollektivavtalen som vi får höra här i svaret. Men Littorin skriver också att regeringen dock ännu inte har tagit slutlig ställning till hur den kommer att agera i ärendet. Då ringer Ekot Littorin och frågar: Vad är det nu? Littorin svarar: Det var ju den förra regeringen, som sagt. Jag vill gärna ta reda på bevekelsegrunderna för detta, och jag vet inte det! Ekot konstaterar att det nu är osäkert om regeringen ska tycka som den gamla regeringen i den här frågan. Littorin fortsätter: En sak är vad man har för grundinställning, och en annan är hur juridiken runtom det hela ser ut. Jag vill sätta mig in i detta innan vi fattar beslut om vilken slutgiltig ståndpunkt vi ska ha när vi företräder det här muntligt i förhandlingarna. har arbetsmarknadsministern en chans. Hur ska det bli? Kommer den nya regeringen att hålla fast vid den svenska linjen i Laval- och Vikingmålen? Jag vädjar till ministern att svara på frågan. Glid inte undan mer! löntagare vill veta. Detta är en långt viktigare fråga än vem utser till årets arbetare och som får den stora äran att äta lunch med arbetsmarknadsministern. 125 (): Fru talman och åhörare! Den här debatten är, precis som var inne på, lite märklig. En fråga som vi känner igen som en moderat frågeställning i interpellationen vad man ska göra åt fackets alldeles för starka makt på arbetsmarknaden får ett svar som eller jag själv nästan skulle kunna ha avgivit. Det här ställer på något sätt till det i politiken. När medborgarna i demokratins namn ska välja vilket samhällssystem de vill ha är det naturligtvis viktigt att vi politiker är tydliga med vad vi står för och vilken ideologi vi har alltså vilket samhällssystem vi företräder. har det varit ganska tydligt var högern har stått och vad den har velat. Jag kan inte påstå att jag tycker om åsikterna; jag tycker att de i många fall både är ganska samhällsfarliga och besvärliga för de individer som drabbas av politiken. Men det har varit ett tydligt val, och det är ju det demokratin är till för. Man ska kunna ta ställning för eller emot. Jag måste erkänna att olika inlägg inte är sådana som jag delar. Men jag är förtjust i hans ideologiska tydlighet. Han gör det enkelt för medborgarna att välja sida när han agerar från talarstolen. Jag är inte riktigt lika förtjust i arbetsmarknadsministerns partibeteckning. Däremot är jag förtjust i hans svar. Det är där någonstans som schizofrenin blir total. När det gäller frågan om krav på kollektivavtal så är ett exempel som kommer upp ett företag som man säger har väldigt goda villkor de överstiger till och med kollektivavtalets villkor. Man undrar varför ett sådant företag kan få utsättas för konfliktåtgärder. Den självklara frågan blir naturligtvis: Varför skriver inte företaget på avtalet? Jag skulle inte försvara ett företags agerande om det hade villkor som var sämre än kollektivavtalet. Men det skulle på något sätt vara mer logiskt om ett företag inte ville skriva under ett avtal om det skulle bli fördyrande. Jag tycker av många andra skäl att argumentet inte håller, och det tar kanske att förklara det för den som inte har fattat det redan. Men om man nu har så goda villkor är det självklart att man skriver under avtalet. Om man skulle ta bort möjligheten för fackföreningarna att utsätta företag för blockad eller att ta till stridsåtgärder när de vägrar skriva under avtal så faller hela den svenska modell som interpellanten säger sig stå för. Man kan inte hylla den svenska modellen och vårt sätt att avtalsvägen skaffa en samhällsmodell som har varit väldigt framgångsrik, som har balanserat kravet från de anställdas rättigheter och kravet på flexibilitet från företagen samt möjligheten att bedriva effektivt och lönsamt företagande. Man kan inte försvara det och hävda det som man tar bort det som är grunden för kollektivavtalsmodellen. Det som arbetsmarknadsministern också konstaterar i sitt svar är naturligtvis mycket riktigt. Problemet är att arbetsmarknadsministern måste övertyga regeringens medlemmar och ledamöterna om det här. Näringsminister förstår ju inte heller det här. Och riksdagsledamöterna, i det här fallet personifierade av , förstår det inte heller. 