prot · GT09130 · 2006-05-29 00:00:00 — 1 § Meddelande om frågestund Tredje vice talmannen meddelade att vid frågestunden torsdagen den 1 junikl. 14.00 skulle frågor besvaras av statsminister . Meddelandet hade delats ut till kammarens ledamöter. 2 § Anmälan om fördröjda svar på interpellationer Till hade inkommit följande skrivelser: Interpellation 2005/06:406 Till Interpellation 2005/06:406 av de () Färre kvinnor inom försvaret Interpellationen kommer att besvaras . Skälet till dröjsmålet är att statsrådet befinner sig på tjänsteresor under de svarstillfällen som finns före . Försvarsdepartementet uppdrag och rättschef Interpellation 2005/06:412 Till Interpellation 2005/06:412 av () Universitetsforskningens oberoende Interpellationen kommer att besvaras . Skälet till dröjsmålet är inrikes tjänsteresa. 3 § Hänvisning av ärenden till utskott Föredrogs och hänvisades Motioner 2005/06:MJ60MJ62 till miljö- och jordbruksutskottet 4 § Förnyad bordläggning Föredrogs och bordlades åter betänkande 2005/06:TU5 betänkande 2005/06:LU27 betänkanden /06:UbU17, UbU20 och UbU22 betänkanden /06:NU16 och NU20 betänkanden /06:AU9 och AU10 5 § Samverkan vid kris för ett säkrare samhälle Föredrogs försvarsutskottets betänkande 2005/06:FöU9 Samverkan vid kris för ett säkrare samhälle (prop. 2005/06:133 delvis och framst. 2005/06:RRS21). 1 (): Detta är försvarsutskottets sista debatt i kammaren . Många beslut som har varit avgörande för människor och verksamheter i vårt land har fattats i kammaren på förslag av försvarsutskottet. står vi inför ytterligare ett stort beslut, som gäller betänkandet Samverkan i kris. I regeringens proposition redovisas en strategi för samhällets säkerhet en strategi för vårt samlade arbete med att stärka säkerheten. Där finns många goda förslag, och vi i står bakom lejonparten av förslagen i propositionen. Men det finns några små men ändå viktiga saker som har utelämnats, glömts bort eller rentav ignorerats. En av de aspekter som har glömts bort i den här propositionen är den enskilda människans roll och uppgift vid en krissituation. Förändringen av Försvarsmakten har gjort att allt färre unga genomför pliktutbildning. Det är en fullt logisk utveckling eftersom vi ska anpassa uttaget till plikttjänstgöring efter behov och hotbild. Självklart är det så. Minskningen har i sin tur fört med sig att stora delar av den kunskap om samhällets säkerhet som tidigare fanns i samhället håller på att gå förlorad. Det är allvarligt, för det handlar om viktiga kunskaper som är kopplade till samhällets förmåga att hantera kriser. Jag, och alliansen menar att utgångspunkten för samhällets krishantering ska vara att den är en fråga för alla. För att medborgarna själva ska kunna förstå och hitta sin egen roll i krissituationer krävs en fullgod tillgång till information om samhällets säkerhet. Ambitionen är att individen ska kunna förstå sin egen roll och uppgift i samhällets krishanteringssystem. För att kunna bibehålla krishanteringsförmågans folkliga förankring måste vi söka nya vägar och förbättra möjligheterna till information. Det gäller särskilt information till ungdomar. I det informativa arbetet spelar myndigheter och inte minst de frivilliga försvarsorganisationerna en viktig roll. Därför måste vi politiker se till att frivilligorganisationerna får ett tydligt uppdrag och möjligheter att nyttja nya mötesplatser för information. Ett sätt att åstadkomma detta är att utnyttja skolorna. Ett annat sätt är att ge stöd till lokala utbildningsinsatser. Ökad information i skolorna skulle förmodligen också bidra till att även unga kvinnor bygger upp kunskap rörande krishantering. Det är en grupp som får väldigt lite information om de här frågorna. Den information som är kopplad till krishantering är mycket komplex och måste innefatta en bred syn på säkerhet. I detta avses allt från hur barn och vuxna klarar sig själva vid en krissituation till närmiljön, som kommunerna har ansvar för, och därifrån vidare till den regionala och