prot · GT09142 · 2006-06-15 00:00:00 — Därmed, herr talman, föreslår jag att lägger regeringens skrivelse till handlingarna och avslår motionen. 79 (): är svenska folkets främsta företrädare och regeringen är ansvarig inför . Det är en av de grundläggande principerna i det svenska statsskicket. Hur regeringen följer beslut är därför en viktig och principiellt central fråga. ligger i 151 ärenden, beslut av som regeringen inte har verkställt. 31 av dem är eller äldre och 6 av dem är eller äldre. Det har legat på ungefär den nivån . För min del och för del är det en utveckling som inte är acceptabel. Antalet skrivelser som verkställs måste kraftigt ökas och antalet som inte verkställs måste minskas. Det finns bland de här skrivelserna inte bara skrivelser och beslut som är av mer teknisk natur utan det är också en hel del beslut som har varit av mer politiskt kontroversiellt slag . Det gäller exempelvis frågan i början av mandatperioden om den så kallade pomperipossaeffekten för småföretagare, när regeringen dröjde alltför länge med att verkställa beslut. Det handlar bland annat också om det beslut som fattade om att man skulle ha en parlamentarisk utredning om socialförsäkringarna men där regeringen lät bli att göra det. Utskottet har precis som noterade gjort en egen granskning av hur antalet tillkännagivanden har sett ut och hur regeringen har efterlevt dem. En grundläggande slutsats man kan dra är att antalet tillkännagivanden har minskat kraftigt . får man säga att efterlevnaden också har minskat. Det kanske har olika orsaker, men det är de två tendenser som man kan urskilja. Detta menar jag och bör leda till att regeringen skärper sina rutiner och sin praxis när det gäller att försöka verkställa de beslut som har fattat. Det är rimligt, yrkar vi i på, att regeringen vid nästa tillfälle när regeringen ska redogöra för hur den har verkställt beslut lämnar en tydlig och konkret strategi för hur antalet slutbehandlade skrivelser kan öka, det vill säga antalet beslut som regeringen har verkställt. Det är rimligt att regeringen gör det. , herr talman, ska jag instämma i alla de vänliga ord som har sagts till inte minst och också till alla ledamöter och ersättare i utskottet som jag har haft förmånen att få diskutera, polemisera och samarbeta med . Det har varit mycket trevligt, trivsamt och ett bra klimat. Jag tillhör dem som tycker att det är viktigt att vi har skarpa diskussioner i sak men att vi vid sidan av sammanträdesrummen och plenisalen faktiskt kan ha ett trevligt klimat tillsammans. Man ska kunna skilja på sak och person. Gärna tuffa hårda debatter i sak men med glimten i ögat. Det tycker jag är en idealmodell för en demokrati och för ett bra klimat. Jag upplever att det klimatet har funnits i under de år som jag har fått chansen att sitta där. Vi får se vad som händer efter valet. Det är ytterst väljarna som avgör hur det blir med det. Återigen ett stort tack till kansliet och till kamraterna i utskottet! 80 () replik: Jag tycker att det är värt att påpeka att regeringsformen inte ställer några krav på att regeringen ska efterfölja tillkännagivanden. Det har utvecklats en konstitutionell praxis, och det är också så att begär att regeringen prövar frågan. Jag tycker att det även är värt att notera att regeringen faktiskt fullföljer och tillgodoser många av de tillkännagivandena. Det är några som har legat . Under den tiden har det inte bara varit en socialdemokratisk regering utan det har också varit en borgerlig regering, som heller inte har tillgodosett dessa tillkännagivanden. De äldsta blir förhoppningsvis avslutade nu och kommer att läggas till slutbehandling, men under den tiden har det faktiskt också varit en borgerlig regering. Min fråga till är ändå: Ser vikten av att en demokratisk process får ta tid, att det är viktigt att vi har en djup analys, att vi har konsekvensbeskrivningar, att vi gör utredningar? Tillkännagivandena, som har blivit färre, kanske har blivit mer krävande och fordrar mer i en mer komplex omvärld. Har någon förståelse för att det kanske är på det sättet? 