126 (): Utgångspunkten för den här interpellationen är två företag i jag har förstått att många av dem som är anställda och involverade i företaget sitter på läktaren. De är då satta i blockad därför att de inte, av religiösa skäl, vill sluta avtal annat än med enskilda personer. kanske förre statsrådet ska lyssna. När sade orden religiösa skäl i sitt inlägg flabbade sex företrädare för det socialdemokratiska partiet som sitter här på första bänken. Varför flabbade ni när använde orden religiösa skäl? Jag tror att också de som sitter på läktaren är intresserade av ett svar på den frågan. 127 TREDJE VICE TALMANNEN: Jag vill påminna om att det ska röra den fråga som har väckts i interpellationen. 128 Statsrådet (): pekar på problem. Jag inser också att det kan finnas individuella problem i mindre företag. Finns det dessutom, som i det här specifika fallet, religiösa skäl är det naturligtvis ett bekymmer. Men har jag tilltro till parternas övergripande sans och balans. Det finns, tycker jag, ett extra tydligt skäl för det när man tittar på den del av arbetsmarknaden, ungefär hälften, som omfattas av förhandlingsordningsavtal. Där har man alltså en ordning för hur man hanterar konflikter. Jag vill också påminna om det så kallade Gustafssonmålet som var uppe i . Han menade att fackliga stridsåtgärder som skulle tvinga honom att teckna kollektivavtal stred mot den negativa föreningsrätten enligt för mänskliga rättigheter. friades den gången. Det är också någonting som vi har att ta utgångspunkt i. ! Starka parter på arbetsmarknaden är, tycker jag, avgörande för den ordning som vi har haft i och som har visat sig vara en framgångsrik ordning för att få ordning och reda på arbetsmarknaden, men den är också en förutsättning för en god näringspolitik i övrigt. Sedan kan vi ha diskussioner om hur den ska se ut eller hur nivåerna i olika försäkringssystem ska se ut. Men att ha det här som den grundläggande uppfattningen när det gäller ordningen på svensk arbetsmarknad tycker jag är alldeles självklart. När det gäller Lavalmålet ber jag att få återkomma. Min utgångspunkt var inte att stöka till det utan att sätta mig in i de olika aspekterna. Jag ville veta hur förhandlingarna har gått tidigare, alltså just det som är det legala ramverket runtomkring, hur domstolens förhandling ser ut, på vilket sätt vi har företräde och vad som förväntas av och så vidare. Den beredningsprocessen avslutas . , slutligen, säger att vi ställer till det för honom genom att faktiskt ha den här utgångspunkten och inställningen. Ja, mot det skulle jag vilja säga att omprövning faktiskt är någonting bra. Flera partier skulle må väl av lite omprövning, inte minst eget. Man ska ta rätt konflikter. Vi tar gärna en konflikt som leder till flera arbeten men inte en konflikt om modellen. Gör vi det får vi de politiska strejker som efterlyser . Och det tycker jag hade varit väldigt allvarligt för tilltron till modellen, tilltron till de parter som ägnar sig åt politiska konflikter och så vidare men också för tilltron till näringspolitiken och näringsklimatet i stort. Slutsatsen, skulle jag säga, är att det väl finns anledning att fortsätta att ha ett öga, i samhällsdebatten i stort, på de parter som man ibland kan uppleva missbrukar sin konflikträtt. Men i grunden föranleder inte detta någon åtgärd, utan den svenska modellen är bra, och den ska fortleva. 