prot · GT0964 · 2006-01-31 00:00:00 — Alla handlingar har försvunnit och ingen verkar trots efterforskningar ha en aning om vad är för något. Är det som stod i fel? Om det är fel förutsätter jag att ministern har kontaktat tidningen och försökt få in en rättelse. Jag har inte sett någon. Ministerns statssekreterare säger i sin kommentar: Från regeringens perspektiv spelar det ingen roll att ingen handläggare har hand om ärendet längre. Jag kan, trots att jag befinner mig i opposition, ha full respekt för att saker kan hamna snett eller hamna mellan stolar. Jag tycker att det är lite väl att det tar att utreda en så här väldigt central fråga för de svårt sjuka, att få en patientansvarig person inom vården. Om regerandet ska förbättras måste man i någon mening, när den här typen av slarv har skett, fundera på: Vad gjorde vi för fel? Hur gick det till? Vart tog ärendet vägen? Varför har ingenting hänt om säger att det är en mycket viktig fråga? Det är den frågan som inställer sig. Antingen är det så att och dess journalister har fel, skriver felaktigt, ja, närmast ljuger eller är oförskämda, för att använda ord. Eller också är det något som har gått fel på departementet, och då måste som minister fundera på vilka rutiner man kan ha för att det här inte ska ske igen. Jag debatterar mycket gärna cancervården med . föreslog Cancerfonden och andra att vi skulle ha en nationell cancerplan i . I ärlighetens namn var flera partier, inklusive mitt eget, tveksamma till den typen av planer, det vill säga att ta ett samlat nationellt grepp om cancervården. I vårt parti ändrade vi oss och sade att de regionala skillnaderna är så stora att vi måste se till att vi tar ett nationellt grepp om cancervården. Det här är en folksjukdom där i snitt 130 personer får ett besked om cancer det kan bli fler . Medborgarna accepterar inte de regionala olikheterna, att man får en typ av vård i och en annan typ av vård i eller i . Det ska inte medborgarna behöva acceptera. I det läget har vi sagt att vi behöver ett nationellt grepp om cancervården, i samråd med professionen. erkänner själv bristerna. Det är något annat än de nationella riktlinjerna. Jag hoppas att i det här fallet kan göra som . Vi har bytt ståndpunkt. Vi har sagt att det behövs en nationell cancerplan. Sedan har vi fått med oss de övriga allianspartierna i den frågan. Min förhoppning är de här frågorna har en sådan vikt för så många människor som drabbas att det är bra med stor politisk enighet att även kan se behovet av en nationell cancerplan och ett nationellt grepp över cancervården. Jag får tyvärr upprepa min fråga. Vi kan diskutera detaljerna, hur man utformar en lagstiftning för att se till att den svårt sjuke får en ansvarig för vården. Men hur kan det ha tagit på ? Om vi är överens om att frågan är väldigt viktig, , vad har hänt med den om den har beretts , om den har haft en handläggare ? Det är inget problem, , för oss politiker att då och då säga att vi har gjort fel och att vi ska bättra oss. Det är bättre än att låtsas som att det inte har varit något problem i den här frågan. Det är tveksamt. 20 Statsrådet (): Det är självklart att vi på vet vad en patientansvarig läkare är. Det är självklart att de förslag som har lämnats till departementet inte har försvunnit och inte är försvunna. Det finns alltid ansvariga enheter som ansvarar för alla frågor på vårt departement. Den beskrivning som har getts i tidningen under nyårshelgen var felaktig på den punkten. Anledningen till att det har tagit tid att komma fram med förslag är att själva sakfrågan är ganska svår. Jag är ledsen, fru talman, att inte verkar vilja diskutera sakfrågan: Hur ska vi göra med lagstiftningen i fråga om patientansvarig läkare? Är det bra att gå på förslag, att avskaffa den paragrafen och i stället lägga ansvaret på verksamhetschefen? Jag själv tvekar om detta. Jag är rädd att det kan uppfattas som att vi försvagar ansvaret, om en person ansvarar för kontinuiteten och har det övergripande ansvaret för varje