prot · GT0969 · 2006-02-08 00:00:00 — Avslutningsvis har vi ett särskilt yttrande angående studiesocial utredning där vi egentligen säger att det är bättre att komma med konkreta förslag än att utreda vidare alltså mindre snack och mer verkstad. 56 (): Även har en hemsida att besöka för den hugade spekulanten. En viktig orsak till att vi fortfarande har en social snedrekrytering i den högre utbildningen är faktiskt studiefinansieringssystemet. Ungdomar från studieovana hem vågar inte ta steget in i högskolan även om de egentligen skulle vilja, utan skräms bort av att de riskerar att få dras med stora skulder resten av livet. Det är kanske inte så konstigt att det är så eftersom vi vet att en svensk student vid examen i genomsnitt har skulder på , och det finns många som har mycket större skulder än så. Likaså kan vi konstatera att av landets studielåntagare hamnar hos kronofogden eftersom de inte klarar av att betala sina studielån. De obetalda studieskulderna har sprängt miljardvallen. Som framgår av betänkandet eftersträvar vi i ett studiemedelssystem där individen och samhället delar lika på den investering som högre studier innebär. Det betyder att bidrag och lån ska utgöra vardera. Det måste naturligtvis utredas och diskuteras, men det är den principiella grundinställningen. På kort sikt kan vi göra det som står i en reservation här, nämligen sätta press på CSN att verkligen göra det man har åtagit sig och ha korta handläggningstider för de fullständiga ansökningar som man får in. Den studiesociala situationen hör självfallet nära samman med den ekonomiska situation som studenterna lever under. Vi i har efterlyst en bred parlamentariskt sammansatt studiesocial utredning. Det är glädjande att det nu ser ut att bli majoritet för det kravet. Det ska vara en utredning där även studenterna själva är väl representerade. Den här utredningen ska gå igenom hur studenterna så mycket som möjligt ska kunna inordnas i de trygghetssystem som de anställda har. Utredningen ska komma med konkreta förslag på hur de studerandes situation ska kunna förbättras. bygger trygghetssystemen i hög grad på förvärvsarbete. Det ställer till problem för studenter, exempelvis vid sjukdom, föräldraskap, barns sjukdom, behov av rehabilitering och vid övergången mellan studier och arbete. Därför vill jag till slut yrka bifall till reservationerna nr 7 och 15. 57 (): är kanske den enda vägledning man skulle behöva här i livet, men jag tänkte ändå prata i den här debatten. Vi tycker att det krävs väldigt många, viktiga reformer framöver i studiemedelssystemet. Det handlar om att öka bidragsdelen, att höja totalbeloppet, att förbättra den sociala situationen och att minska de begränsningar som finns i systemet. efterlyser ett betydligt mer flexibelt system där individen som studerar får mycket större inflytande över sin egen situation och där systemet innehåller färre begränsningar av antalet terminer och hur mycket pengar man får tjäna . Men vi ska hålla den här debatten kort. Därför vill jag just nu peka på två viktiga frågor. Den ena är att när studenter beviljas studielån betalar man en avgift till CSN för det. Det är en årlig handläggningsavgift. Om man inte får sin ansökan behandlad i rimlig tid får man ingen som helst kompensation för det och ingen ersättning . Vårt förslag från fem partier tillsammans är att CSN måste handlägga alla inkomna ansökningar . Om man inte uppfyller det ska studenten ha rätt både till finansiell kompensation och till att slippa avgifter. Det här är en reell, kanske inte jättestor men väldigt viktig, vardagsfråga för studenter. Det är ett steg för att stärka rättssäkerheten för studenter. Jag tror att vi är många som anser att studenternas studiesociala situation länge har varit eftersatt. Det behövs en bättre koppling mellan trygghetssystemen och studentsituationen. Jag vet att det har funnits en studiesocial utredning, men den var otillräcklig. Det har många, bland annat studenter, påpekat. Den tidigare utredningen presenterade inga förslag på några avgörande förändringar. Därför har vi en reservation från fem partier i utskottet där vi har föreslagit en ny parlamentariskt sammansatt studiesocial utredning för att få tydligare direktiv och kunna ta fram förslag som innebär reella förändringar och förbättringar för studenterna. Jag yrkar därmed bifall till reservationerna 7 och 15. 