81 () replik: Jag har absolut förståelse för att det kan behöva ta tid i en demokrati och att det är väldigt viktigt att både beredningen av ett beslut och verkställandet av det får ta den tid som krävs för att beslutet när det träffar den enskilde medborgaren för det är vad det handlar om när vi stiftar lagar och regeringen verkställer de besluten och meddelar tillämpningsföreskrifter blir av bra kvalitet. Däremot har jag väldigt svårt att förlika mig med den tendens vi har sett som utskottet har granskat, att antalet tillkännagivanden har minskat kraftigt som också efterlevnaden har minskat. Man skulle kunna tänka sig att det finns ett samband mellan hur många tillkännagivanden som regeringen har att hantera och regeringens svårighet att verkligen efterleva dessa. Det verkar ju vara ett rimligt påstående. Men om det nu är så att antalet tillkännagivanden kraftigt minskat så måste ju regeringen rimligen, om det är arbetsbelastning det handlar om, kunna verkställa fler beslut. Det är väl rätt rimligt. Jag har också svårt att förlika mig med tanken att regeringen i rent trots mot riksdagsbeslut låter bli att verkställa beslut. Jag har gett några sådana exempel . Ett sådant uppträdande av regeringen tycker jag är rätt stötande i en demokrati. Det är naturligtvis så att det måste få ta tid och att det kan ta att verkställa vissa beslut än andra, men tendenserna verkar gå åt fel håll. Det oroar mig. Jag tycker att det är bekymmersamt. Det är också bekymmersamt att regeringen ibland, menar jag, är väldigt arrogant och nonchalant inför de riksdagsbeslut som fattas, exempelvis det beslut som fattade om att man skulle ha en parlamentarisk utredning om socialförsäkringarna. Det struntade ju regeringen i och tillsatte i stället en ensamutredare. Jag tycker att det är djupt beklagligt. Även om det inte finns någon formell juridisk grund som kräver att regeringen ska verkställa så är det nonchalant inför det som ändå är grundtanken i en parlamentarisk demokrati att regeringen är ansvarig inför och ska göra som sagt. 82 () replik: Jag hävdar att komplexiteten i våra tillkännagivanden har vuxit, och jag tror att det kan vara ett av skälen till detta. Vi lever dessutom i en värld där vi är medlemmar i , till vilket också kopplas en del tillkännagivanden. Antalet tillkännagivanden som har koppling till EU har ökat ganska rejält. Att låta bli att verkställa och nonchalans de uttalandena får stå för . Jag är fullständigt övertygad om att regeringen inte låter bli att verkställa ett beslut på grund av nonchalans. Däremot kan man se bekymret med att komma fram till det beslut som har velat ge till känna. Men man kanske har en annan lösning, och då tycker jag att det är ett fullständigt vettigt sätt att hantera frågan på att presentera det, eller att låta pröva. Det är ju faktiskt det vi gör. Vi låter regeringen pröva frågan. Det är inte så, som jag påpekade tidigare, att regeringsformen säger att vi ska tillgodose till punkt och pricka och i precis den ordalydelse som har gett till känna. Jag tror att det är viktigt att vi håller distansen till vad regeringsformen i konstitutionellt avseende säger när det gäller tillkännagivanden och låter regeringen pröva frågan. 83 () replik: Det kan naturligtvis sägas att komplexiteten ökat. Det får i så fall beläggas tydligt i de undersökningar som görs om man ska kunna gå fram med ett sådant påstående och få det bekräftat. Det är möjligt att det är så, men jag tycker inte att de exempel som exempelvis jag har tagit upp är speciellt komplexa, framför allt inte frågan om när tydligt och klart deklarerade att det skulle tillsättas en bred, parlamentarisk utredning om socialförsäkringarna. Det var inte speciellt komplicerat att tillsätta en sådan utredning. Det krävde inga större överväganden och juridiskt tänk i för att tillsätta en sådan utredning. tillsätts ju en utredning i , och det är klart att regeringen hade kunnat