prot · GT09102 · 2006-04-05 00:00:00 — Jag antar att avser den diskussion som förs mellan å ena sidan och flera andra länder och å andra sidan Nato om möjligheten till ökat inflytande vad gäller gemensamma uppdrag som deltar i, Natoledda fredsskapande och fredsframtvingande operationer. Om det är det som avses är jag klart positiv. I sitt inledningsanförande ställde den något retoriska frågan vad det är för fel på att och samarbetar, om det finns något fel i det. Jag kommer inte ihåg den exakta ordalydelsen, men ungefär så frågade hon. Nej, det finns inget generellt fel i att och exempelvis samarbetar. Det avgörande är vad vi samarbetar om. Om det exempelvis hade varit fråga om att samarbeta om att sända trupp för en invasion av hade det varit fel. Däremot finns det säkert en lång rad andra uppgifter som vi på ett rimligt och hållbart sätt kan samarbeta om. Jag är alltså positiv till det som diskuteras om ett ökat svenskt inflytande över exempelvis de Natoledda operationer som deltar i. framhöll tidigare att de aldrig varit så samspelta som inom högeralliansen. Sätter man in det i ett historiskt perspektiv kanske det säger mer om hur det varit än om hur det kommer att vara. Det återstår att se. Skulle det öka säkerheten för att gå med i Nato? Nej, jag tror inte det. Jag tror, precis som och , att det tvärtom skulle försämra möjligheter att aktivt bidra i exempelvis medlingsuppdrag i samband med internationella konflikter. Vi har en stark fördel genom vår alliansfrihet. 28 () replik: Det är inte nådigt att vara representerad i regeringspartiet. När den säkerhetspolitiska doktrin som vi nu lever under ingicks var positionerna följande: var för Natomedlemskap, och , , och ingick i överenskommelsen. och var inte tillfrågade. De ansågs som icke rumsrena. Jag tror på dig, . Jag har ingen anledning att betvivla din ärlighet eller tro att du har en mask. Däremot är det, precis som du själv antyder, fråga om en process. Det handlar om flexibilitet, skott på rörligt mål. Det som sker just nu är att jag, väljarna och protokollsläsarna behöver veta precis var i processen socialdemokratin befinner sig. Jag ska läsa upp tre meningar ur vårt betänkande, och du ska få tillfälle att förklara hur dessa saker går ihop , om det som jag läser upp inte sägs med kluven tunga eller är ett dubbelt budskap. På s. 21 i betänkandet står: Det finns ingen motsättning, anser utskottet, mellan den militära alliansfriheten och den starka solidariteten mellan EU-länderna. Den sätter, bortsett från avtal om ömsesidigt stöd till försvar mot väpnat angrepp, inga hinder för ett svenskt allsidigt och aktivt deltagande i internationellt säkerhetssamarbete. Vi har möjlighet att delta i alla former av internationellt samarbete i de delar som gäller ömsesidigt stöd till försvar mot väpnat angrepp. Är inte det att både äta kakan och ha den kvar? Åt vilket håll är vi på väg, ? 29 () replik: Jag tackar för frågan och för att hon ger mig en ingång som jag knappt vågade hoppas på när jag hörde hennes anförande. När det gäller vart är på väg är just det som hon läser ur betänkandet belysande. Om vi sätter in detta i ett historiskt perspektiv, vilket är viktigt, blir frågan hur skulle agera jämfört med hur agerade 1940 när och invaderades av . Skulle vi kunna säga, och moraliskt stå för, att vi inte kan komma och till hjälp i en sådan situation? Jag anser inte det. Jag anser till och med att det var moraliskt tvivelaktigt att agera som vi gjorde 1940. Det som är avgörande mellan det som står i betänkandet och att vara medlem i Nato är att vi där beskriver en ambition. Natos artikel 5 är fast, och den är låst till när och hur det hela ska gå till. Jag tycker att det som står där är bra eftersom det ger oss möjligheten att besluta hur det ska gå till och i vilka fall det ska ske. Det är bra att vi förklarar vår solidaritet med andra länder i exempelvis EU, såsom vi har gjort, och att vi pekar på att vi har möjlighet att delta i alla former av internationellt samarbete i de delar som gäller ömsesidigt stöd till försvar mot väpnat angrepp. Tack, , för frågan! 