58 (): När det gäller dagens debatt om studiestödsfrågor har det redan framgått att debattörerna har enats om korta inlägg mot bakgrund av att de här frågorna debatterades så sent som . Möjligen kan man kort erinra om att det då framgick att majoriteten, det vill säga Socialdemokraterna, , är beredd att satsa mer, i varje fall , på studiestöd än vad de borgerliga partierna gör . Sedan kan man fundera över om det har hänt någonting på det här området . Jag kan bara kort erinra om att det som har skett sedan förra gången vi hade en debatt är att det har införts ett barntillägg för studerande med barn. Det är någonting som är bra, positivt och uppskattat även om inte var enig i de besluten. I övrigt tänkte jag bara kort beröra ett par frågor. Den ena är CSN och handläggningstiderna, och den andra är en studiesocial utredning. När det gäller CSN och handläggningstiderna är vi naturligtvis överens om att det är viktigt att handläggningen sker både snabbt och effektivt från myndighetens sida och att man, precis som har sagts här, från tid till annan har haft problem med detta. kan man erinra om att det kontinuerligt pågår ett förbättringsarbete för att uppnå de tydliga mål som regeringen har satt för myndighetens hantering av de enskildas ansökningar. Vi har diskuterat straffavgifter tidigare i utskottet och inte trott på den lösningen. Det innebär i praktiken mindre pengar till CSN och därmed också sämre möjligheter att klara de effektivitetsmål som regeringen har satt upp för verksamheten. Det skulle väl inte bidra till, utan kanske snarare försvåra, uppnåendet. Vi tror inte på den lösningen. När det gäller frågan om en ny studiesocial utredning menar jag och utskottsmajoriteten att den kartläggning som redovisades också på ett bra sätt markerade hur de gällande trygghetssystemen samspelar med studiestödssystemet. Utredningen gav en bra bild av de studerandes ekonomiska och sociala situation. Det känns därför lite egendomligt att man nu vill begrava de här frågorna igen i en ny stor parlamentarisk utredning. Vi vet problemställningarna. Ska man göra det kort kan man säga att det som behövs är ekonomiska resurser så att de här problemen som har belysts också kan få sin ekonomiska lösning. De får naturligtvis hanteras i vanlig ekonomisk prioriteringsordning, precis som vi nu har gjort med barntillägget och som vi har gjort med den höjda åldersgränsen i studiestödssystemet. Sedan kan man säga att en sådan utredning också skapar förväntningar på stora ekonomiska satsningar som vi kanske inte har sett några antydningar om från en del av förslagsställarna. Vi tycker alltså inte att det behövs någon ny stor studiesocial utredning . Jag yrkar avslag på det förslaget. Med detta vill jag också yrka bifall till förslaget i betänkandet i sin helhet och avslag på de reservationer som finns i betänkandet. Överläggningen var härmed avslutad. (Beslut fattades under 9 §.) 8 § Särskolan och specialskolan Föredrogs utbildningsutskottets betänkande 2005/06:UbU7 Särskolan och specialskolan. 