verkställa det önskemålet utan något större problem. Det argumentet tycker jag inte riktigt håller. Det är det som också stör mig lite grann. Grundtanken i en parlamentarisk demokrati är att regeringen är ansvarig inför , och regeringen bör då följa önskemål så långt det över huvud taget är möjligt. Då stör det mig om det är så att regeringen av politiska skäl låter bli att verkställa ett beslut bara för att man inte gillar det beslutet och låter bli att verkställa det trots att det finns en tydlig majoritet i för det. Jag tycker att det är mycket störande och djupt problematiskt att regeringen har den inställningen. Det här är bara ett exempel av flera som har funnits . Det är också så, som jag sade tidigare, att vi måste se på hur utvecklingstendensen har sett ut. Utskottets egen granskning har visat att antalet tillkännagivanden har minskat kraftigt som efterlevnaden inte har ökat i motsvarande mån. Argumentet att det har blivit mer komplext och mer arbetstyngt att verkställa beslut tycker jag då inte verkar hålla, utan det är någonting annat som är fel när det gäller att verkställa beslut. Jag tycker att vi som riksdagsledamöter kan kräva att regeringen verkligen återkommer till med en tydlig, konkret strategi för hur antalet beslut som verkställs ska kunna öka kraftigt så att vi verkligen håller fast vid den här grundtanken i en demokrati att regeringen är ansvarig inför . 84 (): Tillkännagivanden har en lång historia i vår riksdag. regeringsform gällde frågorna kungen och att ge till känna gentemot konungen. gäller det regeringen, eller kanske ytterst statsministern enligt den nuvarande regeringsformen. Visst är det acceptabelt att demokratin tar tid och att det tar tid med beslutsfattandet. vet vi ju allihopa att där viljan finns och är stark så kan det också gå väldigt snabbt, vilket ibland inte heller är av godo. Vi har exempel från den här mandatperioden, som vi skulle kunna ägna debattid åt, men jag avstår just nu från detta. Likaväl som det kan vara acceptabelt att det tar tid är det oacceptabelt om en tidsutdräkt beror på att man inte vill inte vill tillsätta en utredning eller inte vill bereda begärd lagstiftning eller att man i får känslan av att man från regeringens sida tredskas när det gäller att ta fasta på beslut. Vi har ett ansvar, men regeringen har också ett ansvar att medverka till och aktivt bidra till att tilltron till det politiska systemet hålls i hävd och inte urholkas genom ständiga påpekanden som inte leder till någonting. Det är klart: Ytterst är det medborgarna som förväntar sig att tillkännagivanden, en majoritet i , också på något sätt ska få regeringens uppmärksamhet. Om regeringen inte lyssnar eller inte verkar vilja höra på vad säger, hur ska man då tolka viljan att höra vad medborgarna säger? Det är naturligtvis det som är viktigt. har i det här betänkandet granskat hur regeringen har följt tillkännagivanden, som har berörts. Det har varit mycket värdefullt. Vi har sett tre perioder i den nuvarande regeringsformens tid, . Som har sagts har antalet tillkännagivanden minskat. Första treårsperioden var det 1 300, och sedan sjönk det till 1 000 för att vara nere under 400 tillkännagivanden. Om detta kan man läsa i bil. 7, som jag varmt vill anbefalla. Det är en spännande läsning, inte förklarande i alla delar så djupt har vi inte kunnat tränga i ; här finns utrymme för forskare och andra att granska vidare men det är i alla fall intressant att ta del av bilagans text. Man kan se vissa utskott där det nästan inte kommer några tillkännagivanden. Man kan se vissa perioder när det har varit många och hur det har sett ut med majoriteter och opposition. Vi kan också se att under den senaste mandatperioden har vi fått många tillkännagivanden från socialutskottet och från miljöutskottet, men också från KU. KU:s tillkännagivanden handlar ju då också mycket om de ramverk inom vilka demokratin ska verka. Därför är det naturligtvis inte tillfredsställande när vare sig vårt utskotts skrivelser