129 (): Jag riktar ett tack till för att han uppmärksammade den osmaklighet som gick mig förbi när jag stod här i talarstolen. Det var någon som talade här tidigare om att man blir schizofren. Och det är klart att när Astudillo och kramar Littorin i den här frågan blir till och med jag lite mer konfunderad. Vart är vi på väg? Men låt oss återgå till det svar som arbetsmarknadsministern de facto har lämnat. Jag noterar ändå med tillfredsställelse att där finns någon öppning. Det är inte skrivet i sten. Det står att modellen på arbetsmarknaden fungerar väl och att några större förändringar inte bör göras, varken i den individuella eller i den kollektiva arbetsrätten. Det står också: Jag är övertygad om att arbetsmarknadens parter i de flesta fall använder sina rättigheter och så vidare. Detta skapar ändå, arbetsmarknadsministern, en möjlighet att tänka något vidare. Jag tror att det är viktigt att slå fast att det är farligt att bli avtalsfundamentalist. Man måste alltså kunna ha nyanser i det som sker i vår omvärld. Jag räknade upp ett antal exempel . Men låt mig ge några tankar om möjligheter att i någon mån stadga upp det, så att det blir bättre ordning än vad det är . Man skulle exempelvis kunna tänka sig att man hade någon form av statlig byrå som skulle kunna utfärda någon form av intyg om att företag uppfyller arbetsmarknadens villkor, på ett objektivt sätt. Då är de inte, så att säga, ensidigt föremål för värdering av en motpart i förhållande till dem. Man skulle också kunna tänka sig att det skulle vara mindre lämpligt att fackliga organisationer driver en stridsåtgärd mot ett företag som de facto saknar fackliga medlemmar, vilket exempelvis är fallet i . Man skulle också kunna fundera på om man inte skulle kunna ge medlarinstitutet ökade befogenheter när det gäller att kunna skjuta upp konflikter etcetera när det finns skäl till detta. Man skulle också kunna fundera på att införa en tvångsskiljedomsmöjlighet för att den vägen upprätthålla ansvarsfulla avtal. Eller också skulle man kanske överväga möjligheten att inte tillåta sympatiåtgärder som innebär att företag som över huvud taget inte har med konflikten att göra dras in i en konflikt som för dem är fullständigt vid sidan om. Man kan också titta på möjligheten till någon form av proportionaliseringsregel, så att den ingående skada som kan uppstå i en konflikt måste stå i rimlig proposition till det som parterna anser sig vilja uppnå. Som jag sade inledningsvis borde man, där det uppenbarligen egentligen inte finns någonting att vinna, kunna låta medlingsinstitut eller liknande bida en sådan tvist. Jag har återigen, arbetsmarknadsministern, när det gäller det här axplocket fokus just på småföretagen. En facklig organisation kan nämligen döda det lilla företaget rent ekonomiskt på ganska till väldigt små kostnader. Återigen skulle jag vilja att arbetsmarknadsministern tittar närmare på bland annat de idéer som jag har framfört. Sedan ska en alliansregering självklart inte driva konflikter för konflikternas skull. Men i det här fallet kan det bidra till att vi behåller arbeten och att det inte försvinner arbeten. Det är lika viktigt som att skapa nya. 130 (): Jag var inte här i första hand för att kommentera enskilda affär som han har tagit upp här, utan det handlar framför allt om den osäkerhet som har spridit och den osäkerhet som han sprider med sina dubbla budskap kring kollektivavtalen. Visst, man kan upprepa som ett mantra att man värnar den svenska modellen. Man står upp för den svenska modellen. Men sakta men säkert urholkas dess betydelse. Det är det som jag känner stor oro inför. Jag noterade hans uttalande i Ekot, och jag noterar fortfarande att han väljer att passa i frågan. Vad gäller en reflexion kring linje kring kollektivavtalen är för mig grunden likabehandlingsprincipen. Jag tycker att det är tragiskt att vi har företrädare för , som var bland dem som stod upp för rätten till kollektivavtal, som här till exempel inte skulle kunna ge svar på en fråga om varför löntagare från andra länder ska ha sämre villkor och lägre lön för samma arbete när de jobbar här i . Den frågan skulle kanske folkpartisten svara på i stället för att gå upp här och provocera kring andra frågor. , herr arbetsmarknadsminister, passa inte igen! Ge oss lite frid