prot · GT0992 · 2006-03-22 00:00:00 — Därav är det viktigt att båda parter börjar tala med varandra och inte om varandra. I detta sammanhang vill jag, i likhet med utskottet, lyfta fram det mycket goda och viktiga arbetet som görs av i och även . Det är samma med Sektionen för turkiskt-svenskt samarbete på det svenska generalkonsulatet i . Det är ett arbete som främjar dialogen och ökar samarbetet. har vi all anledning att både i och i EU försöka motverka dessa tendenser med hjälp av diskussion, men även planera för vad som ska göras konkret. Det brådskar, inte minst med tanke på nidbilderna på profeten som publicerades i danska . Publiceringen av nidbilderna sker inte i ett vakuum. Den måste ses mot bakgrund av den främlingsfientlighet och islamofobi som breder ut sig i vårt grannland såväl som i den övriga västvärlden. Bilderna hänger ihop med den hårda invandringspolitiken och är exempel på de ständiga angreppen mot muslimer från främlingsfientliga och dess ledare . Det är samma nedsättande och fördomsfulla beskrivningar av muslimer i väst som försvårar kontakten med den muslimska världen. Än en gång: Jag delar utskottets uppfattning om att det framtida EU-medlemskapet för kommer att bidra till att prägla utvecklingen nationer emellan både i EU och i den muslimska världen. Det ser jag verkligen fram emot. Jag tycker absolut att vi måste skapa en länk mellan våra kulturer för att göra vår värld till en bättre plats att leva i. Vi som sitter här, alla politiker, har ett stort ansvar. Låt oss ta det. 106 (): Det var en mörk natt. Inne i den gamla skolan räknade man rösterna efter valet i . Vi har alldeles glömt att det var ett val. Sedan gick så mycket fel, och så många förhoppningar krossades. stod på ända, som den gör i , och månen låg tryggt på rygg. Alla talade arabiska. Jag begrep ingenting. Men det fanns en stämning av att vi ändå var på ett gemensamt uppdrag. Det var demokratin som stod i fokus. Allt det som förenade oss som människor var mycket större än det som skilde oss åt. Därför är det betänkande som har presenterats riktigt spännande och bra. Det är under samma himmel vi människor lever. Vi har sett en historisk växelverkan, där vi har varit beroende av varandra. låter det som om den arabiska och muslimska kulturen är evigt fördömd till fattigdom och terrorism. Men det var från dem som ljuset lyste när mörkret var kompakt i före medeltiden. Det var via araberna, det arabiska språket och muslimer som forskningen tog fart i . Vi har ibland så korta perspektiv, för vi glömmer att vi lever under samma himmel och är beroende av varandra. Kanhända det är detta som skulle ha behövt förstärkas ännu mer i betänkandet från utrikesutskottet. Det finns där, men det kunde ha varit starkare formulerat. Att tala om regionen som fattig, med stora problem på grund av arbetslöshet och bristande demokrati, är naturligtvis en beskrivning. Men att glömma att stora delar av och den muslimska världen har växt fram på europeiska förhandlingsbord, när man förhandlade fram hur staterna skulle se ut efter , och med den kolonialistiska historia som fanns är inte rimligt det måste också beskrivas. Mot denna kolonialistiska styckning av stod, och står fortfarande, ett panarabiskt perspektiv. Tillsammans skulle man kunna bli en riktigt spännande och kanske också politiskt stark, och möjligen förskräckande stark, region där kultur och språk binder ihop en så stor del av området och människor. Jag tror därför inte att det är så viktigt, som var inne på, att skilja mellan folk, raser, nationer och kultur. Det där är vårt västerländska perspektiv. I andra kulturer i , och är de här sakerna mycket mer integrerade, och därmed också mer komplicerade för oss att titta på. Men ett grundläggande problem, där jag tror att har alldeles rätt, är naturligtvis talet om den andre, som sade i inledningen här . Vem vill vara representativ? Är jag representativ för väst? Kan jag ta ansvar för det som Bush eller andra högerkristna gör? Är jag sådan som man är i