prot · GT09132 · 2006-05-31 00:00:00 — Däremot vill jag yrka bifall till reservation 5 i detta betänkande, och det är en reservation där vi trycker på behovet av en ökad parlamentarisk kontroll av användningen av hemliga tvångsmedel. Det ärende som vi nu diskuterar handlar om huruvida hemliga tvångsmedel ska få användas om det med hänsyn till omständigheterna finns anledning att anta att en person kommer att begå vissa allvarliga brott. Det gäller alltså i brottsförebyggande syfte. Det där kan ju låta lite märkligt, men när jag tittar på ärendet och vilka brott det är som man vill förebygga tycker jag att det blir lite tydligare. Det handlar om sabotage, grovt sabotage, mordbrand, grov mordbrand, allmänfarlig ödeläggelse, kapning, sjö- eller luftsabotage, uppror, väpnat hot mot laglig ordning eller brott mot medborgerlig frihet, högförräderi, krigsanstiftan, spioneri, grovt spioneri. Listan är lång. Det finns anledning att ställa sig frågan, om man tittar på den här typen av brott: Är det någonting som man borde försöka förhindra? Jag tycker kanske att svaret är ganska självklart: Ja, det är väl bra om man kan förhindra den här typen av grova handlingar. Brottsförebyggande insatser är alltid väsentliga, och det är klart att brottsbekämpningen efter bästa förmåga måste arbeta på ett sådant sätt att man förhindrar att brott begås. Då kommer nästa fråga: Ska man då verkligen få använda integritetskränkande verktyg, som hemliga tvångsmedel utgör, i ett sådant arbete? Då tittar jag på 5 §, som vi ska ta ställning till, och där heter det att tillstånd att använda hemliga tvångsmedel om man antar att det kan vara någonting sådant här allvarligt på gång, får meddelas endast om åtgärden är av synnerlig vikt för att förhindra sådan brottslig verksamhet som jag radade upp och skälen för åtgärden uppväger det intrång eller men i övrigt som åtgärden innebär och så vidare. Det är en väldigt tuff skrivning som domstolen ska ta ställning till för att man ska få använda detta. När vi går igenom det på det här sättet tycker vi moderater att det är rimligt att säga ja till det här förslaget. Ser man de här mycket allvarliga brotten och de överväganden som vi kräver att man ska göra innan man kan fatta ett beslut om att använda exempelvis buggning eller något annat tvångsmedel blir det rimligt. Det sades i den tidigare debatten att vi har låg effektivitet på de hemliga tvångsmedlen, och det är väl sant. Det är inte alltid som man får träff när man använder dem. Så är det. Det är dessutom väldigt dyrt att använda hemliga tvångsmedel, till exempel för polisen. Det är också ganska omständligt. Vi har inte debatterat det så mycket i kammaren. Men om man vill vara lite praktisk kan man bara fundera lite grann på svårigheterna att placera mikrofoner, på annat sätt avlyssna eller vad man ska göra. Det är inga enkla historier man ska genomföra om man ska använda de här tvångsmedlen. Det är inte så att polisen eller andra kan tillgripa det här bara för att man har lust, därför att det kommer att belasta budgeten, personalresurserna och mycket annat. Det är ingen hög effektivitet på det här jag erkänner det och det är beklagligt. Men min slutsats är att om man kan förhindra ett enda grovt terroristbrott kan man kanske rädda hundra liv och värden av mycket stor omfattning. Det är det avgörandet man måste ta: Finns det skäl, med alla dessa betänkligheter, just för att förhindra den här typen av mycket extrema brott, att använda den möjligheten? På den frågan har vi moderater svarat ja. Den invändning vi har är att vi tycker att ska ha en ordentlig och tydlig kontroll av de här regelverken och användningen. Det är vårt uppdrag och vårt ansvar att se till att det fungerar. Som sagt tillstyrker vi propositionen. Jag yrkade också bifall till den reservation som vi moderater har om just den parlamentariska insynen. 