30 () replik: Ja, man ska fortsättningsvis både äta kakan och ha den kvar. Även om EU:s högste befälhavare säger att den solidaritetsklausul som fanns i konstitutionsförslaget till och med är starkare än Natos artikel 5 jag kan visa dig citatet om du vill menar du alltså att vi är alliansfria även om vi lovar att ställa upp. Jag får inte den logiken att gå ihop. Det finns ytterligare en mening i betänkandet, som jag också tog upp i utskottet när vi gick igenom detta inte för min skull utan för att tydliggöra för alla er som ställer upp på det dubbla budskapet och den ger möjlighet att tolka ordet alliansfrihet precis som man vill. På samma sida står nämligen: Det är självt som definierar den närmare innebörden av den militära alliansfriheten. Orden har ingen betydelse längre. Det betyder, mina damer och herrar, att förhållande till Nato är en ödesfråga. Dessa tolkningar, dessa glidningar, kommer att få mycket stor betydelse framöver. 31 () replik: Självfallet ska självt definiera vad som är dess militära alliansfrihet. Det ska inte någon annan göra. Det tror jag att även inser är det rimliga. Sedan har vi olika syn på världen och säkerhetspolitiken. Det är sannolikt en av orsakerna till att jag och är medlemmar i två olika partier. Det är väl gott och riktigt så långt, och det är också därför vi kan ha en debatt om världen och säkerhetspolitiken. Jag tror att det bidrar till att föra frågan framåt och vidareutveckla den svenska säkerhetspolitiken. Att göra detta till något slags pågående smyganslutning till Nato, eller att dra slutsatsen att det i själva verket skulle vara än mer bindande än artikel 5, den uppfattningen delar jag inte. 32 (): Först av allt vill jag yrka bifall till utrikesutskottets förslag i betänkande UU18. Jag har valt att endast ta upp en fråga i den säkerhetspolitiska debatten . Det är en fråga som under den här mandatperioden inte alltför ofta debatterats i kammaren, nämligen den om massförstörelsevapen och kärnvapen. Till begreppet massförstörelsevapen hör både biologiska vapen, kemiska vapen och kärnvapen. Gemensamt för alla dessa tre vapengrupper är att om de används skapar de stor förödelse och stort lidande för mänskligheten, vilket många fick uppleva i och 1945. En hel värld chockades då av de atombombningar som skedde i dessa städer. Genèveprotokollet förbjuder all användning av biologiska och kemiska vapen, men det förbjuder inte utveckling, produktion och lagring, och det saknar helt någon form av kontrollmekanism. Däremot finns det en konvention , BTWC, som förbjuder användning, lagring och produktion av biologiska vapen. I den åläggs de stater som redan har biologiska vapen att förstöra dem. har 144 stater ratificerat konventionen. Kemiska vapen är förbjudna enligt en annan konvention som trädde i kraft . Den förbjuder användning, utveckling, produktion, innehav, överföring och att man hjälper eller uppmuntrar någon annan stat att skaffa kemiska vapen. Och den konventionen har ratificerats av 151 stater. Innehav av kärnvapen, den tredje vapengruppen bland massförstörelsevapnen, regleras i icke-spridningsavtalet, som har varit uppe här i debatten, . Det avtalet initierades ju av . När avtalet slöts fanns det fem stater som man visste hade kärnvapen: , , , och . Enligt avtalet får de här staterna inte sprida kärnvapen till andra stater men inte heller kunskap och teknik i annat än fredligt syfte. Och andra stater får inte utveckla och anskaffa kärnvapen. står , , och utanför avtalet. innebär ett fullständigt förbud mot kärnvapensprängningar och att delta i någon annan stats provsprängning. För att det avtalet ska gälla krävs det att 44 stater har undertecknat det och att lika många har ratificerat det. fattas det både underskrifter och ratifikationer. Det är den lagstiftning som finns i världen. är ju sanningen den att ingen , ingen lagstiftning i världen kan ge oss en