individ som har behov av en sådan funktion. Jag skulle snarare vilja gå i en annan riktning, där vi kanske skulle titta på en annan typ av lösning i lagstiftningen. Det här är ju ändå det som kärnfrågan gäller. Jag tycker att det är synd, fru talman, att inte vill diskutera den frågan. Jag är intresserad av vad som är ståndpunkt. Är det ståndpunkt att vi ska gå på förslag och ta bort paragrafen? Vad är annars lösningen i detta? Sedan tar upp frågan om en nationell cancerplan. Jag tycker att gör det på ett sakligt och bra sätt. Vi hade en utredning, som väl känner till, som fick i uppgift att fundera på om det är en bra idé att ha nationella planer för olika diagnoser, till exempel en cancerplan. Den kom med sitt betänkande och tog tydligt ställning emot detta. Jag tror att det då inom flera politiska partier och i sjukvården fanns en stor förståelse för det ställningstagandet. när vi tittar på cancervården och dess utveckling, och inte minst cancervårdens utmaningar och möjligheter, tycker jag liksom att det inte finns någon anledning att benhårt stå fast vid den tidigare ståndpunkten. Jag tycker att vi ska vara öppna för att pröva tanken om en cancerplan. Det kanske är motiverat i det här fallet. Jag kan se flera skäl till att det skulle vara det. Därför har jag gett i uppdrag att överväga detta, att titta på förutsättningarna för en nationell cancerplan. Även om det fanns skäl för de argument som framfördes i utredningen kan det finnas skäl för att ta ett annorlunda beslut när det gäller cancer och en nationell cancerplan. Jag är öppen för att undersöka detta. 21 (): Vi kanske inte ska fastna i exakt vad som har hänt på . Jag noterar att glider mellan inläggen. I det förra inlägget var det oförskämt att säga att det inte fanns någon handläggare som hade ansvaret för ärendet. I inlägget därefter handlade det om att det nog fanns en enhet som hade ansvar för ärendet. Det är två olika saker. Det var nog så att det inte fanns någon handläggare. Så var det när vi från ringde, och så var det när journalister ringde. Man sade också att ärendet hade kommit bort. Det kan hända. Men det intressanta är vad vi gör , och det ska jag svara på, . Du kan få ett tydligt svar på vad gör. Vi vill till att börja med införa ett nationellt husläkarsystem, där en person har ansvar för varje medborgare i , efter norsk modell och brittisk modell. När jag har pratat med läkare i har de beskrivit hur husläkaren håller kontakt med den högspecialiserade vården och ringer och kollar upp vad som sker med patienten. Det är något som inte sker i , för vi saknar det systemet. I kombination med husläkarsystemet behöver vi hitta en lagreglering. Jag kan inte gå i god för att just förslag är det absolut riktigaste. Men det ska vara en lagreglering som tydligt ser till att den svårt cancersjuka har en person som hon kan vända sig till i det läget då hon är under vård eller behandling. Man ska inte hamna i det läget att man bollas mellan läkare. Jag beskrev ett par patienter inledningsvis i den här debatten. Jag tycker att det är ett glädjande besked från att det börjar finnas en öppning för att i alla fall titta på en nationell cancerplan. Faktum är att landets cancerläkare och patientorganisationerna efterlyser just en nationell cancerplan. har inte flyttat sig i den riktningen i ett vakuum, utan det gäller också hur verkligheten ser ut. Vi har till exempel lyssnat på verksamhetscheferna vid 24 onkologiska kliniker i , som skrev så här i en artikel: har vi alla märkt påtagliga förändringar i förutsättningarna att upprätthålla en högkvalitativ och jämlik cancersjukvård över landet. Det är en ganska allvarlig kritik från 24 cancerläkare. Jag hoppas att till slut, när hon har tillsatt ytterligare en utredning, ska landa på att vi får en nationell cancerplan och att vi gemensamt med professionen kan ta fram den. Cancervården i har alldeles för stora brister. 