eller andra utskotts skrivelser uppmärksammas i den utsträckning de borde uppmärksammas. Precis som konstaterade, fru talman, kan anledningen inte vara det växande antalet tillkännagivanden, vilket jag själv en gång uppfattade var ett motiv till att man inte hann med. Men så är det uppenbarligen inte, utan även på det här området har tillkännagivandena minskat, precis som antalet övriga regeringsärenden har minskat som har växt. Även här kan man alltså konstatera att det måste finnas andra skäl till att 272 av skrivelserna ännu inte är slutredovisade av de 425 som vi granskat och att den äldsta frågan är . Demokrati kan och ska få ta tid. Det är viktigt att vi känner att det pågår något och att tiden inte bara går. Det är väl det som är intressant att granska. Vi har i betänkandet ett antal områden som utskottet har pekat på och som man har kritiserat att regeringen inte har hörsammat. Det handlar om allt från yrkesfiskarna till reklamskatten. Om det kan man också läsa i betänkandet, så jag tänker inte lyfta upp det . Jag står självklart bakom den reservation som finns i betänkandet, men jag ska inte fresta voteringssystemet genom att yrka bifall till den. Vi har testat det och kommer att få testa det i andra sammanhang. Därför, fru talman, väljer jag att inte yrka bifall till reservationen. 85 () replik: låter det som om inte tycker att regeringen lyssnar alls. Faktum är att det har hänt saker och ting kring de flesta tillkännagivanden. tar upp frågan om yrkesfiskarna. Där har EU haft ett ord med i laget. Man säger att vi inte får lov att göra så eftersom det blir ett speciellt stöd till dem. Om viljan finns, sade i början. Hon nämner också att det äldsta ärendet är . Det äldsta ärendet handlar om obligatorisk båtförsäkring. Under de här 19 åren hade vi en borgerlig regering . Då hade det också gått tillkännagivandet. Fanns viljan då för den borgerliga regeringen att införa en obligatorisk båtförsäkring? 86 () replik: Det går säkert att läsa i granskningsbetänkandet från vad som var skälet till att man inte nådde fram med tillkännagivandet då eller skälet till att man avskrev det och berättade för att man inte ville göra något med det. Regeringen är ju inte bunden. Det viktiga är att man markerar att man vill göra något av det och i den mån man gör en annan bedömning berättar vad som är skälen till det så att man får upp diskussionen här i kammaren. Om det visar sig att regeringen gång på gång inte vill när vill tär det naturligtvis på förtroendet. Så till frågan om tillkännagivanden och vilja. nämner frågan om yrkesfiskarna. Det tar först och sedan kommer EU. Det är ju möjligt att ta fram alternativ, om man inte väntar. Det är just det vårt betänkande pekar på. Om regeringen hade legat på och varit aktiv hade alternativ kunnat tas fram så att vi inte hade varit i den situation där vi nu befinner oss. Det handlar naturligtvis om vilja och prioriteringar inom . 87 () replik: Jag vill göra en snabb kommentar till frågan om vilja och utdragning i tiden. Vår regering kanske har haft viljan och det är därför man prövar saken gång på gång. Man gör utredningar och ser att det finns komplikationer. I fallet med båtförsäkringar och båtregister, som är på gång , låter man också testa saken. Då kanske man ser att det faktiskt inte är möjligt. kanske viljan finns, men det kommer hinder i vägen och man ser då att det inte går att lösa. har faktiskt dragit tillbaka sitt tillkännagivande och sagt att vi inte ska ha en obligatorisk försäkring, däremot kommer man att införa båtregistret. Hur det kommer att se ut vet vi inte. kanske man vill, men stöter på många hinder och därför tar det tid. 88 () replik: Visst kan viljan ta sig olika och krokiga vägar. Det är helt klart. Men det är värt att fundera över när ett ärende blir . Andra ärenden har man till exempel under den här mandatperioden redovisat till som hanterade, trots att konstaterar att det har varit ofullständigt. kan man se att regeringen kommer tillbaka och ger en tydlig markering om vad man avser att göra eller konstaterar att det inte är möjligt. Det hade naturligtvis varit fullt acceptabelt i ett ärende som legat så länge som . Kommer regeringen inte fram, om man ser att det inte är möjligt, är man välkommen att berätta det för . Då får dra slutsatser. Man behöver inte vänta för att berätta det. Det hade naturligtvis varit möjligt för en regering som hade velat. Överläggningen var härmed avslutad. (Beslut fattades under 15 §.) 