vapenfri värld. Till det krävs också andra insatser. Det krävs att vi politiker i alla länder i hela världen och alla andra som arbetar med att få en fredlig och säker värld driver frågan om nedrustning och icke-spridning av kärnvapen. Vi måste se till att stärka opinionen mot kärnvapen så att krig med kärnvapen förhindras. bidrar med till den internationella kommissionen om massförstörelsevapen, och kommissionen bildades efter ett initiativ från . Den består av 14 kommissionärer och avslutar nu sitt arbete . , preliminärt, lägger man fram rapporten. är ordförande för kommissionen, och vi hoppas att rapporten ska innehålla många bra förslag på hur nedrustning och icke-spridning av massförstörelsevapen och missiler ska ske. Förekomsten av kärnvapen, kemiska vapen och biologiska vapen utgör ju ett allvarligt hot mot internationell fred och säkerhet, och det behövs nya initiativ i arbetet för nedrustning och icke-spridning. Jag hoppas att kommissionen ska blåsa nytt liv i det globala arbetet mot massförstörelsevapen och att slutrapporten innebär nya bra rekommendationer och förslag på området. Men kan inte ensamt driva de här frågorna, nedrustningsfrågorna, och icke-spridningsarbetet. Alla stater måste hjälpas åt. Vad händer då ute i världen? I har en bred opinion i flera länder börjat ifrågasätta de ca 500 amerikanska kärnvapen som finns i , , , och . Och i det norska har frågan väckts om att ska dra bort sina kärnvapen i . De stater som hyser amerikanska kärnvapen på sina territorier bör säga upp sina avtal med . Den breda opinion som finns i visar att detta borde vara möjligt. Hur ser då arbetet ut i EU för en kärnvapenfri värld? Fredspriset till internationella atomenergiorganet satte faktiskt fart på arbetet. Den motivering som man gav för att ge löd så här: I då nedrustningsarbetet står och stampar, då det finns risk för spridning av atomvapen både till stater och terroristgrupper, och då kärnkraften på nytt ser ut att spela en allt viktigare roll, är insats av ovärderlig betydelse. inrättades 1957 för att utveckla fredlig användning av kärnkraft. Det är ett FN-organ, ligger i och har 137 medlemsstater. antog ett betänkande om icke-spridning av massförstörelsevapen. Betänkandet heter Icke-spridning av massförstörelsevapen: En roll för . Det betänkandet är mycket bra och innehållsrikt. Jag rekommenderar verkligen att ni läser det. I betänkandet uppmanar kärnvapenstaterna att enligt NPT och i synnerhet Natomedlemmarna , och , som man anser bör stärka sin moraliska auktoritet och trovärdighet vidta lämpliga, successiva och betydande åtgärder för att avskaffa sina kärnvapenarsenaler i enlighet med åtagandena i rättsligt bindande fördrag och avtal. uppmanar vidare , och att bli parter i NPT. sade upp och kastade ut ur landet och deklarerade att de hade kärnvapen, men övergav man åter kärnvapenprogrammet efter förhandlingar med bland annat och . , , bröt förseglingen av kärnvapenanläggningen i och återupptog sin kärnenergiforskning under mycket hård kritik från både och . Mycket händer ute i världen. Jag ser att min talartid är ute, fru talman. Men jag vill avsluta med att säga att kärnvapen är alltför farliga för en vanlig människa, som till exempel den amerikanske vicepresidenten. En vanlig människa kan inte klara av att hantera dem utan att det kommer en katastrof förr eller . Det här skriver i senaste numret av tidningen mot kärnvapen, och hon har rätt. Den mänskliga faktorn, som det heter, kan vara framme när som helst och orsaka en olycka. Låt oss därför alla, oavsett vilken partitillhörighet vi har, kämpa för en kärnvapenfri värld! I detta anförande instämde () samt och (båda mp). 