59 (): Jag yrkar bifall till reservation nr 1 men står självfallet också bakom alla andra moderata reservationer. I finns en i många fall bra välfärd, men det finns stora grupper i samhället som inte får ta del av den. Jag tänker på arbetslösa ungdomar, på de nya svenskarna som aldrig har haft ett arbete, på människor som köar inom sjukvården och på barn som far illa. Det blir fler och fler barn i som skär sig själva, som har psykiska problem och som i en del fall försöker ta sina egna liv. Vi måste bli bättre på att se problemen tidigt och sätta in åtgärder innan det är . Vi moderater har stora krav på skolutbildningen, och det gäller alla elever. Tyvärr uppmärksammas sällan kvaliteten i skolan för barn med funktionshinder och för dem med särskilda behov. besökte vi moderater i utbildningsutskottet i . Det var ett studiebesök som inte lämnade någon oberörd, och jag rekommenderar både skolministern och er andra i utskottet att åka dit. Ett besök hade definitivt lett till att majoriteten hade haft svårare att hävda den handikappolitiska principen att barn med funktionshinder så långt möjligt ska erbjudas en anpassad utbildning i sin hemkommun, därför att de framgångar som eleverna på nått hade i de flesta fall uteblivit om de gått i skolan i sina respektive hemkommuner. Visst är den dagliga föräldrakontakten oerhört viktig, men på får barnen också kamrater och ett socialt umgänge som de i många fall aldrig skulle fått ta del av i en vanlig skolklass. På sker en verklig integration, men om de på hemmaplan inte accepteras, inte får delta i lekar och inte får vara med i klassens sociala liv blir de aldrig integrerade utan ständigt utanför. Så är också undervisningen på av högsta kvalitet. Den kompetens som de lärarna besitter kommer vi vanliga grundskollärare aldrig i närheten av. Skolans elever har så speciella funktionshinder att om en vanlig lärare får en sådan elev så är det mest troligt att det är den ende elev med den kombinationen av funktionshinder som den läraren kommer att ha. Därför är det självklart att eleverna på får en mer individanpassad och bättre undervisning än de någonsin kan få i sin hemkommun. Regeringen är i färd med att avveckla och . har ni socialdemokrater lyckats lägga ned . var det 140 anställda som hade ungefär 125 elever från hela . är de ungefär 70 anställda och har ca 30 elever. kommer det att vara 15 elever kvar, och de pendlar i de flesta fall med taxi dit. Vi inom alliansen vill i stället utveckla specialskolorna, och därför yrkar vi att beslutet att avveckla dem ska upphävas och att de elever som tidigare omfattades av den statliga specialskolans målgrupp ska ha rätt att välja skola. Deras skolgång ska också lättare kunna utvidgas från de lagstadgade tio åren till att omfatta fler skolor. Man kan inte jämföra dessa elevers fysiska ålder med deras emotionella, och det blir ännu värre eftersom regeringen utgår från att deras utbildning och utveckling i stort sett är avslutad efter en tioårig skolgång. Vi vill i stället inrätta ett specialgymnasium på för blinda och synskadade elever med multifunktionshinder, och vi tillför budgeten mer än majoriteten för att stärka specialskolan. Valfriheten i livet är inte så begränsad för någon grupp i samhället som för elever med funktionshinder. De hänvisas ofta till kommunala skolor där det finns en hiss eller en ledig assistent. Ofta är kommunernas anledning till att vilja behålla funktionshindrade elever i de egna skolorna ekonomisk, eftersom det för det mesta är det billigaste alternativet. Bristen på speciallärare slår också hårt mot denna grupp, och efterhand som många av speciallärare går i pension kommer funktionshindrade elever alltmer att hänvisas till outbildade assistenter de elever som borde ha haft de proffsigaste och mest välutbildade lärarna till sitt förfogande. Vi har i andra sammanhang också påpekat att speciallärarutbildningen måste återinföras. Som lärare i har jag varit inblandad i diskussioner rörande elevers fortsatta skolgång i eller i särskolan. Det finns många faktorer man måste ta hänsyn till och väga in i beslutet. Alltför ofta fokuseras det bara på dåliga studieresultat, men man får inte glömma bort den sociala situationen och hur framtiden kan komma att gestalta sig för de eleverna. För två barn på samma begåvningsnivå kan det vara rätt att flytta till särskolan för det ena och helt fel för det andra. Barn och vuxna utvecklas i olika takt och på olika sätt, och därför är det också viktigt att beslutet om särskoleplacering återkommande omprövas. Det är en viktig rättighet för föräldrarna, men speciellt