prot · GT09111 · 2006-04-26 00:00:00 — Det här är inget annat än misstro mot de 300 000 kvinnor och män som är jägare. Man tror att de ska använda sig av möjligheten att idka illegal jakt. , fem över tolv, när det börjar kännas i valvinden att man fortfarande kanske sviker på de här punkterna så öser man in 30 miljoner för att skapa någonting som heter rovdjursakutgrupp. Har ni hört någonting så sällsynt krystat? En rovdjursakutgrupp som om en sådan skulle kunna hantera en akut uppkommen situation! I samma förslag ska man försöka få hundarna vargrena. Det är över huvud taget inget problem. Det är ju inte hundarna som jagar varg utan det är faktiskt tvärtom. Man kan nästan tro att det är någon som inte har förstått det här över huvud taget som har lagt fram förslagen. Det finns ingen som helst efterfrågan på de här åtgärderna. Ändå lägger man fram förslagen. Det börjar närma sig val. Mot den splittrade bild som man visar från regeringens sida med stödpartierna finns det nu en allians som tar fasta på människors oro och som tar fasta på möjligheten att också skapa en trygghet åt rovdjuren. Det gör vi genom att ge § 28 ett riktigt innehåll, nämligen att man har rätt att skydda sina tamdjur i alla situationer. Det är precis så man har det i . Efter ett besök där kan jag avslöja att detta användes en gång. Det sköts en varg på grund av detta. Det är väderkvarnar som gäller här. Med en regering stödd på partier som är jaktmotståndare i botten kan det inte bli annat än pannkaka. Jag beklagar detta, herr talman. Jag hoppas att vi blir tillräckligt många som har engagemang i dessa frågor så att vi väger över och vi får en allians som kan ta rätt på den här frågan, åtminstone. 181 (): För liberalerna är rovdjurspolitiken och landsbygdspolitiken viktiga frågor. Det betänkande och den debatt vi nu har skulle handla om jakt och viltvård där mycket finns att diskutera, till exempel hur vi behöver utöka jakt på säl och skarv. Men fokus hamnar som vanligt på rovdjurspolitiken. Regeringen och dess stödpartier bär ansvaret för att det blir på det viset. Jag vill inledningsvis påminna om det som jag har lyft fram i den här debatten vårt ansvar både som politiker, jägare och vanliga människor ute i landet för den debatt som förs. Vi måste komma ifrån den vulgärdebatt som tyvärr ofta fortfarande dyker upp med hänvisningar till sagor när det gäller våra rovdjurs farlighet och så vidare. Det är mycket viktigt med en korrekt och saklig debatt så att vi kommer ur det elände som föregående talare här har beskrivit. Debatten om rovdjurspolitiken, främst vargen, handlar om en klassisk liberal fråga naturvården. vill få en livskraftig och jaktbar vargstam i och en rovdjurspolitik som har bred acceptans. Vi anser att den socialdemokratiska regeringen har försatt rovdjurspolitiken och förtroendet för oss politiker i stor fara genom att inte fatta beslut bland annat i fråga om § 28 i jaktförordningen. När beslutet väl kom var det varken tillräckligt tydligt eller tillräckligt långtgående. Ska vi ge förutsättningar för tolerans hos tamdjursägare mot de stora rovdjuren och minska möjligheten till avsiktlig illegal jakt måste tamdjursägare som lever i närheten av rovdjur känna större trygghet i att kunna skydda sina djur. 28:an måste vara enkel att tolka, och vi måste reglera vad djurägare och polis ska vidta för åtgärder efter att rovdjur dödats. Regeringens beslut att ändra jaktförordningen innebär att det under vissa omständigheter blir lagligt att döda en varg som har kommit in i ett tamdjurshägn. En dödad varg ska ligga orörd på platsen tills polisen ger tillstånd till flyttning efter det att en bedömning har gjorts av om kraven i jaktförordningen har uppfyllts. Denna förändring är ett steg i rätt riktning, men otillräcklig. anser att ägare av tamdjur ska ha rätt att skydda också sina frigående tamdjur, till exempel på en fäbod utan inhägnad. Detsamma gäller ägare av jakthund som attackeras av varg. Möjligheten att försvara tamdjur och hund kan innebära att några fler rovdjur dödas jämfört med nuläget. Men förslaget myndigförklarar djurägarna och ger dem ett ansvar för att inte missbruka den befogenhet de får. Visar det sig bli fallet så får det bli en återgång till de gamla reglerna. Vår och våra allianskollegers bedömning är att när tydliga regler om platsundersökning och vad djurägare och polis ska vidta för åtgärder efter det att rovdjur dödats också regleras i jaktförordningen, vilket inte är fallet , så ökar rättssäkerheten för djurägare. Risken