nationella nivån. När man talar om krishantering är det viktigt att komma ihåg att krishanteringsförmågan inte enbart är en nationell angelägenhet, utan den är i allra högsta grad lokal. När kriser inträffar är det oftast på lokal nivå. Översvämningar, omfattande strömavbrott och oväder sker lokalt. Därför måste informationsinsatserna handla om perspektiv som inte enbart är nationella, och därför måste de frivilliga försvarsorganisationerna också ha lokala grupperingar spridda över landet. De lokala grupperna måste också ha en regional ledningsfunktion, en funktion med lokalkännedom som underlättar och möjliggör ett välorganiserat och samtrimmat arbete. Att man i krissituationer kan arbeta välorganiserat är kanske den viktigaste skillnaden mellan frivilliga försvarsorganisationer och andra delar av det civila samhället. Det är något som frivilligorganisationen gör mycket effektivare än exempelvis fotbollsföreningen eller orienteringsklubben, även om dessa självklart också kan göra insatser i speciella situationer. De frivilliga insatserna är, som jag ser det, ovärderliga i samhällets krisberedskap. Det är oerhört viktigt att vi värnar deras existens och hjälper till i deras framtida utveckling. Det finns frivilliga grupperingar i ungefär 100 av landets kommuner. Förmodligen detta vet jag överväger ytterligare ett antal kommuner att använda frivilliga och frivilligorganisationer för att stärka den egna krisberedskapen. Därför är det viktigt att förutsättningarna för frivilliga insatser klarläggs för den enskilde, deras arbetsgivare och de berörda kommunerna. Bland annat måste frågan om de frivilligas rätt till tjänstledighet uppmärksammas och tas på allvar. I då färre individer rekryteras till värnpliktstjänstgöring minskar rekryteringsbasen till frivilligorganisationerna drastiskt. Därför måste samhället nu underlätta och hjälpa frivilligorganisationerna så att de kan trygga återväxten. Med anledning av detta, fru talman, vill jag yrka bifall till reservation 4. Många stora och avgörande beslut för människor, familjer och verksamheter i vårt land har fattats i kammaren under den här mandatperioden. På det här området har det varit på förslag av försvarsutskottet. Jag tycker att frågor som handlar om det som hör till detta utskotts verksamhetsområde är av den karaktären att de förtjänar stora och breda majoriteter, men också stora och breda diskussioner. har vi lyckats skapa dessa breda majoriteter. Jag har efter förmåga försökt bidra till att få till stånd stora, breda diskussioner och stora, breda majoriteter. har det lyckats, ibland har det inte lyckats. Eftersom detta är den sista debatten vill jag framföra mitt tack till kamraterna i utskottet. Vi har haft, tycker jag, många trevliga och gemytliga debatter och överläggningar tillsammans både i utskottet och här i kammaren. Ett speciellt tack vill jag framföra till de ledamöter av som inte söker väljarnas förtroende inför den nya period som vi får efter höstens val. Jag vill också tacka statsrådet för att hon oftast ställer upp när vi har de stora och viktiga debatterna i kammaren inom det här området. Den personal som finns på bistår också oss här i med upplysningar och kunskaper som är värdefulla och ovärderliga för oss. Stort tack för det! Allra sist vill jag rikta ett stort tack till utskottskansliets personal. Ni har en utomordentlig förmåga att förstå, fatta och sammanfatta ibland, ganska ofta förresten, ostrukturerade diskussioner och resonemang som förs i utskottet. Och ni gör det på ett sätt som länder er till heder. Ni bistår mig och också övriga ledamöter i utskottet, oaktat partikulör, på ett sätt som länder er till heder. Ni gör det med råd och dåd, och ni gör det med integritet. Ni gör det på ett sådant sätt att som institution hedras. Stort tack för det! 2 (): Det var många vänliga ord i ordförandens inledning. Det är trevligt att ha ministern här. Jag instämmer i detta. I övrigt vill jag börja med att yrka bifall till reservation nr 1, Den nationella