48 (): Tack för att jag hastigt får träda in på talarlistan som ersättare för , vår ordinarie företrädare i den här frågan, som hastigt och opåkallat har drabbats av en förhoppningsvis övergående ohälsa. Jag vill göra detta för att ge möjlighet att avslå propositionen och vill bara i korta ordalag redogöra för bakgrunden till reservation. Han säger att enligt mening bör polisen få möjlighet att använda sig av hemliga tvångsmedel för att förhindra allvarliga brott, men han anser att regeringens förslag innehåller flera grundläggande brister varför propositionen inte kan stödjas. menar att förslaget i propositionen om att tvångsmedel ska kunna användas om det finns anledning att anta att en person kommer att utöva allvarlig brottslig verksamhet är att gå för långt. Det krävs inte ens en misstanke om brott för att kunna använda tvångsmedel. Dessutom bör det finnas en underrättelseskyldighet i regleringen kring hemliga tvångsmedel. Det bör också finnas en möjlighet för den som utsätts för tvångsmedel att få sin sak rättsligt prövad och få kräva skadestånd för det inträffade. Vidare anser partiet genom , i hans reservation, att den parlamentariska kontrollen är viktig. Den är så viktig att den måste vara löst innan ytterligare möjligheter att använda hemliga tvångsmedel införs i lag. Med detta yrkar jag i frånvaro bifall till reservation nr 1, det vill säga avslag på propositionen. 49 (): Den här debatten handlar om en proposition och ett betänkande med en relativt harmlös titel, nämligen Åtgärder för att förhindra vissa särskilt allvarliga brott. Men förslagen är definitivt inte harmlösa. Det är självklart att det i varje samhälle måste finnas möjligheter och vilja att förhindra all brottslighet, allra mest den grova brottsligheten. All brottsbekämpande verksamhet måste bedömas utifrån att åtgärderna är rimliga sett med tanke på behov, effektivitet och nödvändighet. Det gäller i all synnerhet när bedömning ska göras om det är nödvändigt att använda tvångsmedel i brottsbekämpningen. Då handlar det faktiskt varken mer eller mindre om inskränkningar i grundläggande fri- och rättigheter och om avgörande demokratiska värden i samhället. Det är därför nödvändigt att ha stränga restriktioner för användningen när tvångsmedel ändå beslutas. Det som är så speciellt för detta betänkande är att här föreslås att hemlig teleavlyssning, hemlig teleövervakning, hemlig kameraövervakning samt postkontroll ska få ske i vissa fall mot personer som ännu inte har begått brott och utan indicier som skulle leda till misstanke om försök eller förberedelse till brott. Det innebär att det ska bli möjligt att använda tvångsmedel redan under spaningsskedet. Detta, menar vi, är ett veritabelt paradigmskifte. Det har inte varit möjligt tidigare. Här har gått en tydlig gräns. Vi väljer i det följande, likt flera remissinstanser, att kalla dessa förslag till utvidgade tvångsmedel för preventiva tvångsmedel. De ska få användas om det kan antas att en person kommer att utöva allvarlig brottslig verksamhet som innefattar en i lagen särskilt angiven gärning. Lagrådet var kritiskt mot just denna formulering och ansåg att rekvisitet satte för låga krav och att det fanns risk för en extensiv tillämpning av bestämmelserna. Regeringen har dock valt att negligera dessa synpunkter. delar Lagrådets farhågor att formuleringarna inbjuder till en extensiv tolkning. Vi vill i sammanhanget påminna om vad som framgår av de årliga skrivelserna över tvångsmedelsanvändningen. Där framgår att i mindre än hälften av de fall där hemliga tvångsmedel de facto används för det utredningen framåt. Hur ska det då inte bli när tvångsmedel kan komma att beslutas på ännu lösare grunder om förslagen skulle gå igenom? I de debatter som förts om buggning, i tidigare debatter om preventiva tvångsmedel, frågan om skyddsidentitet, som vi diskuterade , och i en rad andra kontroversiella och integritetskränkande förslag, har försvararna av dessa förslag ibland harmset slagit ifrån sig med argument av typen: Att bli utsatt för brott är den verkliga integritetskränkningen. Underförstått är att den personliga