viktigt för de elever som ligger i gränszonen för en placering. Vidare måste det också bli tillåtet för en elev från särskolan att gå vidare till gymnasieskolans nationella program och inte enbart till gymnasiesärskolan. Det får inte vara omöjligt för en särskoleelev att gå på ett nationellt gymnasieprogram om eleven har den kompetens som behövs. , när kommunernas resurser ofta är knappa, blir alltför många elever placerade i särskolan i brist på andra lösningar. Därför kräver vi tydligare regler för vilka barn som ska bli placerade i särskolan särskolan, som vi också vill ha som en egen skolform. 60 (): är vi där igen. ska vi jag vet inte för vilken gång i ordningen återta den här debatten om särskolan och specialskolan. Vi ska som vanligt uttrycka vår besvikelse över det som har hänt med och , och så ska vi försöka, så gott vi kan, att försvara de funktionshindrade barnens och deras föräldrars rätt att välja utbildningssystem. Vi i alliansen vill stärka och utveckla de här skolformerna. Vi vill ha åtminstone ett riksgymnasium som är lämpligt för de här barnen. Vi vill förstärka positionen och kompetensen för speciallärarna, och vi vill också ha en utredning kring alla dessa frågor. Därför yrkar jag nu bifall till reservation 14 under punkt 15. Men varför måste vi så komma tillbaka till de här frågorna? Jag tror att det är det brukar tyvärr hända ganska ofta i svensk politik en fråga om dogmer. kristalliseras en uppfattning om en viss fråga, och då är det bara den uppfattningen som gäller. Ingen mångfald tillåts på området, utan alla ska gå i en enda riktning, och det är det enda som accepteras. Visst finns det funktionshindrade barn som mår bra av att gå i en vanlig skola, men det finns säkert väldigt många som behöver andra former av undervisning. Dogmen har bestämt att funktionshindrade barn ska in i den vanliga skolan. Alltså: Man offrar kompetens och kunskap hos mycket väl förberedda och erfarna lärare som har jobbat länge med barn med mycket stora svårigheter, och man skapar mycket stora svårigheter för familjer med funktionshindrade barn men dogmen ska förverkligas. Jag hyser inga förhoppningar om att vi ska lyckas bryta detta. I stället tror jag att också de här frågorna kommer att lösas när den borgerliga alliansen tar makten. 61 (): Precis som kan jag konstatera att vi ganska ofta debatterat samma fråga, nämligen särskolan och de statliga specialskolorna, och jag kan instämma i att den här debatten antagligen bara blir en upprepning av redan välkända ståndpunkter eftersom regeringen inte vill flytta sig en enda tum. Positionen är helt fastlåst. Jag kan inte undgå misstanken att det beror på att frågan berör en ganska liten grupp barn och föräldrar och att det dessutom gäller en grupp utan starka påtryckningsmöjligheter. Ofta har föräldrarna till barn med så stora behov som det här handlar om fullt sjå med att hålla näsan över vattenytan och hinner därför inte dessutom engagera sig politiskt eller fungera som lobbygrupp. Syns de inte så finns de inte. Då är det också lättare att köra över dem, och det är vad jag anser att regeringen och stödpartierna gör. Om Socialdemokraterna lyssnade på föräldrarna och eleverna skulle de slå fast att särskolan även i fortsättningen får vara en egen skolform samt avfärda de förslag som innebär att särskolan som egen skolform ska upphöra. Att den frågan får fortsätta att hänga i luften skapar bara onödig oro. Att innehållet i särskolan på många områden ska utvecklas och att särskolan lokalmässigt kan integreras i grund- och gymnasieskolan är en sak, men utvecklingsstörda elever måste ha rätt att få en utbildning som är anpassad till deras behov i stället för att ständigt behöva jämföra sig med barn utan detta handikapp. Reglerna för placering i särskolan måste också bli tydligare. När saknar pengar för att stödja elever med särskilda behov tycks en utväg ha blivit att placera dessa elever i särskolan, elever som alltså inte hör hemma där. Det är förstås förkastligt. En