krishanteringsförmågan. Vilka är nu de viktigaste frågorna för svensk och säkerhet framöver? Det grundläggande är alltid, enligt min mening, att aldrig slå sig till ro och tro att kriser, krig och terroraktioner, katastrofer hör historien till. Det är grundläggande att ständigt vara beredd på att det oväntade kan inträffa och att ständigt ha en förmåga att hantera kriser och krig. måste ständigt bära på en beredskap för åtgärder vare sig det gäller att bekämpa en terroraktion, hantera en naturkatastrof eller slå ned ett hot riktat mot vår suveränitet. Vem kunde förutse stormen ? Vem kunde ana en katastrof av det slag som briserade annandagen 2004 och som kom att leda till ett oerhört lidande, psykiskt och fysiskt, dödsfall och materiell förstörelse? Vad vi säkert vet är att nya hot och katastrofer kommer att inträffa. Lika säkert som det har vi ingen aning om var och i vilken omfattning den kommande krisen uppstår eller slår till. Vad händer härnäst och var? Är det en terroristattack mot en strategisk funktion i samhället, eller är det en ny naturkatastrof? Det är omöjligt att veta. Det vi kan göra är att rusta oss för det oväntade, att skaffa oss den försäkring som innebär en garant för medborgarnas säkerhet och trygghet. Den regering och regeringschef som fått förtroendet att leda landet har också det yttersta ansvaret för att den yttre och den inre säkerheten för medborgarna har ett innehåll. Det är just de här verktygen för krishantering, hur de ska se ut och hur de ska organiseras, som den här debatten handlar om. Vad har vi lärt av historien som vi kan ha nytta av ? Har erfarenheterna från stormen och tsunamikatastrofen just pekat på de brister vi har i den svenska modellen för krishantering, något som vi kan lära oss av ? Har vi lärt av misstagen? Vidare bör det också sägas i de här sammanhangen att krigsorganisationen, insatsorganisationen, är helt lämnad utanför i det här betänkandet. Vi kan säga att allt handlar just om den civila krishanteringen. Den svenska säkerhetspolitiska debatten präglas just nu i stor utsträckning av det här vidgade säkerhetsbegreppet, som inte är styrt från något håll. Det handlar om snöoväder, översvämningar, sjukdomar, alltså slumpens skördar. I den här kantringen av debatten ligger alltid en uppenbar risk att pendeln slår för långt och att man negligerar behovet av en militär dimension i säkerhetspolitiken. Det förtjänar alltid att påpekas, när man diskuterar säkerhet, att det aldrig föreligger något nollsummespel mellan det civila försvaret och militär säkerhet. måste vara väl rustat vare sig det är en naturkatastrof eller en terroristaktion riktad mot vårt land. Händelserna i visar ganska väl vad som kan hända om vi inte har beredskap för det oväntade. Den civila krishanteringen i vårt land fungerar i huvudsak bra. Därom är nog de flesta överens. Men i en väldigt central del saknas det fortfarande en viktig pusselbit, nämligen en central funktion i . Större kriser hamnar alltid i knät på den politiska ledningen. Det förutsätter att den politiska ledningen har full möjlighet att agera för att kunna prioritera resurser, initiera åtgärder hos berörda myndigheter. Till det här kommer också information till medier och befolkning. För att kunna göra detta krävs den här politiska auktoriteten. Just detta faktum talar för att krisledningsfunktionen ligger nära den politiska makten. Vidare är myndighetsnivån, om det krävs samarbete med andra länder, inte den rätta för den här typen av överläggning. Förvisso talas det om en beredskaps- och analysenhet och om att den har inrättats i , men vad vi känner till så här långt är den inte i drift. I det här skedet är den bara verksam till namnet, på papperet, skulle jag säga. Så längre än till beteckningen för den centrala funktionen har inte regeringen förmått eller velat gå. Där slutar regeringens förmåga. Tyngdpunkten i kritiken mot hur tsunamikatastrofen hanterades riktades i huvudsak mot avsaknaden av den här centrala krisfunktionen i . Regeringen hade inte förmåga att leda och samordna vid en större kris. Det var inte personliga brister i den delen, utan det var avsaknaden av den här organisationen. Jag skulle vilja fråga ministern, när hon nu sitter här: Känner försvarsministern till det här begreppet, krisledningsfunktion i ? Annars får jag väl nedteckna det på en minneslapp och överlämna den till chefen för försvar och beredskap. Till saken hör också att det fanns en sådan funktion tidigare i , men den nedmonterades av nuvarande statsministern 1997. Mot bakgrund av det kaos som rådde i kansliet timmarna och dagarna efter katastrofen i och de konsekvenser som det har fått för regeringen trovärdighet när det gäller att leda landet under besvärliga förhållanden är jag övertygad om att han ganska bittert ångrar nedmonteringen av den funktionen. Dessutom har utredning efter utredning pekat på behovet av en funktion som understöder regeringen i samband med en stor kris. Sårbarhets- och säkerhetsutredningen sade just det här . Lednings- och beredskapsutredningen sade ungefär samma sak. Försvarsberedningen sade också det här . pekade Hirschfeldts katastrofkommission ut just den här delen som den mest avgörande anledningen till att inte har och kan ha en fungerande krisledningsfunktion. Resultatet måste i det här skedet betecknas som magert, när jag tittar i betänkandet. Utredning efter utredning och också utvärderingen från omkring pekar på det här. Det går alltså inte, enligt min mening, att leda landet på ett bra sätt i en stor kris utan att man har det här redskapet, krisledningsfunktionen. I betänkandet ges inte heller någon tydlig vägledning om vad majoriteten egentligen syftar till med sina förslag till förbättrad organisation för ledning i samband med större kriser. Vid nästa större kris kan det också vara så att statsministern är bakfull och inte kan nås för en kommentar, att vi har en försvarsminister som har influensa och inte får störas och andra ministrar som inte är tillgängliga av olika orsaker för ett besked. Då kommer att hamna precis i samma situation som vid annandagen . Krishantering hamnar på efterkälken i förhållande till vad som skulle ha varit möjligt med en bättre organisation just i . Vi kommer att få se hålögda statssekreterare löpa gatlopp i medier för att deras utsagor om vad som gällde svänger från gång till annan. KU kommer att överbelastas med ärenden omkring vad som kommer att hända. behöver en fungerande krisledningskapacitet i hela kedjan från regeringen ut till myndigheter och kommuner. Det får inte handla om prestige. Enligt betänkandet sätts nu hoppet till en krisledande myndighet, förmodligen en organisation som regeringen hoppas kunna ta ledartröjan och ansvaret för vid nästa större kris en supermyndighet som ska bestämma över andra myndigheter. Förslaget från regeringen är att och ska fusioneras på något sätt. Ingen vet hur. Det vi vet är att den här skapelsen, och , i bästa fall kan vara i funktion. Vi har en situation med en beredskaps- och analysenhet som inte är i funktion och som dessutom saknar just krisledningsfunktionen, nämligen att kunna vara operativ i ett inledningsskede av en kris som är av sektorsöverskridande karaktär, vidare en supermyndighet som det kanske kommer att dröja innan den är i drift. Dessutom vet vi alla att när alla verktyg och organisationer är på plats måste de övas på längden och på tvären. Men hur ska man kunna öva när de här verktygen inte är på plats? Ansvaret för samordning och ledning är ett regeringsansvar, ingen myndighetsuppgift. Vi har provat den här varianten tidigare med KBM, som i de skeden när storkriser varit ett faktum inte befunnit sig på banan över huvud taget. Vi behöver inte nya myndigheter som regeringen kan gömma sig bakom när det stormar rejält. Vi behöver regeringar som kan och vill leda landet i lägen som kräver handfasthet och ansvarstagande. 