nu inför första advent! Svara oss nu! Kommer ni att hålla fast vid den svenska linjen i Lavalmålet? Det är viktigt för många löntagare, mycket viktigare än andra saker som ägnar sin tid åt. Snälla, detta är en viktig fråga. Passa inte mer! Ge oss ett svar! 131 (): Jag kan svara varför jag skrattade till. Jag skrattade till för att det var ett sällsynt korkat förslag. När man hör ett sällsynt korkat förslag kan man skratta eller gråta. Då föredrar jag att skratta. På den punkten är jag väldigt lik arbetsmarknadsministern. Om man inte förstår varför det var så korkat kanske det inte heller går att förklara på två minuters talartid. Men om man leker med tanken att man skulle skriva in i lagen att religiösa skäl skulle undanta en från lagregler eller avtalsregler eller något annat kan man fundera vidare på vart det skulle leda. När det gäller frågan som vi pratar om och att det är så dubbla budskap har jag och samma uppfattning där. Arbetsmarknadsministern sade att det var bekymmersamt att det störde mig när det handlade om den dubbla inställningen. Problemet är väl inte så mycket att det stör mig. Problemet är att det stör väljare när man ska lägga lappen i röstlådan. Vilken lapp ska man välja? Det är det som är problemet. Det andra problemet är att det uppenbarligen skapar stora problem inom den borgerliga alliansen, eftersom det kommer upp förslag här nu från interpellanten att man ska införa någon sorts statlig lönepolitik. Det var ju det som var förslaget. ska man upprätthålla kollektivavtalsmodellen. Det är en omöjlighet. Man kan inte åka åt två håll på samma gång. ställde frågan var arbetsmarknadsministern står i den här frågan. Jag tror att jag vet lite grann vad svaret kommer att bli. Det blir väl någonting i likhet med det som står i interpellationssvaret. Men då skulle jag vilja göra det här enklare och tydligare. Vad tycker arbetsmarknadsministern om blockaden i ? Den är ju ett väldigt bra exempel på när man använder den självklara konflikträtten för att hävda kollektivavtalen. Vad arbetsmarknadsministern svarar där kommer att bli väldigt intressant, för det kommer egentligen att bli det riktiga svaret på frågan. 132 (): svarade inte på frågan om varför han flabbade. Det gjorde inte heller som talade därefter, utan han hänvisade till ett förslag. Religiösa skäl är inget förslag, utan det är en hållning. Det är en beskrivning av en hållning hos en person. Jag vill varmt uppmana de socialdemokrater som har satt upp sig på talarlistan att tala om varför de flabbade. Allra helst ska ni be om ursäkt för den osmaklighet som detta har inneburit i denna debatt. 133 (): Jag hade inte alls tänkt delta i den här debatten, men eftersom gör ett påhopp visserligen blev han tillrättavisad av talmannen att man inte gör det kan jag inte undgå att bemöta detta. Jag tror att blir så störd för att han alltid blir störd om det är någon som har någon annan uppfattning än den har. Därför tar han till överord i hela den här diskussionen också. Vilka uttryck vi har på den socialdemokratiska bänken tycker jag fullständigt ska strunta i. Det tillhör den demokratiska rätten att både applådera, le, skratta och till och med gråta. Det har inget med den saken att göra över huvud taget. När det gäller själva sakfrågan har jag den djupaste respekt för dem som har en religiös uppfattning, vare sig man tillhör , frikyrkoförbund eller om man tillhör en annan religion. Det tillhör varje människas rättighet att göra. Men om man sätter upp att religiösa bevekelsegrunder ska stå över ordning på svensk arbetsmarknad eller svensk lag tycker jag att det är att dra den konsekvensen alldeles fullständigt för långt. Det betyder att man ständigt med den hänvisningen skulle kunna säga att man inte behöver följa svenska regler: Jag behöver inte följa svensk lag, för jag har en religiös bevekelsegrund. Det är det jag tycker är så absurt så det faktiskt kommer till ett sinnesuttryck. Det förvånar mig stort att