22 Statsrådet (): Låt mig ta det sista först. Cancervården i har inte bara brister. Den har framför allt möjligheter och åstadkommer väldigt mycket bra . En av orsakerna till att det blir skillnader i bemötande och i behandling handlar om att utvecklingen av cancervården går fantastiskt fort, vilket är otroligt glädjande. Nya mediciner och nya behandlingsmetoder kommer fram i ett fantastiskt snabbt tempo, och det ger stora möjligheter. Det är viktigt att komma ihåg att det är det som är bakgrunden till många av de skillnader som vi ser . Men det minskar inte behovet av att vi åstadkommer en skarpare nationell likvärdighet utifrån patientens perspektiv. Ett husläkarsystem kommer naturligtvis inte att kunna klara de utmaningar som svårt sjuka patienter möter när de bollas mellan olika delar av den specialiserade vården. Det gäller en del cancerpatienter, men det gäller till exempel också multisjuka äldre. Jag tror att vi behöver titta på ett bredare perspektiv för att hitta en sådan funktion. Jag är, som jag har sagt tidigare, tveksam till att helt enkelt ta bort 27 §, som föreslås från . Jag är rädd att det uppfattas som en försvagning av den här funktionen. Däremot tycker jag att har helt rätt när man säger att det inte alltid måste vara en läkare. kan det vara en annan funktion inom sjukvården som är bättre lämpad att svara för den här kontinuiteten. Det kan till exempel vara en strålningssjuksköterska. Det kan vara någon annan funktion beroende på vem patienten är, var patienten vårdas och för vilken diagnos. Man kanske på ett flexiblare sätt inte skulle vara låst till att det måste vara en legitimerad läkare utan också kunna använda andra professioner inom sjukvården för den här patientansvariga funktionen, för att säkerställa kontinuiteten från patientens perspektiv. Överläggningen var härmed avslutad. 8 § Svar på interpellation 2005/06:185 om ökningen av barnaga i 23 Statsrådet (): har frågat socialministern vilka åtgärder hon är beredd att vidta för att motverka barnaga i , om hon är beredd att som föreslår ta initiativ till Operation i samma anda som Operation kvinnofrid och om hon avser att ta upp diskussioner med sina kolleger i EU om att förbud mot aga ska införas i EU:s samtliga medlemsländer. Frågan har överlämnats till mig. Liksom är jag stolt över vår svenska lagstiftning som uppmanar föräldrar att behandla sina barn med aktning och inte tillåter att barn utsätts för fysisk bestraffning eller annan kränkande behandling. Vi har alla ett ansvar för att motverka att barn blir kroppsligt bestraffade. Jag tänker då bland annat på mödravårdcentraler, barnavårdscentraler, hälso- och sjukvården, barnomsorgen, skolan och . När det gäller att motverka kroppslig bestraffning av barn vill jag börja med att gå bakåt i tiden. Det har gjorts mycket för att stärka skyddet av barn i utsatta situationer. Kommittén mot barnmisshandel som arbetade 19982001 hade ett brett uppdrag. I det ingick att arbeta utåtriktat. Kommittén tog fram som ger föräldrar exempel på hur de ska agera i vissa uppfostringssituationer. Kommittén lämnade en rapport om kroppslig bestraffning och annan misshandel . Rapporten visade att attityderna till kroppslig bestraffning förändrats kraftigt då förbudet mot kroppslig bestraffning infördes. Av resultaten framgick också att kroppslig bestraffning som uppfostringsmetod minskat kraftigt. Antalet barn som bestraffas kroppsligt hade blivit färre, och de barn som straffades kroppsligt råkade också ut för sådan bestraffning mindre ofta . För att säkert kunna uttala sig om det skett förändringar krävs att man följer upp de studier som kommittén gjorde. En indikator på hur grova kroppsliga bestraffningar ökat eller minskat ger den brottstatistik som Brå tar fram. Enligt de preliminära siffrorna för har brotten mot barn i åldrarna där förövaren är känd minskat medan samma brott ökat i åldersgruppen 714. Att de anmälda brotten i den gruppen ökar anser Brå beror på att anmälningsbenägenheten ökar. Många skolor har numera som policy att anmäla våld till polisen. Misshandel av barn är den allvarligaste formen av kroppslig