3 (): Krishantering har blivit ett välkänt och hemtamt begrepp för många svenska medborgare. De händelser som har föranlett denna insikt och gjort detta begrepp så tillvant för oss alla är de katastrofer som vi upplevt genom Estonia, genom stormen och genom . var inne på dels de utredningar som har gjorts i syfte att blottlägga de brister som funnits när det gäller nationell krisberedskap, dels de förslag som har kommit fram för att stärka vår förmåga att möta kriser på nationell nivå. Innan jag gick in i kammaren tänkte jag att jag delvis skulle åskådliggöra detta genom att peka på några av de utredningar som har berört just de här områdena. Jag vill understryka att detta inte på något sätt är någon fullständig redovisning av utredningarna utan ett urval, dessutom ett urval som begränsas av min förmåga att bära tung litteratur. Lära av Estonia kom ur tryck 1999, berör de brister som vi har på nationell nivå och tangerar olika förslag för att förstärka vår krisberedskap. inträffade en stor katastrof i ett annat land. Det föranledde tillsättandet av en elfteseptemberutredning som trots att den initialt i sina direktiv inte hade att se över frågan om en krishanteringsfunktion i ändå spontat tog upp det. Vi har från tidigare Ett säkrare samhälle av Hot- och riskutredningen som berör de här frågorna. Vi har Säkerhet i en ny tid som kom 2001, och vi har dessutom välkända utredning om sårbarhet och säkerhet som föreslog en krishanteringsfunktion i regeringen. Regeringen ville dock inte införa en sådan funktion. Man menade att det fanns konstitutionella hinder för detta. I stället gick man till och utfäste en rad löften om vad man skulle göra i stället. De löftena finns nedtecknade i regeringens proposition 2001/02:158. Det handlade om att vi skulle bli bättre på att öva. Vi skulle framför allt koncentrera denna övningsverksamhet på de samordningsproblem som finns inom varje regeringskansli. Man lovade att förbättra våra möjligheter att analysera krissituationerna när de uppstod och också bli bättre på att föra ut information i samhället och ta emot information i samband med olika krissituationer. De som har följt vårens granskningar i och också tagit del av expertrapporter och förslag från vet hur det gick. Det blev inte några samordningsövningar i förrän efter . Det har fortfarande den dag som är inte inrättats någon enhet för att förbättra vår förmåga till analys och information i . Den är möjligen inrättad, men den är, som tidigare påpekade, inte operativ och kommer inte att bli det förrän tidigast . Alla de här förslagen ledde ingenvart när det gäller frågan om krishanteringsfunktion i . Däremot lades ett nytt förslag fram av Försvarsberedningen . Det förslaget handlar strängt taget om två delar. Dels bekräftar man behovet av en analys- och beredskapsenhet, dels menar man att bör organisera och inrätta en krisledande myndighet. De förslagen har blivit till en proposition som ligger på bord och som ska avgöras efter den här debatten. Vad man kan konstatera, fru talman, är att det har varit väldigt mycket snack och lite verkstad så här långt. Ännu känner jag mig inte övertygad av kraften i regeringens förslag. Analys- och beredskapsenheten är inte operativ, och frågan om den krisledande myndighet som föreslås ska utredas på nytt. Tidigast ska vi få närmare detaljer om vad den här myndigheten innebär, hur den ska se ut och vilka funktioner den ska ha. Jag vill avsluta med några mementon från när det gäller hur den här krisledande myndigheten bör utformas. Vi har i vår motion påpekat att det är en brist när man säger att utredningen begränsas av grundlagen. Den får inte föra fram några förslag som innebär att man kommer i konflikt med regeringsformen. Varför är detta problematiskt? Vi tror att detta är problematiskt därför att i grundlagen finns inskriven en mycket tydlig regel om alla myndigheters självständighet, både i förhållande till regeringen och i förhållande till andra myndigheter. Ska man då skapa en myndighet som ska prioritera resurser och samordna resurser nationellt och tvärsektoriellt kommer naturligtvis en sådan ambition