33 i (m) replik: Jag ville bara ta tillfället i akt och tacka för att hon lyfter fram en livsavgörande fråga ur en säkerhetspolitisk aspekt. Frågan om nedrustning och icke-spridning av massförstörelsevapen har ju, som jag också sade i mitt huvudanförande, sällan varit så aktuell som , men den är också svårgripbar. Risken är att tekniken blir tillgänglig inte bara för stater. Många stater som förfogar över teknik eller vill omfamna den är bräckliga, hotas av brottssyndikat och annat, men vi ser också väldigt mycket utomstatliga organisationer som riskerar att kunna komma i förfogande av massförstörelsevapen. Det är väldigt roligt att det är min tidigare kollega från som just lyfter fram frågan. Därför skulle jag bara vilja säga att jag tycker att det är synd att vi i detta parlament inte har kunnat ha en mer seriös hantering av yrkande. Det går ut på att bör vara pådrivande för att EU ska utarbeta en strategi för hur man inom ramen för FN ska agera när ett land som till exempel eller bryter mot icke-spridningsavtalet. Trovärdigheten i våra system och avtal som vi nu har måste upprätthållas. Även om vi ser nya hot måste vi se till att icke-spridningsavtalet fullföljs och att man kan agera gentemot just nu för att ha trovärdigheten i den här frågan. Jag har inte svaren på hur man bör agera. Men jag hade önskat att vi skulle kunna diskutera lite mer i . Vad finns det för sanktionsmöjligheter? Hur ska vi kunna agera innan det blir för sent och innan en fundamentalistisk regim i får tillgång till den här typen av förfärliga vapen i en väldigt instabil region? Det hade jag önskat att vi hunnit diskutera mer i utskottet. 34 () replik: Det känns bra att egentligen alla partier i är eniga om att det är en oerhört viktig fråga. Men trots detta har vi inte haft speciellt mycket debatt. Du säger också att vi kanske i utskottet skulle ha haft mer diskussion av den här arten när det gäller framför allt kärnvapen. Jag är i varje fall glad att nästan alla mer eller mindre har tagit upp frågan i sina anföranden. När det gäller EU finns det en bred enighet. Det kan man se i betänkandet. Nästan alla partier har röstat för. Det är bara fem personer som har röstat emot förslaget i betänkandet. Det finns en stor enighet om att man måste sätta ned foten och göra mer när det gäller massförstörelsevapen. Det visade också EU nu gentemot . Men det är också viktigt att FN finns med i det arbetet. 35 i (m) replik: Jag vill yrka bifall till reservation nr 1. Jag glömde det förut. Överläggningen var härmed avslutad. (Beslut fattades under 12 §.) Föredrogs betänkande 2005/06:KU23 EU-frågor. 36 (): Känner ni hur det vibrerar i luften? Känner ni hettan och engagemanget i den svenska EU-debatten? Nej, om vi ska vara riktigt ärliga mot oss själva är väl det snällaste vi kan säga om den svenska EU-debatten just nu och att den är ljum. Jag tror att det har sina naturliga orsaker. Det handlar för det första om politiska prioriteringar. Alla politiska partier har naturligtvis sitt ansvar för att se till att det förs en engagerad, livlig och framåtinriktad Europadebatt. Men det största partiet, tillika regeringspartiet, Socialdemokraterna har ett särskilt ansvar. Frågan är om Socialdemokraterna tar det ansvaret. Vi ser att ett antal ministrar i den socialdemokratiska regeringen deltar om vi får uttrycka det lite försiktigt och lite snällt relativt sparsamt i Europeiska unionens ministerrådsmöten. Funderar vi på hur den svenske sköter sitt jobb är han relativt okänd ute i . De allra flesta ministrar som jobbar med Europafrågor tror att det är som är Europaminister. Det är betecknande för hur den svenska socialdemokratiska Europapolitiken ser ut. Det är väldigt lite av visioner, väldigt lite av engagemang och väldigt lite av vilja att ta upp de svåra, viktiga och avgörande frågorna. Det handlar för det andra om en vilja att våga vara visionär och att våga vara stridbar. Här har alla partier sitt ansvar. Men Socialdemokraterna har ett särskilt ansvar som största parti och som regeringsparti. Det handlar om att våga inta tydliga och klara positioner. Det är först när de olika alternativen står i bjärt konstrast till varandra som det verkligen blir debatt. Det låter självklart. Om alla framstår som att de är överens i den politiska debatten finns inget att debattera och