bestraffning. Regeringen har genomfört en rad åtgärder för att förebygga och motverka barnmisshandel. Förslagen från Kommittén mot barnmisshandel resulterade i ett antal lagändringar genom propositionen Stärkt skydd för barn i utsatta situationer. Ändringarna trädde i kraft . Bland annat utökades anmälningsskyldigheten enligt socialtjänstlagen, och det infördes hänvisningar till anmälningsskyldigheten i de lagar som reglerar verksamheter som regelbundet kommer i kontakt med barn. En särskild straffskärpningsgrund infördes i för sådana fall där brottet varit ägnat att skada tryggheten och tilliten i ett barns förhållande till en närstående person. fick ett antal uppdrag om bland annat samverkan, statistik över våld mot barn och dödsfallsutredningar. har ett särskilt ansvar för att barn som misshandlas får stöd och hjälp och i vissa fall skydd. har ett uppdrag att följa upp effekterna av lagändringarna. Uppdraget ska redovisas . Då kommer vi att få mer information om hur arbete påverkats av de lagändringar som trädde i kraft och kan överväga om ytterligare åtgärder behöver vidtas. Sociala barn- och ungdomsvårdskommittén lämnade ett förslag till en nationell handlingsplan för den sociala barn- och ungdomsvården. Kommitténs förslag är ute på remiss och kommer därefter att beredas vidare i . En nationell handlingsplan har förutsättningar att ytterligare förbättra insatser för de barn som utsätts för kroppslig bestraffning och misshandel. : frågan om kroppslig bestraffning av barn och EU. Frågan har, som väl känner till, hög prioritet inom , och det pågår ett intensivt arbete på olika håll för att såväl förmå staterna att införa förbud mot kroppslig bestraffning av barn som att samarbeta och sprida goda exempel på alternativa uppfostringsmetoder. Den sociala expertkommittén har tydligt uttalat att kroppslig bestraffning strider mot sociala stadga. för barn och familjefrågor inom arbetar med att ta fram riktlinjer för positive parenting. Vid ett ministermöte i för ministrar med ansvar för barn- och familjefrågor inom EU på temat att förebygga misshandel av barn höll jag ett anförande om hur vi i ser på kroppslig bestraffning av barn och hur det påverkat förhållanden för barn i . 24 (): Jag börjar med att tacka statsrådet för det omfattande svaret på min interpellation. Svaret handlar mer om barnmisshandel än om barnaga. Statsrådet vet lika väl som jag att det handlar om olika saker. Misshandel är ett brott. Oavsett om man misshandlar ett barn eller en vuxen så är det ett brottsbalksbrott. Aga regleras i . Det är kap. 6. Statsrådet såg förvånad ut, men så är det. Jag tycker att det är signifikant för brottet att man talar om för föräldrarna att man inte ska aga sina barn i uppfostringssyfte. Det är det som vi har tyckt har fungerat så bra i . När jag hör förklara att hon är djupt oroad över att tendenserna till aga tycks öka nu mot att ha varit nästan borta , när agaförbudet infördes, tycker jag att man måste göra något åt det. Det är därför som jag har ställt frågor till statsrådet i min interpellation. Vad är statsrådet beredd att göra för att motverka agan? Är statsrådet beredd att som föreslår ta initiativ till Operation i samma anda som Operation kvinnofrid? Och inte minst: Avser statsrådet att ta upp diskussioner med sina kolleger i EU om att förbud mot barnaga ska införas i EU:s samtliga medlemsländer? Jag tycker inte att jag har fått svar på mina frågor. Det har handlat mycket om barnmisshandel, vilket är väldigt viktigt i och för sig att man tar tag i. Men det handlar om barnagan. Det blev en aktuell fråga , minns jag. Vi läste i tidningarna att en styvpappa i gav sin 15-åriga dotter en örfil för att hon inte ville följa med honom i bilen. Det är just den typen av bestraffningar som aga handlar om. Det är ännu inte misshandel. Det är en mindre form av fysiska och psykiska bestraffningar. Det finns i underlag väldigt väl definierat vad barnaga är, nämligen att man daskar till det är ju det vanliga och ger en lättare smäll. Man