placering i särskolan ska bara erbjudas elever med utvecklingsstörning och får aldrig vara en resursfråga. Placeringen bör dessutom omprövas regelbundet, och föräldrarna ska självfallet ha sista ordet. Försöksverksamheten med föräldrainflytande har slagit väl ut, och både och tycker att val av skolform, att ge föräldrarna rätten till val av skolform, ska införas i lag. Men år går och ingenting händer. I betänkandet hänvisar utskottsmajoriteten till en skrivelse som ska komma från regeringen senare i vår. Det låter inte särskilt handlingskraftigt. Inte heller nu blir det en proposition. För övrigt anser att beslutet att lägga ned de statliga specialskolorna och ska rivas upp. Jag tänker envist fortsätta att upprepa detta eftersom det är ett dåligt beslut. Det är inte dåligt tänkt, nämligen att även multihandikappade barn och barn med grava språkstörningar ska ha rätt att bo hemma och undervisas i en skola nära hemmet. Det låter idealiskt, men i praktiken fungerar det inte eftersom de flesta kommuner aldrig får möjlighet att bygga upp den särskilda kompetens som krävs för att uppfylla dessa barns behov. De eleverna har, precis som alla andra, rätt att utvecklas till sin fulla potential och vistas i en social miljö där de känner sig trygga och kan göra sig gällande. Deras föräldrar måste dessutom kunna känna sig trygga med att barnen får det stöd de behöver. Innan föräldrarna sökt en plats i en specialskola har de ofta först kämpat en ojämn kamp med sin hemkommun för att det inte fungerade där. finns i praktiken inte ens den möjligheten. Visserligen finns den fortfarande på papperet, där det sägs att barn har rätt att prövas för en visstidsplacering vid ett så kallat resurscenter, men föräldrarna får ingen upplysning om det. Varken i Specialpedagogiska institutets informationsmaterial eller i andra sammanhang där det vore naturligt lyfts den möjligheten fram. Därför finns nu inte heller några sökande till utredningar och skolplaceringar, och då kan man förstås hävda att inte heller behovet finns. Finns inte de språkstörda och multihandikappade barnen längre? Förstärkningen av Resurscenter tal och språk har inte heller gjorts. I stället avvecklas verksamheten, och inga nya elever tas emot. Vad är det egentligen som händer? anser att en utvärdering av verksamheten vid behöver genomföras för att skapa klarhet i om institutet fullgör sitt uppdrag när det gäller att ge information till berörda föräldrar om möjligheten för multihandikappade barn och barn med grava språkstörningar att få undervisning vid resurscentret. Att , med dess utredningsresurser och spetskompetens, långsamt svälts ut får också konsekvenser för intagningen till riksgymnasiet i . För att elever ska kunna söka dit måste de ha utretts vid Resurscenter tal och språk/, som det numera heter, och dit lyckas de alltså inte komma för utredning. Eleverna blir därför placerade i de vanliga gymnasieskolorna i hemkommunerna där det alltför ofta saknas kompetens. Dessutom saknas en social miljö som eleverna trivs i. Hur blir det med möjligheten för de språkstörda eleverna att söka till riksgymnasiet i ? Det skulle jag vilja ha svar på . Socialdemokraternas senaste slogan är Alla ska med så enkelt är det! Jag kan bara tolka det så att alla ska med på samma vagn oavsett vilka behov de har och antingen de själva vill eller inte. Majoriteten avgör vad som är bäst för alla. Det är en skrämmande människosyn som absolut inte kan ställa upp på. Jag yrkar bifall till reservationerna 10 och 13. 