väst? Det kan hända, fast det är inte säkert att jag skulle erkänna det. På samma sätt är det naturligtvis för en , även om man där lever i mycket mer av en kollektiv kultur, på både gott och ont. Jag tror att perspektivet är väldigt viktigt, och det är angeläget att vi diskuterar det. Jag minns när KU var i , då just hade publicerat sin rapport om mänskliga rättigheter i som var mycket kritisk. Det ställde till en del bekymmer för oss, för vi ville diskutera helt andra saker, i varje fall delvis, med våra indiska kolleger. Då sade det klokaste jag har hört honom säga han har säkert sagt mycket klokt, men jag har inte hört allt nämligen: Men varför kan inte ni i nu publicera en rapport om mänskliga rättigheter i eller ? Jag tror att det är på det sättet som vi i världen måste föra dialogen framöver. När då kritiserar att man här har ett perspektiv som skulle vara främmande i alla andra sammanhang tror jag att det är fel. Jag skulle välkomna ett saudiarabiskt parlament som gjorde en rapport om den muslimska världens förhållande till väst. Jag tror att det vore riktigt nyttigt och bra för dem, och för oss, att vi ser tydligt vilka bilder vi har av varandra. När vi nu talar tror jag att vi ska ha just den här lite ödmjuka tonen, som jag tycker att har haft i debatten och som vi kan läsa i betänkandet. Därför skulle man kanske tala om extremism inte bara i samband med islam och muslimsk tro, utan också om extremism och högerkristna värderingar. Man kanske till och med kunde tala om en tryckfrihetsfundamentalism, som har spritt sig ett tag i , eller varför inte en individualistisk fundamentalism? Det finns sådana perspektiv, som vi tror är så självklara att vi inte riktigt förstår det vi hör och möter med andra. Jag vill bara ta två exempel, herr talman. Det första handlar om religion, hur vi jämför religioner. Det är mycket komplicerat. Varje religion, ja, kanske till och med olika religiösa utövare inom samma religion, har sina bilder av religionen. Men vi har ett grundläggande problem när vi försöker jämföra till exempel och . I den muslimska uppfattningen är det som är själva uppenbarelsen av religionen, och profeten tjänade syftet att ta den till människorna. För den kristna tron i egentlig mening är det själv som är uppenbarelsen, och är ett vittnesbörd om det. Att jämföra med blir därför fel. Man skulle möjligen kunna säga att ska jämföras med , om man nu vill göra de här jämförelserna. Det är detta som visar hur komplicerat det blir. Jag tycker att det är olyckligt att i religionen, den bro som byggs mellan den gudstro människor har och den gud som man bekänner till det mänskliga, blir själva fokus detta: Hur ser uppenbarelsen ut? Hur ser urkunderna ut? Här brukar jag citera , som var ledare för ett stort judiskt sällskap och senare talman i i . Han sade: Det finns inga heliga stenar de enda som kan vara heliga är människor. Jag tror att det är på det sättet som vi skulle behöva möta varandra som människor. Jag skulle bara vilja peka på några rader i sammanfattningen på s. 2, där man säger att målet för den här dialogen och vår ambition är att det ska vara fria, stabila och demokratiska länder i den muslimska världen, där respekten för mänskliga rättigheter sätts i främsta rummet. Det här är grundläggande för vårt synsätt. Men har vi funderat på hur vi marknadsför vår bild av mänskliga rättigheter? Är det den som vi tycker att vi förmedlar till muslimerna genom bomber, krig, ensidiga perspektiv eller annat? Nej, herr talman, jag tror att vi bland annat med det här betänkandet som grund nu borde arbeta för en mission, som mest ska handla om hur vår representativitet ser ut, för att värna de värden och de rättigheter som vi tycker är viktiga. Där har vi vårt ansvar. Jag tycker att utskottet här har gett oss en god grund för att jobba vidare med det, i regeringens arbete men också i vårt arbete i . 