i denna kammare står och försvarar detta på något sätt. Det tillhör väl inte den liberala delen om man tittar historiskt tillbaka i tiden. Jag tycker faktiskt är skyldig ett svar på frågan om vilken bevekelsegrunden är när det gäller det här. Sedan skulle jag vilja säga att jag inte har frammanat någon politisk strejk mot arbetsmarknadsministern. Jag har fått frågan om jag tycker att facket har agerat tillräckligt när det gäller a-kassan. Jag tycker att de kunde ha agerat lite mer, har jag sagt. Jag fick frågan av journalister om jag tycker att man skulle använda politisk strejk. Jag har sagt att när det gäller den arsenal som finns tillkommer det den som ska använda den att göra bedömningen när den ska användas. Jag som politiker kan aldrig säga att det är rätt eller fel. Det måste den göra som ska använda den. Det är ett redskap som finns, och det tillkommer facket att göra bedömningen när det ska användas. Jag vill rätta till den delen för att det inte ska råda något missförstånd på den punkten. 134 (): Det blir lite märkligt när man lyssnar på debatten här om kollektivavtal. Det man hör från Socialdemokraterna är att deras svar och deras politik för att öka antalet människor i arbete är plusjobb. Om vi tittar närmare på dessa plusjobb som verkar vara den stora lösningen på den stora arbetslöshet som finns så omfattas de inte av LAS. De har också lönetak, vid sidan av att det är staten som betalar för de jobben. Min fråga till arbetsmarknadsminister är: Hur ska vi säkerställa att kollektivavtalen inte blir det godas fiende som tvingar bort arbetstillfällen och företag där människor kanske till och med har bättre villkor än vad kollektivavtalet säger? 135 (): Som smålänning har jag följt företaget i det sista exemplet som har varit uppe på tapeten här . Jag blev chockad första gången när jag såg fackets agerande mot ett litet företag. Ministern skriver i sitt svar: Jag är övertygad att arbetsmarknadens parter i de allra flesta fall använder sina rättigheter på ett omdömesgillt sätt. Men då undrar jag: Är det viktigare för facket att visa sin makt än att det finns arbetsmöjligheter på en liten ort? Om man ska behålla den svenska modellen måste man ändå hitta en balans i det här så att vi inte slår ut småföretagen. 136 Statsrådet (): hade några förslag. Jag kan förstå utgångspunkten, att man vill hitta en balans, eller vad det nu kan vara. Men problemet är att om man gör det är man dessvärre inne på statlig inkomstpolitik, och man är inne på en väg som inte tillhör den svenska traditionen och heller inte har visat sig vara framgångsrik, tycker jag, i de länder som har försökt med lagreglering av arbetsmarknaden i stället. Jag har varit nere i och diskuterat och förhandlat arbetstidsdirektivet med ett stort antal länder i EU och noterar att vi inte kunde komma överens, delvis just därför att vi har en tradition som är olika andra länders. En del av framgångar vilar ändå på att vi har hållit de politiska fingrarna borta från stora delar av detta. Därför kan jag också konstatera att vi i har en av mest liberala arbetsmarknadslagstiftningar totalt sett. Diskussionen om proportionalitet och sympatiåtgärder landar också någonstans i frågeställningen: ska avgöra det? Då är man inne på att vi ska ha en myndighet som gör det, och jag är inte för det. Jag tror ändå att det är bäst att detta görs i förhandling och med medling via om man har ett förhandlingsordningsavtal. säger att jag sprider osäkerhet i den här frågan. Jag tror att jag har gjort 500 intervjuer sedan jag började, och jag har sagt samma sak varje gång. Gör jag det en gång till får blodstörtning, tror jag, med tanke på att du tycker att jag säger samma sak om och om igen. När det gäller kan jag försäkra dig om att du kommer att få ett mycket klart och tydlig besked , dock ej här och . är inte konfunderad för egen del så mycket som för väljarnas del. Han skulle naturligtvis önska att jag hade tyckt någonting