knuffar kanske som förälder. Det händer att man nyper och drar barnet i håret, till och med tvättar barnets mun med såpa det lär också förekomma. Den här typen av aga leder väldigt lätt över till regelrätt misshandel, men det är det här man måste stoppa på ett tidigare stadium. Det är därför jag undrar hur statsrådet ställer sig till förslag om att göra en ordentlig informationskampanj om att man inte agar sina barn i . Det blev ändå mycket uppmärksamhet kring den anti-agakampanj som kom 1979, där man bland annat det tycker jag var mycket fiffigt på mjölkpaketen kunde läsa att vi har förbud mot aga i . Det var ett omdiskuterat förbud. Det tog innan vi fick igenom det i . Många sade: Vi måste ju kunna ge våra barn lite kärleksfull smisk. Men tack och lov tog beslutet att förbjuda barnaga. Därför vill jag höra nu när vi ser de här oroväckande tendenserna: Kan statsrådet tänka sig att dra i gång en ny informationskampanj, till nya föräldrar? 25 Statsrådet (): När det gäller den juridiska biten är en örfil att betrakta som misshandel. Om du ger mig en örfil kan jag anmäla dig för misshandel. Du kommer säkert att få bekymmer i domstolen med att hävda att det inte var ett brott. Detsamma gäller mellan barn och vuxna. Man ska inte tunna ut handlingssättet genom att säga att det inte är ett riktigt brott. Det finns faktiskt möjligheter för rättsväsendet att agera även när det gäller den typen av bestraffningar. Jag tycker också att man ska göra det. När det gäller uttalanden om att barnagan har ökat så luskade vi lite i det. Jag blev också nyfiken. Vad hade hon egentligen för stöd för det? Vi ringde och frågade och undersökte från departementets sida. Vi ville se om det fanns någon undersökning. Man brukar göra enkätundersökningar där man frågar barn om de har blivit utsatta för brott, misshandel och aga under sin uppväxt. Det fanns inga sådana uppgifter. Det fanns inget stöd för detta påstående från . När vi ställde frågor kring detta sade hon bara: Ja, vi har fått indikationer från olika håll som säger detta. Om det var detta som startade interpellationsskrivande och det tror jag att det var förstår jag det mycket väl. Men grunden för det som gick ut med känns väldigt skral, och det ska nog sägas. Den gängse bilden är annars att barnagan i vårt land har minskat oerhört kraftigt sedan vi införde lagstiftningen . visade undersökningar att nästan alla barn då och då agades. gick det ned mot hälften. såg man i enkätundersökningar att det låg ungefär på hälften. gjorde en undersökning , och då hade det minskat till en så låg siffra som som sade att de blev agade minst en gång . Det gick alltså från ned till på dessa en oerhört kraftig minskning. ligger också mycket lågt internationellt sett om man frågar barn om de blivit utsatta för våld hemma. Detta hänger ihop med, precis som påpekar, det opinionsbildande arbete som vi bedrivit sedan lagen infördes, och inte minst att lagen finns som sådan. var först med denna lagstiftning, och sedan har ett antal länder följt upp , , , och , och ytterligare några länder är på väg. driver också väldigt aktivt denna fråga i internationella sammanhang. Jag omtalar i interpellationssvaret ett ministermöte i då jag talade om dessa saker, som jag brukar göra. Jag sade då att när jag var liten fick jag lära mig två saker om våld av min mamma. Det ena var att man inte skulle slå den som är mindre än en själv, och det andra var att man inte skulle börja slåss. Båda dessa grundregler bryter man ju mot om man som förälder slår sina barn. Detta är alltså en linje som vi driver aktivt också på internationell botten. Jag är glad för att här har den inställning man har. Kanske är det på det sättet vi ska verka. Jag värjer mig för att vi ska harmonisera EU-lagstiftningen på det här området det är ju kanske det som egentligen ligger i förlängningen av fråga. I så fall måste man föra upp också straffrätten på EU-nivå, och det väcker en mycket större diskussion. Då är det bättre att verka för att varje land självt genomför den här lagstiftningen. 