10 § Ekonomiadministrativ lag för myndigheter Föredrogs betänkande 2005/06:KU39 Ekonomiadministrativ lag för myndigheter (framst. 2005/06:RS5). Tredje vice talmannen konstaterade att ingen talare var anmäld. (Beslut fattades under 15 §.) 11 § Uppskov till 2006/med behandlingen av vissa ärenden Föredrogs betänkande 2005/06:KU41 Uppskov till 2006/med behandlingen av vissa ärenden. Tredje vice talmannen konstaterade att ingen talare var anmäld. (Beslut fattades under 15 §.) 12 § Tillståndsplikt för vissa kampsportsmatcher Föredrogs kulturutskottets betänkande 2005/06:KrU29 Tillståndsplikt för vissa kampsportsmatcher (prop. 2005/06:147). 89 i (s): I det här betänkandet ska kulturutskottet behandla propositionens lag om tillståndsplikt för kampsportsmatcher samt 35 motionsyrkanden som väckts med anledning av propositionen och elva motionsyrkanden som väckts under den allmänna motionstiden . I propositionen föreslås en ny lag om tillståndsplikt för vissa kampsportsmatcher. Enligt den får tävlings-, tränings- eller uppvisningsmatcher i kampsport som tillåter deltagarna att med slag, sparkar eller annat våld avsiktligt träffa motståndarens huvud inte anordnas utan tillstånd. Tillstånd får lämnas endast om kampsportens tävlingsregler och säkerhetsbestämmelser innebär en godtagbar säkerhet för deltagarna. Den som anordnar en kampsportsmatch utan tillstånd eller i strid med villkor kan dömas till böter eller fängelse . beslut får överklagas till allmän förvaltningsdomstol. Den nya lagen föreslås träda i kraft och kommer inte att tillämpas på boxning förrän . Vidare föreslås övergångsbestämmelser. Enligt dem får kampsportsmatcher, utom just professionell boxning, anordnas utan tillstånd till och med . Diskussionerna och motionerna handlar bland annat om arrangörerna, hantering av tillstånd, straffansvar och tillståndsmyndigheten. Givetvis kommer det också att bli många meningsutbyten när det gäller proffsboxningens betydelse. Utskottet föreslår att antar regeringens förslag och avslår motionsyrkandena. I betänkandet finns elva reservationer och två särskilda yttranden. Därmed, fru talman, är det väl dags att låta gonggongen ljuda för de professionella debattörerna. 90 (): Jag hoppas att den här ronden inte är begränsad , för det hade jag inte tänkt mig. Jag såg till min glädje att vice statsministern fanns med på talarlistan. Jag ser honom inte , men jag hoppas naturligtvis att han kommer. Vi uppskattar ju alltid när ministern kommer, så att det inte blir likadant som under debatten om radio och tv. Då var ministern där före debatten men försvann innan debatten kom i gång. Det var annat som lockade mer. Vi tycker att det är väldigt trevligt att få debattera även med den som är ansvarig för propositionen. Detta är onekligen ett spännande område att debattera, kanske inte minst så här i efterdyningarna av en partiledardebatt som också hade sina poänger. handlar det enligt många om kampsporternas vara eller inte vara, vilket egentligen är en felaktig beskrivning. Detta rör upp mycket känslor, vilket vi kan se i alla de mejl och brev som har kommit med anledning av denna fråga. Och många har, som jag bedömer det, en felaktig uppfattning om betänkandet, medan andra för en seriös diskussion också om moral och etik i denna fråga. De flesta som har skrivit har förordat att det ska vara i princip fritt att anordna tävlingar etcetera oberoende av hur drabbningen går till. Man vill helt enkelt inte ha någon reglering alls. Jag har respekt för det, men jag delar inte den