integriteten och de rättssäkerhetsaspekter som följer i sammanhanget är lättviktiga, och det är att vara oansvarig att ifrågasätta tvångsmedlen. Det är dock en tröst för tigerhjärtan att läsa de många kritiska rösterna bland remissinstanserna. Kritiken handlar inte minst om att den öppna polisen ska ges dessa utvidgade möjligheter. Hovrätten över och skriver till exempel: Syftet är visserligen värt all respekt, men det kan sättas i fråga om regleringen fyller ett egentligt behov och om den utgör ett effektivt instrument. Det går inte heller att bortse ifrån att förslaget avviker från en upprätthållen princip om att tvångsmedel förutsätter misstanke om konkret brott. Det är närmast självklart att om förslaget genomförs så kommer det att åberopas till stöd för successiva utvidgningar. Det är, menar jag, insiktsfullt. Spådomen att vi framöver kommer att få hantera oblyga krav på utvidgningar är synnerligen realistisk, enligt min mening. Vi vet att det pågår diskussioner om ytterligare nya tvångsmedel. Redan har i olika sammanhang tagits upp att den diskuterade buggningen borde få användas också när det gäller dessa förslag kring preventiva tvångsmedel. anser att regeringen misslyckats med att belägga att måste använda sig av preventiv tvångsmedelsanvändning. Även exempelvis menar att systemhotande brottslighet inte förekommer i sådan utsträckning att det finns ett behov av detta paradigmskifte när det gäller tvångsmedelsanvändningen. menar att lagförslagen inte uppfyller regeringsformens krav på tvångsmedelslagstiftning, nämligen att det ska finnas ett reellt behov av lagstiftningen, att förslagen ska vara effektiva och att de ska vara proportionella. Det räcker inte alls med att bara peka på att preventiv tvångsmedelsanvändning är efterfrågad av polisen. Alla medel som kan hjälpa polisen att fånga bovar efterfrågas självklart av polisen, och det är inget märkligt med det. Men det är vi folkvalda som ansvarar för att avgöra om det är lämpligt och förenligt med de nämnda principerna att ge polisen dessa medel eller inte. Det finns inga underbyggda belägg för att införande av tvångsmedel i preventivt syfte skulle vara effektivt när det gäller att förhindra brottslighet, om övervakningen inte skulle ske i sådan omfattning att den blir omöjlig av demokratiska skäl. Om sådana belägg skulle finnas borde regeringen redovisa dessa, och det menar jag att man inte har gjort. Chansen att träffsäkerheten i metoderna är så pass god att medlet blir effektivt förefaller vara liten. Bland annat Brå har ifrågasatt regeringens forskningsunderlag. Regeringen visar inte heller hur en preventiv tvångsmedelsanvändning kan vara effektiv när redan befintlig tvångsmedelsanvändning visar på relativt låg effektivitet, som vi kan utläsa i regeringens årliga skrivelse. Regeringen har inte heller visat att det inte finns några mindre integritetskränkande metoder att tillgå för att förhindra de uppräknade brottstyperna. Detta förutsätts endast mellan raderna. Som ett exempel kan nämnas problematiken kring kriminella mc-gäng, vilket nämns som ett område där polisen har ett behov av att få de föreslagna möjligheterna till preventiv tvångsmedelsanvändning. Andra möjligheter att bekämpa denna brottslighet finns och måste nämnas. En effektiviserad kamp mot ekonomisk brottslighet är ett sådant område som till exempel EBM brukar påtala i diskussioner om detta. Införande av ständigt nya tvångsmedel är inte den enda vägen framåt för att bekämpa brottsligheten. har begärt att förslagen om preventiva tvångsmedel ska bordläggas om de inte avslås. Det har vi gjort eftersom vi anser att regeringen inte tydligt har kunnat visa på behovet, effektiviteten och nödvändigheten i sina förslag, vilket man måste kunna göra när det gäller inskränkningar i människors fri- och rättigheter. Därtill finns ingen rätt till effektiva rättsmedel för de drabbade. Det är något som de skulle kunna få genom att det ges rätt för de utsatta att i efterhand få reda på vad de utsatts för och att det därefter ges möjlighet att vända sig till domstol där skadeståndsmöjligheten skulle kunna bedömas. Men, herr talman, självklart anser att det allra bästa vore om regeringen beslutar sig för att återkalla de nu aktuella förslagen. Jag yrkar bifall till reservation 2 och därmed avslag på propositionen. I detta anförande instämde och (båda v). 