för felaktigt utnyttjande av paragrafen minskar också. Mycket tyder på att det etappmål för varg som beslutade om 2001 kommer att nås . Därför är det mycket viktigt att en noggrann uppföljning och utvärdering av politiken görs nu och att förvaltningsplaner förbereds även för varg. Det har vi krävt i denna kammare åtminstone . Ytterligare ett bevis på en handlingsförlamad socialdemokratisk regering är att den rovdjursutredare man har tillsatt inte har fått chansen att fullfölja sitt uppdrag utan pekpinnar. Han avgick innan rovdjursutredningen hann påbörjas. När avgår den nu sittande? Snabb kontakt, kommunikation och information direkt på lokal nivå när det behövs är lika viktigt som ett enkelt och tydligt regelverk. Om samhället kan ge information och hjälp när behov uppstår antingen vid problem eller nyetablering av till exempel varg så kan rovdjurspolitiken få det förtroende den behöver. Berörda länsstyrelser har naturbevakare, ibland tyvärr deltidsanställda, med god lokal kännedom och goda kontakter för detta arbete. har redan tidigare krävt att regeringen skulle samla resurserna så att det verkligen finns tillgängliga naturbevakare i de rovdjurstäta länen, speciellt där nyetableringar förväntas. Varje krona som satsas på direkt kommunikation och kontakt när det behövs är just nu mer effektiv än breda allmänna informationsinsatser. Är det en sådan satsning som döljer sig bakom regeringens satsning på rovdjursakutgrupper med början i och ? Det är den funktion jag beskrivit som måste finnas tillgänglig och inte ett stort antal personer. Det är också viktigt att arbetet i de regionala rovdjursgrupperna och i det nationella rovdjursrådet blir effektivt och lokalt upplevs som konkret och meningsfullt. liberalerna anser att ska ha det övergripande ansvaret att besluta i skyddsjaktsfrågor. ska kunna delegera beslut i skyddsjaktsfrågor till länsstyrelse när vargstammen i bedöms vara livskraftig, precis som är fallet med björn och lo. Grunderna för ett sådant beslut ska finnas angivna i lagstiftningen. I enstaka fall är skyddsjakt då och då nödvändig och även fullt möjlig. Det är viktigt att påpeka det, eftersom det ofta har glömts bort i debatten. Men mycket finns fortfarande att göra för att åstadkomma snabbare kontaktvägar mellan lokal nivå, regional nivå och riksnivå. Både länsstyrelser och har verkligen legat på för att få departementet att underlätta snabba lokala beslut när skyddsjakt behövs, till exempel för enstaka individer som ställer till problem. Det har gällt problem som har förorsakas av björnhonor med ungar eller lohonor med ungar. har länsstyrelser med fasta stammar av björn och lo möjlighet att själva besluta om skyddsjakt för enstaka individer av dessa arter. föreslog att 27 § i jaktförordningen skulle ändras så att också kunde meddela jakt på familjegrupper, men ännu har ingenting hänt. De här förslagen har legat på departementet. Att som säga blankt nej till ytterligare förändringar av § 28 gynnar, i det läge vi nu hamnat i, ingen, varken varg eller människa. Att som Socialdemokraterna varken kunna hantera frågan om § 28 eller på ett trovärdigt sätt få i gång en rovdjursutredning är förödande både för rovdjurspolitiken och för förtroendet för oss politiker. Det är ett absolut måste att den uppföljning och de utvärderingar av rovdjurspolitiken som var planerade nu verkligen kommer i gång och resulterar i förändringar så att tamdjursägare känner trygghet i att de kan skydda sina djur och så att rovdjursvänner känner trygghet för vargstammens utveckling. Nödvärnsrätten måste naturligtvis också bli så tydlig och enkel att tolka att rättssäkerheten för både människa och rovdjur ökar. Jag vill avslutningsvis yrka bifall till den gemensamma alliansreservationen nr 5. 182 ESCH (kd): Även om vargfrågan är långt ifrån det enda problemet i vår jaktlagstiftning utgör den, som vi har hört här , det helt dominerande inslaget i dagens viltvårdsdebatt. Men av tidsskäl begränsar jag mig ändå huvudsakligen till vargfrågan. De rent känslomässiga ställningstaganden som ofta präglar argumentationen får man inte bara avfärda som irrationella, men de måste självfallet ställas i relation till alla övriga argument när man gör den slutliga sammanvägningen för en ändamålsenlig rovdjurspolitik i vårt land. Jag tar fasta på det. Det ska alltså vara rovdjurspolitiken i vårt land. Det hävdas nämligen att vargen är utrotningshotad, och så är uppenbarligen inte fallet. Vargstammen på norra halvklotet uppskattas till ungefär 250 000 individer. Motivet