107 () replik: Tack så mycket, ! Jag hade egentligen hellre velat springa till min plats och trycka på instämmandeknappen. Jag tycker att det var ett väldigt bra anförande. Jag passar dock på, bara därför att debatten är så spännande just , att fortsätta där jag och slutade. Det gäller just detta vi. Det som jag hade mest problem med i betänkandet var att jag själv kände mig inklämd i ett västerländskt vi och i det som till exempel kd tar upp som stabila EU-demokratier. Vi vet ju vilken demokratisyn fransmän har, vilken nykolonialism som finns underliggande. Detta vi skaver mig, och det är inte mitt. Därför förstår jag väldigt bra det anslag som du har. Jag tycker också att en diskussion om vad en religion består av vore på sin plats. En religion är delvis en etik, och den är samfälld i de stora religionerna. Där finns egentligen människovärdet tvärs över alla stora religioner. Men en religion är också en ontologi: Hur ser världen ut? Vad hände innan vi föddes, och vad händer efter att vi har dött? Där skiljer vi oss åt. Där finns det olika föreställningar. Men det är föreställningar. Sedan är varje religion en produkt av en kulturell kontext, och ett rum, där helt andra saker än etiken och ontologin blir bestämmande för praktiken av den religionen. Jag tror att du är med mig i den diskussionen. Jag tror att även , om hon vore här, gärna skulle delta i en mycket mer initierad sådan diskussion om det ryms i . 108 () replik: Eftersom inte hade något annat skäl för replik än att hålla med behöver jag inte heller ha något annat skäl. Beskrivningen av detta vi som skaver är alldeles utmärkt. Jag tror inte att det ska hindra oss från att tala i termer av hur vi ser på den andre, medvetna om att vi inte heller är representativa ens för vårt eget. Vårt förhållningssätt till religion är komplicerat på det sättet att vi tittar på det med våra västerländska ögon som har upplysningstiden bakom sig, och vi har en stark individualism. Allt det vill vi slå vakt om. Men vi kan inte självklart ha med oss det när vi diskuterar människor med annan religiös bakgrund. Det må vara judisk, muslimsk, buddistisk eller vad det än är för någonting. Det är detta som är dialogkravet. Jag uppfattar det som utskottets mening att dialogen kräver tid för att förstå de andras perspektiv. Vi måste också känna ödmjukhet inför att vi inte kan följa dem hela vägen i deras sätt att betrakta. Men vi kan ändå hitta gemensamma kontaktytor som är värdefulla för oss som människor och där vi behöver varandra. 109 () replik: Jag tror inte heller på en gränslös värderelativism där allt är okej och allt är tillåtet. I dialogen måste man också utgå från en identitet och djupt kända egna värderingar som man vågar hålla fram och bryta mot den andres vad det nu kan vara. Jag ser att den ambitionen finns i betänkandet. Jag tycker att den är uppenbar. Jag tror att vi verkligen behöver gå vidare i detta. Det har varit en väldigt välgörande diskussion både i utskottet och i och i medierna i övrigt som förhoppningsvis kan leda framåt. 110 () replik: Vi konstaterar bara att ni tog i för mycket när ni skrev ert särskilda yttrande, och då har vi en bra grund för fortsättningen. 111 (): är en förolämpning. Minns ni meningen? Den stod i en svensk tidning. Då var det politiker från som ville ingripa. Det fick de inte göra. Det är just det som vi nu behöver komma ihåg. Vi måste också lyckas förklara för våra medmänniskor från den muslimska världen att vi aldrig accepterar politikens ingrepp i den offentliga debatten och i yttrandefriheten. Det är inte så att yttrandefriheten inte har någon gräns. Vi vet mycket väl att vi har andra lagar och andra aktörer som alltid har rätt att komma med sina synpunkter i sammanhanget. Men politiker får absolut inte gå till en redaktion eller skicka en budbärare till en redaktion eller till ett webbsajthotell och försöka stoppa någonting. Jag har levt med politik i pressen och i medierna. Jag vill inte på något sätt att vi ska öppna ens på glänt dörren för att det ska bli möjligt i västvärlden, inte för någonting i hela världen, att den direkta kontrollen från politiker av medier