50 (m) replik: Det är ett väldigt resande och instämmande här. Jag hoppas att mina partikamrater håller med mig någorlunda även om de inte reser sig upp. Å andra sidan är det rätt bra, för det sparar tid åt kammaren. sade i sitt anförande att det finns en risk för extensiv användning av reglerna. Det är just därför som vi moderater mycket trycker på detta med parlamentarisk granskning och på att man måste hålla koll på hur den här typen av regelverk används. Intressant är ändå att ni i uppenbarligen inte tycker att det är viktigt att förebygga och ingripa och att avslöja mycket allvarliga brott att försöka hantera det skulle vara att gå för långt. Men det är på det viset att man när det gäller terrorism och grov organiserad brottslighet måste ha en effektiv underrättelseverksamhet. Man måste jobba väldigt länge för att lägga de pussel som visar vad det är som pågår och varför. Det är i det sammanhanget som man har kommit fram till att till exempel avlyssning i vissa situationer skulle vara användbart just för att kunna förebygga grova brott. Det är mot den bakgrunden vi har fått de föreslagna reglerna i propositionen. Om en person agerar på ett sådant sätt att pusselbitarna mycket tydligt ger vid handen att vederbörande är beredd att göra någonting kan man få tillstånd att använda tvångsmedel. Vad är det för fel med det? 51 () replik: Jag tror inte att jag behöver nämna för vilka avvägningar som måste göras utifrån principiella grunder när det gäller att införa så allvarliga saker som nya tvångsmedel. Vi måste titta på behovet och på effektiviteten, och vi måste titta på proportionaliteten. I ljuset av en sådan granskning kommer vi när det gäller förslaget om det här paradigmskiftet fram till att det inte ens måste föreligga ett konkret brott, utan man kan tillgripa nämnda möjlighet under spaningsskedet. Vi är inte övertygade om att detta är riktigt. Det riskerar mycket tydligt att kränka människors integritet på ett sätt som liksom inte står i proportion till vad som är rimligt sett utifrån en allsidig granskning. Det är på det viset; annars skulle vi liksom inte behöva ha några hämningar. Jag misstänker att till och med måste ta hänsyn till de här integritetsavvägningarna när ställning tas i olika frågor. Vi har uppenbarligen kommit fram till olika ställningstaganden. har här kommit att bli ett stödparti till regeringen. Naturligtvis har jag respekt för det. Men i likhet med mycket tunga remissinstanser delar jag kritiken det här är att gå för långt. När det gäller den öppna polisens möjligheter finns det ett flertal remissinstanser Justitiekanslern, över och , och så vidare som delar kritiken, så vi känner oss definitivt inte ensamma. Det finns alltså en bred kritik. 52 (m) replik: tycker inte att man under spaningsskedet ska få använda hemliga tvångsmedel. Nej, jag förstår det. Jag är också varm anhängare av traditionellt polisarbete och traditionella arbetsmetoder. Det är bara det att det i vissa situationer är lite av över detta. Man kan liksom inte ligga i buskarna och titta på konstiga typer som förbereder terroristangrepp; det fungerar inte. Finns det skäl att fundera över varför vissa personer uppenbarligen kommunicerar med varandra måste man, om man vill förebygga brott, ta reda på vad det är de pysslar med. I fråga om den typ av kriminalitet som vi nu talar om har vi personer som är väldigt förslagna och som använder metoder som är sådana att polisen bara inte kan cykla omkring och betrakta det hela eller sitta med armarna i kors och se hur de sitter där och planerar. Vad säger medborgarna då? Jag tror att det finns skäl att med de tuffa