ingenting att diskutera. Då får man heller inget engagemang bland de medborgare som man företräder. Då hjälper det inte att göra som den socialdemokratiska regeringen nu verkar vilja göra, att inrätta en ny myndighet för att ge bidrag till organisationer för att skapa EU-debatt bland medborgarna. Medborgarna ställer sig naturligtvis den grundläggande och väldigt naturliga frågan: Om landets politiker, landets riksdagsledamöter och landets ledande företrädare inte debatterar EU-frågor, varför ska då vi debattera EU-frågor? Här framför er står en passionerad europé. Jag är lika stolt europé som jag är stolt smålänning, svensk och världsmedborgare. Jag tror på ett där vi tillsammans försöker lösa de gemensamma problem som finns framför oss som vi inte kan lösa på egen hand. Det handlar om de globala miljöproblemen, kampen mot den internationella brottligheten och många andra frågor. Jag tror på ett som bygger på decentralisering och mångfald. Jag tror på ett där vi inte bestämmer mer på europeisk nivå än vad som är absolut nödvändigt, där de enskilda länderna försöker lösa problem som de enskilda länderna kan lösa. Det handlar naturligtvis om välfärdspolitik, socialförsäkringar, kulturfrågor, forskningsfrågor och mycket annat. Där ska de enskilda länderna sköta politiken. Det ska man inte göra på . Jag tror på ett där medborgarna har makten och inte ett där de stora viktiga frågorna görs upp av ministrar i slutna sammanträdesrum utan insyn. Jag tvekar inte att kalla mig för federalist. För mig handlar federalism just om de tre sakerna. Vi ska möta de stora avgörande frågorna gemensamt, tillsammans, därför att vi inte klarar dem på egen hand. Vi ska se till att vi har en decentraliserad struktur och lägsta möjliga nivå för de beslut som behöver fattas. Medborgarna ska också ha det avgörande inflytandet och inte ministrar och indirekt valda politiker. Min fråga är: Var finns Socialdemokraternas vision om det framtida ? Jag har redovisat min och vision om framtidens . Var finns Socialdemokraternas vision av framtidens ? I betänkandet tar utskottet upp många olika frågor. Det tar upp de principiella frågor som jag har försökt att beröra. Det tar också upp ett antal frågor som vi har haft att behandla med anledning av den allmänna motionstid som varit. Det handlar bland annat om skydd mot diskriminering i EU-samarbetet. Där finns en reservation från bland annat och flera andra partier om att vi måste driva på för att stärka kampen mot diskriminering i Europasamarbetet. Trots att arbetet har gått framåt finns det fortfarande regler och bestämmelser som är diskriminerande för homo- och bisexuella. Det måste vi rätta till. Här måste inta en aktivare roll än vad har gjort. Det gäller också frågan om hur den svenska EU-kommissionären ska utses. hade vi en granskning i utskottet om hur den nomineringsprocessen hade gått till. Ett enigt utskott konstaterade att det inte fanns skäl att rikta kritik mot regeringen på formella grunder. Några formella fel hade inte begåtts när regeringen utsåg till kommissionärsposten. är det något egendomligt. Jag tror att det för de allra flesta svenskar framstår som ett något knepigt sätt att hantera en av de absolut viktigaste frågorna i EU-samarbetet. Det gäller vem som ska vara svensk EU-kommissionär och som har ett enormt stort inflytande över , som är det organ som tar initiativ till lagar och lagstiftning. När man ska utse kandidat till den posten krävs inget samråd med och . Det är något egendomligt att i många andra frågor som behandlas i EU-samarbetet tvingas regeringen att samråda med och lyssna på vad den har att säga, men i just den här frågan måste inte regeringen göra det. Det är egendomligt att så inte är fallet . Jag och menar att det är centralt att den här frågan faktiskt utreds och granskas. Kan vi göra så att vi får en formell reglering av hur den posten ska utses? Det råder vissa oklarheter huruvida den grundlagsutredning som sitter verkligen får granska EU-frågorna och utreda hur de ska hanteras i förhållande till den nya svenska författningen. Jag och menar att vi ska undanröja denna oklarhet genom att ge som går ut på att utredningen ska granska om det behövs en formell reglering av hur den svenska EU-kommissionären ska utses och hur den regleringen i så fall ska se ut. Det är ett högst rimligt krav mot bakgrund av den granskning som utskottet har gjort. Avslutningsvis, fru talman, står jag naturligtvis bakom samtliga de reservationer till betänkandet som bär namn. Men för tids vinnande yrkar jag bifall endast till reservation nr 1. 