26 (): Jo, visst vet jag om att detta arbete bedrivs i Europa- och Europarådssammanhang, inte minst av mig själv eftersom detta kanske är min mest prioriterade fråga i mitt arbete som ledamot i . Det är nu också nio eller tio länder i EU som har infört ett förbud mot barnaga liknande det vi har. Det är rätt som statsrådet säger: Barnaga är en typ av misshandel. Ändå är det bra att man reglerar det i . Det gör det också lättare för många andra länder att ta till sig detta brott det är min erfarenhet om man inte skickar polisen på dessa föräldrar utan tar det med de sociala myndigheterna i stället. Jag har diskuterat denna fråga med mina kolleger i , och jag vill bara berätta en härlig historia. En gång när jag talade om detta var det en rumänsk delegat i som lyssnade på mig, och så sade han: Ja, jag har ju en liten fyraårig flicka hemma som jag brukar daska till när jag blir arg på henne. Men det ska jag aldrig göra mer! Det kändes så härligt att veta att vi kan påverka bara genom att tala om detta! Jag vet att statsrådet har varit i och pratat om detta. Jag har till och med läst talet. Det var inget större fel på det. Men det räcker inte med ett tal! Vad jag framför allt är ute efter det vill jag gärna säga är att statsrådet ska ta kontakt med sina brittiska och franska kolleger. Så länge och godkänner detta, till och med nästan uppmuntrar föräldrar att aga sina barn, är det jättesvårt att få ordentligt genomslag för den här frågan. Jag har deltagit i debatter med bland annat engelsmän där många engelsmän har varit oerhört upprörda över att man inte har infört detta förbud banning corporal punishment, som det heter som en person som tycker att det är okej att aga sina barn i uppfostringssyfte. Resonemanget hos många i och för sig kloka personer att man tror att man kan aga barn kärleksfullt är också otroligt upprörande. Det är därför jag har tagit upp denna fråga: Jag vill verkligen tjata på statsrådet och hans regeringskolleger om att när man träffar kolleger i EU man tar upp frågan person till person, så att säga. Vågar statsrådet ta denna debatt med sin labourkollega i den brittiska regeringen och fråga: Kan ni inte införa, kommer ni att införa, borde ni inte införa förbud mot aga i ? Samma sak gäller . Till och med barnombudsmannen i tycker ju att detta är okej och säger: Ja, men vi måste ju låta franska föräldrar aga sina barn. Jag vill att man talar om vilka goda erfarenheter vi har från . Det är det ena. Det andra handlar om att åter påminna svenska föräldrar och, vill jag också säga, utländska föräldrar om detta. Det var ju det som var orolig för: De utländska föräldrarna i känner inte till att vi har ett förbud mot aga. Här måste man gå ut med förnyad information via mödravårdscentraler och barnavårdscentraler och ge dem ett stöd. Det handlar inte om att straffa, utan det handlar om att hjälpa dessa föräldrar som känner att de inte kan uppfostra sina barn utan att aga dem. Det handlar om att hjälpa dem och visa att det går. Det är därför jag är så angelägen om att man fortsätter att driva den här frågan. 27 Statsrådet (): Jag uppskattar sannerligen engagemang i frågan. I grunden tror jag att vi har precis samma uppfattning. När det gäller situationen i och händer det faktiskt att den här frågan tas upp när vi träffas, också öga mot öga. Det är ändå på många sätt en symbolfråga hur man betraktar våld och våld inom familjen. Det är jag inte alls rädd för att göra. Det finns också ett intresse för en svensk modell även från dessa länder. Vi hade ett besök från , från den självstyrande organisation som finns där, där man just ville studera den här frågan och också ta med den hem till de för att kanske kunna genomföra detta där. ses alltså som ett föregångsland på det här området, och det ska vi vara glada och stolta över. Som sagt ska vi inte heller vika för att använda de olika internationella forum som finns för att driva dem. Jag tror att vi har samma uppfattning i grunden om detta.