62 (): Jag tycker att det är både konstigt och på sitt sätt skrämmande att vi återigen ska behöva ha den här debatten en debatt om rätten till en bra skola och rätten för alla elever att lyckas i skolan. Den rätten ska finnas oavsett vilken bakgrund eleven har och oavsett om eleven har någon form av inlärningssvårigheter eller funktionshinder. Det måste finnas en utbildning som är anpassad efter den enskilde elevens behov, oavsett vad eleven har för möjligheter. Det måste också finnas tydliga valmöjligheter oavsett funktionshinder. Det finns inte i välfärdssamhället . För att vi ska få ett samhälle som är tillgängligt för alla och där alla har lika villkor kommer det att krävas en lång rad förändringar. För att lika möjligheter ska bli verklighet krävs också en attitydförändring. Den attitydförändringen måste först och främst ske hos regeringen, hos Socialdemokraterna, så att vi kan styra samhället mot lika villkor och lika möjligheter. Vi vet att eleverna i särskolan blivit fler och fler . Det gäller speciellt grundsärskolan. Variationerna i landet har varit stora, och det verkar finnas ganska stora skillnader mellan vilken praxis och vilket synsätt kommunerna har beträffande vilka barn som ska gå i särskolan. Det har visat sig att föräldrar till och med ställts inför ultimatumet att barnet antingen får gå i särskolan eller har möjlighet att gå kvar i den vanliga men får då inte samma stöd och möjligheter som i särskolan. Så kan vi naturligtvis inte ha det. En placering i särskolan får aldrig bli en resursfråga. Det får inte bli fråga om ifall barnet ska få möjlighet till stöd och hjälp, utan barnets egen förmåga att tillgodogöra sig undervisning ska ligga bakom beslutet om särskoleplacering. Ingenting annat ska styra det. Särskolan är oerhört viktig, och den ska finnas till för de elever som behöver den. Däremot får den inte bli ett stöd för sådana som är lite allmänt bråkiga i skolan eller som inte har alla ämnen. Det måste vara tydligt vilka som ska gå där och ha det stödet och den rättigheten. Vuxna som har en utvecklingsstörning eller av andra orsaker gått i särskolan har inte samma rättighet till vuxenutbildning som andra vuxna. Det är en tydlig diskriminering, och vi debatterade ju också diskrimineringslagstiftningen . Alla ska ha rätt till livslångt lärande och möjlighet till vuxenutbildning oavsett vilken skolform man gått i tidigare. Det tycker jag och är en självklarhet. är det så att ju mer olika människor är och ju fler särskilda behov de har desto sämre fungerar välfärdsstaten . De barn som har störst behov av att fritt välja skola har minst möjligheter att kunna göra det. Vi i var tydliga motståndare när regeringen valde att avveckla specialskoleverksamheten för flerhandikappade barn på och på . Vi har också argumenterat och försökt få en opinion. Framför allt har vi försökt få med socialdemokrater, på att man ska upphäva beslutet. Tyvärr har det inte lyckats . Regeringen har gjort det ganska lätt för sig i debatten om specialskolorna. Man säger: Jo, men alla ska ha rätt att gå i sin hemkommun. Ja, självfallet. Det är inte det som den här diskussionen handlar om. Rättigheten att gå kvar i sin hemkommun ska finnas men man ska också få stöd till specialundervisning, stöd till specifik kompetens och till omhändertagande som i många fall kommunen varken har råd eller möjligheter att erbjuda. Regeringens välvilja, när man pratar om integration, leder tyvärr i många fall till en segregation i stället för att människorna och de här eleverna ges specifika och riktiga möjligheter. Jag tycker att det synsätt som Socialdemokraterna har är en förmyndarpolitik av väldigt stora mått. Att man kan stå i en talarstol och fatta ett beslut och mena att man vet vad de här eleverna och familjerna bäst behöver är för mig ofattbart. För mig är det självklart att låta de elever, och familjer, som önskar det få möjligheten att gå i en specialskola. Därför vill jag bifalla reservation 10 under punkt 10. Den reservationen innebär att man återinför specialskolorna och . Avslutningsvis vill jag också säga att det är oerhört viktigt att de här barnen, blinda och synskadade barn med multifunktionshinder, har möjlighet att gå vidare i skolan och få en gymnasieutbildning. är det väldigt svårt. Den möjligheten finns inte. Vi vill ha ett riksgymnasium för detta. Det ska inte vara din bakgrund, ditt funktionshinder eller i vilken takt du behöver läsa som är det viktiga, utan möjligheten till utbildning ska finnas. 63 ():