snabbt i konflikt med grundlagen. I propositionen föreslås också att relevanta delar av och ska föras samman. Av någon anledning sägs det inte rakt ut i propositionen att det är detta som ska bli den krisledande myndigheten, men det har försvarsministern på efterföljande presskonferenser när propositionen har presenterats klargjort och bekräftat. Det är detta som ska bli den krisledande myndigheten. Men det faktum att det inte nämns i propositionen stökar till det lite för den som läser och försöker förstå. Det viktiga vid en sammanslagning av är att man är restriktiv, tror jag. Den nya krisledande myndighet som skapas ska inte i onödan tvingas ha verksamheter som är irrelevanta för dess viktiga uppgift. Detta är någonting som vi understryker i våra reservationer från alliansens sida. Vi är också bekymrade över att den modell som man väljer för att aktivera den krisledande myndigheten vilar på och förutsätter ett beslut i varje enskilt fall från regeringen. Det är möjligt att den lösningen är den enda konstitutionellt acceptabla, men vi tror att det är viktigt att den som utreder myndigheten också utreder på vilka sätt vi kan garantera att myndigheten kommer i arbete och får ett mandat när krisen väl är framme. Skälen till oro på den här punkten är flera. Det viktigaste skälet är att i krislägen inte har visat sig snabbt kunna fatta de rätta besluten alla gånger. Ett exempel på detta är vår hantering av tsunamikatastrofen, som trots ett mycket utdraget krishanteringsskede inte föranledde några formella regeringsbeslut. Jag instämmer naturligtvis i de yrkanden som har framförts av mina kolleger inom alliansen men har inte själv för avsikt att yrka på något. 4 (): Jag önskar inleda med att säga att jag är glad över att vi har det förslag till beslut som ligger på bord i ett så angeläget ärende som samverkan vid kris för ett säkrare samhälle. Det ska vi alltså nu behandla. Ni som har läst förslaget kan tydligt se att och jag själv har bidragit aktivt. Många motioner från mig är skrivna här i . Jag kan konstatera att tiden och verkligheten har hunnit i kapp förslagen. En viss besvikelse känner jag dock över att så mycket av innehållet i svaret på mina motioner fortfarande skjuts och göms i utredningar och översyner och eventuellt en ny lagstiftning. Det har gått motionerna skrevs. Hade vårt agerande varit annorlunda om regeringen hade tagit till sig förslagen? Ja, jag tror det. Det har emellertid varit intressant att vara med i Försvarsberedningens arbete med framtagandet av en strategi för säkerhet. Jag vet inte om visade den, men den är det underlag som vi har till propositionen. Många diskussioner har förts om vikten av att stärka vår säkerhet, att använda en bred uppsättning instrument och att vidta åtgärder snabbt. En slutsats som vi drog i Försvarsberedningen är att vi behöver en förändrad syn på vår säkerhet genom att det löpande arbetet måste hållas samman bättre. En annan slutsats handlar om hur vi arbetar med säkerhet och ansvarsfördelning mellan departementen. Här behövs en översyn liksom när det gäller indelningen i utgifts- och politikområden. Det saknar jag i betänkandet. Det har förekommit ett antal utredningar som och även har berört om förslag som rör ledning och samordning vid akuta kriser. Jag delar den uppfattning som dessa företrädare här har talat om när det gäller en krisledande central funktion i . Ett antal utredningar har visat på detta. Den utgångspunkt som jag har är Sårbarhets- och säkerhetsutredningen, som pekar på att kriser som inträffar lokalt, regionalt eller inom en avgränsad sektor ofta hanteras på ett bra sätt. Den synen delar vi kristdemokrater. Svagheterna i systemet ser vi i de sällan förekommande men allvarliga kriser som är av sektorsövergripande karaktär. Det är då vi behöver ett komplement till ansvarsprincipen, som är en viktig grund för vår förmåga att hantera kriser. Vi kristdemokrater ställer oss bakom förslaget om att inrätta en krisledningsfunktion på central myndighetsnivå.