fullständigt vansinnigt så att det hade blivit en tydlig skiljelinje mot det själv tycker. Man kan ju välja om man ska vara tydlig eller om man ska säga någonting som man faktiskt tror leder någon vart, och då har jag valt det . När det gäller den enskilda konflikt som har varit föremål för en stor del av denna diskussion vill jag inte kommentera den, just eftersom jag tror att det är parterna som ska hantera den. Jag ska försöka hålla mig borta från den. Jag inser naturligtvis att detta innebär för att koppla till frågeställning att jag blir lite grann av busen i den här diskussionen. Det är klart att man alltid kan hitta enskilda fall och ärenden som man ömmar för och som på goda grunder kan ifrågasättas, vilka de nu kan vara. Min uppgift är dock att försöka hålla de grundläggande spelregler på plats som är en av förutsättningarna för att vi ska kunna ha en arbetsmarknad och en arbetsrätt som vi tror fungerar. ställer slutligen frågan vad vi ska göra för att säkerställa att kollektivavtalen inte blir det godas fiende. Ja, det här är ju ett sätt alltså att vi har en livaktig debatt och diskussion om vilka konsekvenser detta kan leda till i olika fall för enskilda företag. Det är inte samma sak, tycker jag, som att säga att vi ska riva upp grunden för den svenska arbetsmarknadspolitiken och arbetsrätten. Men att ha en debatt och en belysning av frågeställningarna och konsekvenserna tycker jag är det bästa sättet att också mana parterna till ansvar och till att göra rätt saker. 137 (): I delar av denna debatt har det visats bristande respekt, enligt mitt sätt att se det. Jag tycker att det är lite synd. Det framgår också att formerna, inte minst för den socialdemokratiska sidan, är viktigare än innehållet, och då blir det lite fundamentalism i botten. Jag beklagar att man inte kan vara mer lyhörd och mer öppen och visa prov på mer konstruktivt tänkande. Jag vill bara lägga till lite fakta, om vi återgår till i . Det är två företag som är satta i blockad, och ett tredje är på väg in i detta debacle. Vi vet inte var det slutar. Återigen kan jag bara vädja till arbetsmarknadsministern: Det här handlar om de riktigt små företagen som inte har de muskler som de stora företagen har. De stora företagen ger man sig inte på, av det skälet att de är för stora. Det jag lite grann efterlyser är en balans på den svenska arbetsmarknaden så att det blir någorlunda jämlikt i de här avtalsgrunderna. Jag värnar den svenska avtalsmodellen. Jag vill inte bryta upp den, men jag vill nyansera den i viss mån. Jag värnar också företagandet och marknadsekonomin i det här landet. Vi behöver flera jobb och flera medarbetare, inte färre. Vi behöver flera företag, inte färre. Vi behöver flera företagare, inte färre. Jag förväntar mig att en alliansregering följer denna fråga väldigt noga och beaktar de riktigt små företagens situation. Om det är något jag skulle vilja ha med mig från arbetsmarknadsministern vore det väl att ministern lovade att följa de små företagens situation just när det gäller den här typen av frågor. 138 (): Först skulle jag vilja ta upp resonemanget kring bristande respekt. Jag hoppas verkligen att det inte bottnar i att vi har olika uppfattning om vi inte tycker som eller som har vi bristande respekt. Jag hoppas att en öppen debatt kring en väldigt viktig fråga faktiskt får innehålla att vi har olika uppfattning i sakfrågan. Att vi har det har ju tydligt framgått av den här debatten. Vi har demokratisk rätt att tycka som vi faktiskt gör i det här fallet. Jag blir lite störd av att man tar till nödargument som bristande respekt när vi inte håller med interpellanten fullt ut. Sedan skulle jag apropå arbetsmarknadens parter vilja säga att styrkan med den svenska modellen faktiskt är att parterna har tagit ett stort ansvar. Där ligger vi långt framme jämfört med många andra länder. Både arbetsgivar- och arbetstagarsidan har haft en stor respekt för förhållandena på arbetsmarknaden.