skrivningar som finns i regelverket se till att vi uppdaterar arbetsmöjligheterna för polisen också när det gäller spaning. Att förebygga brott är alltid bättre än att brott begås och kanske får förödande konsekvenser för en massa människor. Jag förstår inte inställningen där trots att jag har en otroligt stor tilltro till lagråden. Det är fråga om en avvägning sett till den enskildes integritet. Men här handlar det faktiskt om att ganska precist hitta personer som förmodligen är på väg att begå någonting. Men det är också så att man ibland vid sådan här spaning kan fria människor som inte har något lurt i sikte utan som bara är lite märkliga det kan ju också vara en konsekvens. Om vi, som sagt, har en vettig parlamentarisk kontroll av de här verktygen ska vi, tycker jag, använda dem och försöka uppdatera arbetet till 2000-talsnivå. 53 () replik: Vi kan ha väldigt olika syn på vad som hände , ! Det var den period under det när till exempel hundratusentals svenskar registrerades, så nog har det kikats i buskarna tidigare i svensk historia. Det kan inte minst vi i Vänstern intyga. Jag siktar mot ett samhälle med en så stor öppenhet som möjligt. Det är vad jag strävar efter. Om vi så att säga förser de brottsbekämpande krafterna med ständigt nya tvångsmedel riskerar vi, anser jag, faktiskt öppenheten på ett sätt som knappast är rimligt. Jag tror att det går att komma längre med traditionellt polisarbete, precis som diskuterar. Vi har ju haft diskussioner om detta. Bland annat inom ekobrottsbekämpningen går det att komma mycket längre, till exempel när det gäller att bekämpa mc-gängen; jag är fullkomligt övertygad om det. Självklart kan det komma att behövas tvångsmedel framöver men inte i den här formen. Vi har länge krävt en parlamentarisk kontroll och informationsplikt gentemot de drabbade när det gäller de traditionella tvångsmedlen. Men där har draghjälpen så att säga inte varit särskilt uppenbar. Det har skett en omvändelse under galgen från flera partiers sida nu på slutet när nya förslag kommer. Som sagt: Vid en helhetsavvägning mellan behov, proportionalitet och effektivitet är det, menar vi, alldeles klart att förslaget måste avslås. 54 (): Herr talman, ärade riksdagskolleger och frånvarande justitieminister! Givetvis borde justitieministern ha varit här när vi debatterar en så oerhört viktig fråga. Jag skulle vilja påstå att den här frågan har en ännu större dignitet än buggningen, som vi debatterat. Då hade justitieministern tid att vara här, men har han tydligen inte tid för . I buggningsdebatten inledde jag med att säga att anser att buggning behövs i . Men när det gäller de förslag som vi nu debatterar är vår uppfattning den omvända. Vi anser inte att något behov av tvångsmedelsanvändning i förebyggande syfte finns klarlagt. Vi säger inte att det inte är så men kan heller inte veta att det behovet finns. Skulle vi ändå införa dessa åtgärder för att förhindra vissa allvarliga brott som tvångsmedelsanvändning i förebyggande syfte i verkligheten innebär, är frågan vid vilken nivå av misstanke eller inte misstanke som åtgärderna ska få användas. Det anser vi inte vara klarlagt. Inte heller anser vi det vara klarlagt om den här formen av tvångsmedelsanvändning i förebyggande syfte kan av med tillräcklig rättssäkerhet och skydd av den personliga integriteten. Till skillnad från i frågan om buggningen finns det ingen utförlig utredning som ligger till grund för det här förslaget. En så kallad sakkunnig person har hjälpt att ta fram en promemoria. Det är allt. Till en början kan man åtminstone ifrågasätta den behovsanalys som gjorts. I propositionen är den väldigt mager, mycket sämre än i buggningspropositionen. Bland annat påstås det i den här propositionen att terrorismen har ökat. Man får utgå från att man menar att terrorismen har ökat i eftersom lagstiftningen ska gälla i . Jag skulle vilja ställa en fråga till justitieministern, men eftersom han inte är här nu frågar jag i stället: På vilka grunder