37 (): Ordet passion nämndes i det föregående inlägget i förhållande till EU och att man ser sig som europé. Det kanske inte är just det ordet som jag skulle vilja använda i det här sammanhanget, utan mer tala om engagemang. Om man går och om någon då hade sagt till mig att jag under en stor del av mitt politiska liv kommer att arbeta med EU-frågor skulle jag ha skrattat åt vederbörande. Jag skulle ha sagt: Nej, jag är en typisk inrikespolitiker, och jag kommer inte att ägna mig åt detta. Men vet vi alla att EU-frågorna är en del av vardagspolitiken. Vi träffar på dem i de olika utskotten och i hela det politiska arbetet. EU-medlemskapet som är ett faktum påverkar oss i det vardagspolitiska arbetet. Diskussionen om hur man ska gå vidare med EU är intressant. Jag satt i likhet med , som finns här, och Lennmarker, som icke är här, i konventet som arbetade fram underlaget för det nya fördraget som sedan något justerades av herrar regeringschefer. Det var kanske en och annan dam med också. Det intressanta är att processen stoppades upp när vi fick problem med några medlemsstaters ratificering av detta. Då sade man att man skulle ägna sig åt en reflexionsperiod eller tankepaus. För mig framstår det i den svenska debatten som om det har blivit en paus i tänkandet. var ju också inne på detta. Det är inte bra. Man kan inte bara kritisera regeringen för detta, utan vi måste nog vända blickarna mot oss som politiska partier över huvud taget. Vi visar alldeles för lite engagemang i EU-frågorna möjligtvis med undantag för de så kallade nej-partierna, som ofta tar upp de här frågorna och otid. Men ett nej är inte särskilt konstruktivt när det gäller framtiden. Det är bekymmersamt att vi inte har utnyttjat tankepausen eller reflexionsperioden till att ta en ordentlig debatt om de här frågorna. kritiserade att man stimulerar EU-debatten med hjälp av statliga bidrag. Jag ser inget större fel i detta. Men måste man säga att det verkligen behövs krafttag från partierna för att ta tag i detta. Jag kan ifrågasätta om vi verkligen gjorde rätt som avstod från ratificeringsprocessen och lade hela det konstitutionella fördraget i frysboxen. ser vi att går vidare. Enligt information som jag fick förväntas även ratificera fördraget oavsett hur man hanterar reflexionsperioden. Jag tror att vi skulle behöva fördjupa och bli mer engagerade i den här debatten. Detta är oerhört viktiga frågor. Jag noterar att det finns några konstigheter i reservationerna. Det gäller dock inte vår reservation. Reservationen om skydd mot diskriminering är väldigt konstig. Man vill i ett tillkännagivande tala om för regeringen att den ska göra vad som redan står i regeringsformen att den ska göra. Det är verkligen ett stort slag i luften. Den stadga om mänskliga rättigheter som antogs som ett politiskt dokument i innehåller ju också de antidiskrimineringsåtgärder som eftersträvas i reservationen. Ett område som är intressant är frågan om hur man remissbehandlar rambesluten. Det gäller över huvud taget remisshanterandet av EU-frågorna. Det är en fråga som man bör fundera ytterligare på. Det säger ju också utskottet här. En sak som jag har funderat på är vad som händer när frågorna angår kommuner och landsting. är det ett dåligt förankringsarbete. Där behöver det skapas nya strukturer för att få in synpunkter från kommuner och landsting allt för att kunna hantera processen på ett bra sätt.