får det minsta stöd här. Därför är jag faktiskt bekymrad när jag hör att det diskuteras i FN en ny bestämmelse om respekt för religionen. Då riskerar vi att öppna, och inte bara på glänt, en dörr för politiska ingrepp i yttrandefriheten. När detta är sagt vill jag upprepa vad jag har sagt om. Jag har som troende människa om blivit sårad i när fanatiska ateister har tillåtit sig att håna mig eller någon annan som tror. Jag förstår inte varför den ateistiska intoleransen så lätt accepteras i . Jag förstår inte varför västvärlden är så svag när det gäller detta hånfulla sätt att betrakta människor med andra uppfattningar. Jag förstår inte varför västvärlden så ofta leker med elden när man följer principen: Allting är tillåtet. Allting är inte tillåtet. Uppsalafilosoferna har ordentligt skadat när de har öppnat dörren för: Allting är tillåtet. Jag vill upprepa att vi inom IPU för länge sedan lyckades föra in en punkt i en resolution som föreslår att Interparlamentariska unionen i FN ska arbeta för en omarbetning av FN:s konvention mot rasism och etnisk diskriminering så att alla former av politik som bygger på hat och våld fördöms av FN. Det betyder religiös fanatism, ateistisk intolerans och blodig klasskamp. 112 () replik: Först vill jag harangera starka engagemang i vilken fråga det än gäller. Vi samarbetar mycket i Interparlamentariska unionen, så det är jättefint. gäller engagemanget för kampen mot hat och våld. Jag har satts lite på spåren av och observerat det i olika sammanhang i tidningar och artiklar. Det kommer alltmer en sådan diskussion. Man inser att man bör sätta gränser för hat och våld. När det gäller IPU:s arbete är vi överens. Sedan är naturligtvis den svåra frågan var man ska dra gränser. På ett sätt är ditt anförande ett bådeoch. Vi har här tidigare diskuterat yttrandefriheten med . Jag förstår att detta är en central fråga för . Jag delar också uppfattningen att vi misshandlar judiska företrädare. Vi klipper till direkt om det är så. Vi misshandlar kristna företrädare i och i andra länder. Vi misshandlar i det här fallet muslimer. Hur det är med andra religioner är jag inte så underkunnig om. Men vi misshandlar andra människor på andra sätt. När jag nu får chansen vill jag säga att det svenska debattklimatet är ungefär som: En fråga i taget, och tycker du inte som jag ska du hålla tyst. Det är vad jag känner, och det är inte bra att är så. Jag menar när det gäller yttrandefriheten att vi ska vara väldigt rädda om den. Men man måste i varje gärning som man gör fundera över konsekvenserna av vad man gör, oavsett om yttrandefrihet är någonting annat. Om i det här fallet yttrandefriheten leder till att man djupt skadar andra människor, kanske för andras liv till ände, och på andra sätt skadar centrala samhälleliga intressen måste det ändå vara rätt att känna ett ansvar i den situationen även om lagen inte sätter en gräns. 113 () replik: Jag vill tacka för det han sade. Vi arbetar mycket bra tillsammans i Interparlamentariska unionen. Egentligen har vi väldigt lite att debattera här. Jag tror inte att vill ha politisk kontroll över yttrandefriheten. Jag har själv sagt att västvärlden gladeligen och mycket ofta leker med elden. Det där med att allting är tillåtet är en lång diskussion som vi borde ta en gång. Vi borde faktiskt titta på vad Uppsalafilosoferna har gjort med . Det sitter som berg att det inte finns etiska principer, att det goda och det onda inte går att definiera, och så vidare. Vi har mycket att göra tillsammans. Men yttrandefrihet betyder att det ska vara absolut ingen kontakt mellan politik som övervakare och yttrandefriheten. Där finns det inga kompromisser. 