hävdar man att terrorismen har ökat i ? Om det finns något tillräckligt behov som motiverar tvångsmedelsanvändning i förebyggande syfte framgår det inte av propositionen. Om vi inte kan ta ställning till om det finns ett sådant behov eller inte kan vi inte heller ta ställning för förslaget. Om vi säger att behovet finns måste man fråga sig: På vilken nivå ska man ställa kravet att åtgärderna får användas? Ska det räcka med att polisen anser att det finns en anledning, ska det åtminstone krävas en misstanke om brott på stämplingsstadiet eller är avvägningen anledning att anta tillräcklig? Regeringen har kommit fram till att nivån anledning att anta är den rätta nivån. Hur man har kommit fram till detta framgår inte heller i propositionen. Det nämns att anledning att anta är samma nivå som när förundersökning ska inledas. Detta i sig kan inte vara något argument för att flytta tvångsmedelsanvändningen från att som någon ska vara skäligen misstänkt till att det ska räcka med anledning att anta. Från sida kan vi tänka oss att det behövs en något lägre nivå än skälig misstanke. Det kan behöva användas tvångsmedel i något fler fall än . Men att bara instinktivt föreslå en så oerhört låg nivå som anledning att anta känns inte rättssäkert. Vi fruktar att tvångsmedel kan komma att användas på lösa grunder och i värsta fall utan grund för avlyssningen, det vill säga att den bygger på rena antaganden. I författningskommentaren i propositionen kan man också läsa: Polisen torde dock sällan kunna lägga fram någon mer ingående utredning av de omständigheter som ligger till grund för påståendet att en person kommer att utöva den brottsliga verksamheten i fråga. Man säger alltså att domstolen ska avgöra om hemliga tvångsmedel ska få användas utan att polisen behöver lägga fram några som helst bevis för att brott planeras. Det ska räcka med polisens antagande. Jag litar på svensk polis. Jag tycker att svensk polis i stort gör ett mycket bra jobb, även om jag tycker att de borde vara fler. Jag fruktar att man alltför ofta vill använda de här hemliga tvångsmedlen. Det är inte polisens sak att avgöra när den personliga integriteten ska skyddas. Polisens roll är att utreda brottslighet. Den rollen ska de ha, men det måste finnas kontrollinstanser som kontrollerar rättssäkerheten och den personliga integriteten. Om man nu skulle komma fram till att det finns ett behov av preventiva tvångsmedel och att anledning att anta är rätt nivå är frågan ändå om det kan införas med tillräcklig rättssäkerhet och integritetsskydd. Jag har inget svar på det eftersom propositionen är bristfällig även här. Från sida har vi pekat på ett antal brister. Det är samma brister som vi diskuterade i buggningspropositionen. Det är framför allt underrättelseskyldigheten, den parlamentariska kontrollen och arbete. Jag ska inte gå in närmare på det eftersom det skulle vara en upprepning av den förra debatten. Även när det gäller den här propositionen har samtliga ledamöter i inte bara centerpartister, kristdemokrater, vänsterpartister och miljöpartister utan även folkpartister, moderater och socialdemokrater givit ett mycket skarpt och kritiskt yttrande till justitieutskottet. Det har justitieutskottet inte tagit ställning till. Man har åtminstone inte lyssnat. Man säger att det är en besvärande brist att underrättelseskyldigheten och den förbättrade parlamentariska kontrollen inte är på plats. Från sida håller vi med. Det förvånar mig att både Lagrådet och har valt att i sina yttranden till regeringen och justitieutskottet lägga karbonpapper mellan buggningen och det här förslaget. Jag tycker att det är stor skillnad. Som tidigare sade innebär inte buggningen något stort paradigmskifte. Det är en vidareutveckling av telefonavlyssning. Men att börja använda hemliga tvångsmedel utan att det finns en misstanke om brott är faktiskt ett paradigmskifte. Det förvånar mig att inte både Lagrådet och har ett ännu mer kritiskt yttrande över den här propositionen.