uppfattningen. Jag ska dela upp mitt inlägg i ett par avsnitt. Jag ska först ta upp ordet professionell. Enligt ordboken betyder det yrkesmässig verksamhet. Vi har en gammal historia om amatörer och professionella inom idrotten, och förr kunde man bli diskvalificerad för att ha tagit emot pengar för utövandet av idrott på elitnivå. I har vi definitivt ingenting emot att man tjänar pengar på sin idrott, oberoende av om det handlar om fotboll, höjdhopp, golf eller boxning. Detta betänkande från kulturutskottet handlar om de regler och den lagstiftning som vi ska ha för att kampsporter ska få utövas, och det har ingenting med professionalitet att göra. Det handlar i stället om reglering av de kampsporter som tillåter deltagarna att, som nämnde i sin inledning, med slag, sparkar eller annat våld avsiktligt träffa motståndarens huvud. För att anordna tävlings-, tränings- och uppvisningsmatcher där sådant förekommer ska tillstånd inhämtas. Och det ska bara ges om tävlingsregler och säkerhetsbestämmelser innebär en godtagbar säkerhet för deltagarna. Det är ju detta som är kärnfrågan och kärnorden godtagbar säkerhet. Det handlar alltså inte om specifika begrepp som boxning, thaiboxning, karate eller annat. Det handlar om den godtagbara säkerheten för deltagarna, och då enkannerligen den medicinska säkerheten enligt mitt sätt att se på det. Vilka kriterier föreslås då för godtagbar säkerhet? Det kan handla om utrustning. Vad händer om det trots allt blir en knockout? Det handlar om ålder och om begränsad matchtid. Det innebär att oberoende av vad man kallar kampsporten så kan en medicinsk bedömning göras av om den ska vara tillåten eller inte. Det kan givetvis innebära att regelförändringar måste göras och att det finns olika regler. Det finns boxning som bedöms vara tillåten, nämligen sådan som sker i enlighet med de regler som jag tror gäller för deltagande i . Jag kan inte se att man inte skulle kunna göra motsvarande för andra kampsporter. Utskottet är tydligt i sin beskrivning, och man säger att det är angeläget att slå fast att ingen kampsport i förväg bör betraktas som förbjuden. Det som skiljer en del kampsporter från andra sporter är att avsikten är att få motståndaren satt ur stridbart skick, gärna med en knockout, det vill säga att motståndaren slås medvetslös. Och jag kan egentligen inte förstå vitsen med det. Det är ju syftet. Och så är inte fallet i andra idrotter. Det finns förvisso skaderisker också i andra idrotter. Det vet jag mycket väl, och jag har läst mycket statistik och i anslutning till de gånger som vi har haft en debatt om detta. Men en viktig skillnad är att om man där försöker skada sin motståndare blir man bestraffad. Och i några kampsporter blir man belönad. Jag har tidigare i någon debatt gjort en jämförelse. Jag är en siffernisse, vilket jag visste innan jag fick höra det , och läser om rekord genom tiderna, framför allt friidrottsrekord. Jag vet hur dessa rekord har utvecklats . Ett tag utvecklades de på grund av dopning och liknande. Men när detta förhoppningsvis har minskat avsevärt sätter man fortfarande nya rekord. Inom tyngdlyftning, som också var föremål för mycket dopning, men jag tror att man har kommit till rätta med en hel del i det avseendet, sätts det nya rekord. Inom friidrotten beror det kanske till en del på utrustning och banor, men det handlar även om bättre träning. Det är samma sak när det gäller tyngdlyftning. Bättre träning gör att man kan lyfta mer. Och gissningsvis har man inom boxningen, sedan den nuvarande lagen om förbud mot proffsboxning infördes , lärt sig att slå ännu hårdare. Men det mottagande föremålet, det vill säga huvudet, har inte blivit starkare under dessa . Så fort går inte den utvecklingen. Så det är alltså större medicinska risker än vad det var . Så här långt yrkar jag bifall till propositionen. Det talas och skrivs en hel del om att ett bifall till propositionen i detta avseende skulle driva tusentals ungdomar ut ur landet. Det är fullständigt larv.