114 () replik: Det ligger mycket i vad säger här. När vi politiker närmar oss yttrandefriheten ska vi vara försiktiga. Men jag har väldigt svårt att se att det kan vara fel att jag som politiker tycker att man ska ta ansvar för sina gärningar oavsett vad lagen säger. Om det hela, som i fallet med Muhammedkarikatyrerna, leder till en explosion i understödd av andra krafter, ganska tydligt där människors liv sätts i fara måste man ändå få säga det. Sedan kan vi vara överens om att metoderna för att säga det är högst diskutabla, men man ska uttrycka åsikten: Var rädd om varandra! Var rädd om ordet! Bokstaven kan döda. 115 () replik: Vi ska alla tänka ordentligt på de handlingar som vi begår med orden. Det är självklart. Men vi ska inte glömma att det finns grupper som manipulerar fram hatet. Jag tror inte att det var bara en slump att iranska kvinnor demonstrerade med plakat på vilka det stod: välsigne . Det var inte en spontan reaktion i massorna. Det finns oerhört farliga krafter i som utnyttjar konflikten. Det finns farliga krafter i som gör samma sak. Det är de som vållar dödsfall. Det är de som offrar människor. Det är de som vill ha martyrer och människooffer. Det ingår i deras reaktionära hat- och våldspolitik. Det är därför vi måste fördöma hat- och våldspolitiken. I den ligger barbariet i en politik som söker människooffret, som vill se blod rinna. Den måste vi sätta stopp för. Vi måste visa att vi har blivit vuxna som mänskliga varelser och inte längre vill ha altare och blod som spills på altaret. 116 (): En mycket klok person sade en gång: Det finns inte vi och de. Det finns bara vi. När vi nu står här och debatterar ett betänkande med titeln till den muslimska världen i EU:s grannskapsområde kan det vara nyttigt att komma ihåg det citatet. Hur goda föresatserna än är riskerar de nämligen att snubbla över en ansats som luktar vi och de. Det är också det som kritiken mot betänkandet har handlat om. Ordföranden i Palestinagrupperna, Per , skriver i ett inlägg på : Vad har för statspolitik gentemot den katolska världen? Ingen, förhoppningsvis. Inte heller gentemot buddismen, hinduismen, judendomen, shintoismen, konfucianismen eller någon annan religion. Men tänker fatta beslut om relationerna mellan väst och den muslimska världen. Redan beteckningarna i utrikesutskottets skrivning, väst (geografi) kontra den muslimska världen (religion), antyder något. Visst är det så. Det finns en antydan och en ansats som måste diskuteras eftersom den avslöjar något om oss som människor. I det miljöpartistiska särskilda yttrandet skriver vi: Å ena sidan betonas skillnader inom islam, men sedan landar utskottet ändå i att den muslimska världen har distinkt likartade interna värderingar. Hur skall vi då analogt förhålla oss till enigheten mellan så disparata kristna grenar som Livets Ord, amerikanska sjundedagsadventister, Filadelfiaförsamlingar på svenska landsbygden eller marxistiska befrielseteologer i ? Skulle man kunna tänka sig ett betänkande om eller västs relation till de katolska, grekisk-ortodoxa, judiska eller buddistiska världarna? Svaret är nej, eftersom vi då inte är beredda att jämföra äpplen med skor. Det ligger något i den kritiken, och den måste diskuteras. Jag och delar, och det understryker jag gärna, väldigt mycket av det kloka som står i detta betänkande, inte minst ansatsen att lösa konflikter och diskussioner med dialog. Väldigt mycket klokt, och en del annat förstås, har också sagts i den debatt som jag haft förmånen att följa delvis här och delvis från mitt rum. Men det finns ett problem i ansatsen. När man väljer att försöka definiera ett vi och ett de för att komma till en slutsats blir det lätt så, för att tala i religiösa termer, att man ser grandet i den andres öga men inte bjälken i sitt eget. Kanske är det också så, när man i betänkandet tar upp en del av konflikterna i världen, att man inte till fullo har sett sin egen västs, EU:s inblandning i dessa. Det gäller i , som har diskuterats här. I det särskilda yttrande jag tidigare citerade tar vi också upp hur ledande västmakter som , och i vissa fall aktivt bekämpat en demokratisk utveckling störtandet av Mossadeq i när han började nationalisera oljetillgångarna, kuppen mot 1965 i och efterföljande repression mot kommunister med en halv miljon avrättade, stödet till den algeriska militären när man ställde in andra omgången av parlamentsvalet inför en hotande seger för islamisterna, mångåriga stöd till tortyrmästaren av , spel bakom kulisserna i som förde baathisterna till makten och så vidare. För att kunna komma till rimliga slutsatser måste man också se sin egen del i det som sker. Då är kanske inte den bästa ansatsen att ha ett vi och ett de. Jag delar till fullo det som tidigare sade i debatten: Det är synd att man i betänkandet i princip bara på ett ställe tar upp de egna bristerna, nämligen när man reflekterar över den islamska kritiken mot oss. Kan vi inte ha en egen kritik mot oss själva och det samhälle vi bygger upp, inte minst mot vår skuld i bristerna i demokrati och mänskliga rättigheter på många håll i det som man kallar den islamska världen? Jag tror att det finns problem när man inte ser sin egen skuld. Jag tror att det största problemet kommer av att man missar de problem som vi måste ta itu med också här hemma. Låt mig därför, fru talman, stanna något vid det som ofta kommer upp i diskussioner och debatter om muslimen eller islam, nämligen de problem med ojämställdhet, patriarkala strukturer och mäns våld mot kvinnor som är väldigt kännetecknande för många länder i det som kallas för den islamska världen men som också finns här hemma. Som feminist, fru talman, tycker jag att det är viktigt att se ojämställdheten var den än dyker upp. Det finns något beklagligt över att varje gång muslimen, islam eller länder i det som kallas den muslimska världen framställs så tar man fasta på kvinnoförtrycket, som vi inte gör det när vi diskuterar våra egna länder. Vad riskerar nämligen det att leda till, fru talman? Låt mig ta ett exempel. Det riskerar att leda till att vi inte ser de problem vi har med jämställdheten inom vår egen union, som nämns i utskottsbetänkandet, där minst fyra länder förbjuder abort och ett annat land förbjuder skilsmässor. Man riskerar, fru talman och låt mig då ta ett annat exempel att missa jämställdhetsproblemen här hemma. hade tingsrätten i att avgöra ett fruktansvärt misshandelsmål. En man hade misstänkt att hans fru varit otrogen, och frun blev misshandlad med en telefon, slagen med en nyckelknippa i huvudet och kastad mot en dörrpost detta är svårt att till och med säga. Dådet var fruktansvärt, och straffet kunde och borde bara bli ett: fängelse. Det blev det också. I domen skrev tingsrätten, utan att vare sig åklagaren eller den misshandlade kvinnan yrkat på det, att detta beteende var helt groteskt och främmande för den västerländska kulturen. Om det ändå vore så väl! Om vi delar upp världen i vi och de riskerar vi att missa våra egna problem. Vi riskerar att sluta ta itu med vår egen bristande jämställdhet, vårt eget kvinnoförtryck, vårt eget manliga våld mot kvinnor. Gör vi inte det, fru talman, har vi inte löst ett problem, då har vi skapat oss nya. samlades 400 muslimska kvinnor för en feministisk, islamistisk konferens i . Kvinnorna, som kom från allt från och till och , avslutade konferensen genom att kräva genusjihad kamp mot manligt chauvinistiska, homofobiska eller sexistiska tolkningar av islams heliga texter och att sekulära och västerländska feminister tar itu med sin islamofobi. Jag vet inte mycket om den konferensen. Jag var av naturliga skäl inte inbjuden. Men just den typen av initiativ som kräver kamp mot ojämställdheten, feministiskt arbete i hela världen, är vad vi i vår utrikespolitik måste stödja, och det kräver något av oss. Det kräver att vi också tar, precis som kvinnorna på konferensen i efterlyste, itu med vår egen islamofobi. Gör vi inte det kommer vi inte heller att bli lyssnade till. Det gäller internationellt i debatten som följt krigen mot och , där islamofobin i många fall fått fritt spelrum. I , för att ta ett exempel, skriven av kulturantropologen , presenteras islam, och framför allt , som en stenåldersavfart i den moderna civilisationen. Det har framhållits att den här boken lästes av den amerikanska administrationen inför krigen mot och .