att ha varg i för att rädda arten från utrotning saknar i den meningen relevans. En vargpopulation i vårt land på 200 individer, eller någonting i den stilen, gör varken till eller från för vargbeståndets fortlevnad här på vår jord. Men om man med utrotningshotad i stället avser vargförekomsten begränsad till just blir problemställningen en annan. Skälet att återinföra en vargstam i vårt land är då att arten har funnits här och därmed hör till vår ursprungsfauna, och så är det nog. Mot det hävdas att den vargstam vi nu låter föröka sig inte är den ursprungliga skandinaviska rasen utan inplanterad från andra sidan . Hur det argumentet ska värderas råder skilda meningar om. Det finns de som pekar på faran med att ersätta inhemska raser med importerade. De tar som exempel att när vi inplanterade signalkräftan i stället för flodkräftan gick det helt snett. Man menar att detta är ett närliggande argument mot uppförökning av dagens icke-nordiska vargstam. Den degeneration som man anser sig ha konstaterat ser man med en viss rädsla på framöver. Man tror att det beror på inavel. Hur motiverat det är är svårt att säga med de meningsskiljaktigheter som råder i vargfrågan. Men det vore ju tragiskt att uppföröka en svensk stam som riskerar att bli degenererad. Mot det invänds att genom invandring kan vi få friska vargar från öst och på det viset häva inaveln. Det är möjligt. Men om det motsatta inträffar, att degenererade vargar i stället genom utvandring till öst försvagar den stam som de har, är det då bara deras bekymmer? En komplikation för varg i är att i de områden där vargtätheten är som störst bedrivs en för unik boskapsskötsel. Den bedrivs i avlägsna skogsbygder med den sista spillran av numera utrotningshotade inhemska kreatursraser. Och de är utrotningshotade i ordets verkliga bemärkelse och således inte bara i . De är som sagt unika och därför utomordentligt angelägna att bevara för framtiden. Det är en uppgift som självfallet försvåras och till och med kan omöjliggöras om vargförekomsten är för stor. Det går inte att stängsla överallt. Det är inte realistiskt rent ekonomiskt. Att vargtätheten har blivit besvärande hög har sin grund i att vargens spridningsområde inte alls blev det förväntade. Vargen förefaller inte benägen att fortsätta att anpassa sitt beteende till det som vi förväntade eller nästan krävde. Vargfrågan engagerar många i samhället. Det sker ofta utifrån helt olika utgångspunkter. En avgörande uppdelning är mellan glesbygd och stad. Där är motsättningarna uppenbara och delvis självklara. Det är rent verklighetsfrämmande att försöka förneka deras existens. Den attityd glesbygden ofta tycker sig möta från storstaden är att man på landet oroar sig för vargen helt i onödan. Vargen har inte gjort människan ont och dag, hävdas det. Att låta barnen traska till skolbussen genom skogen där vargen hörts yla sägs vara ofarligt. Men hur många lugnas av det vare sig de kommer från stad eller land? Den besserwisserattityd som bemöter glesbygdens oro väcker därför begriplig upprorsstämning på sina håll. En helt avgörande fråga som har långtgående principiell räckvidd är denna: Är det förenligt med en solidarisk samhällssyn att en viss kategori medborgare, i en viss landsända, i ett visst avseende påtvingas en återgång till tidigare generationers levnadsvillkor med motivering att så här har det varit förr? Den frågeställningen inrymmer svåra avvägningar. Under de som gått sedan vi hade en vargstam i har oerhört mycket förändrats, till exempel våra levnadsvanor, vårt sätt att se på naturen och umgås med den, städernas tillväxt och landsbygdens avfolkning, behovet av rekreation och så vidare. Jord- och skogsbruk, industrier och kommunikationer har förändrats till dagens komplicerade samspel. Inte bara vi människor, utan också flora och fauna har anpassats. Att under de förhållandena införa en försvunnen faktor i dagens mångfasetterade och integrerade samhälle är ett vågspel. Vad skulle reaktionen bli om beslöt att återinföra 200 hästdroskor i Stockholmstrafiken? Exemplet kan låta parodiskt, men just så upplever en stor del av medborgarna den jaktlagstiftning som åläggs dem från huvudstaden. Den så omtalade subsidiaritetsprincipen att besluten ska fattas på lägsta möjliga nivå sätts alltför ofta ur spel. Ändå finns lysande exempel på hur ändamålsenlig den kan vara i olika viltskyddssammanhang. Från att ha reglerats på riks- och länsnivå har vi ett system för reglering av älgstammen där besluten tas på bygdenivå med ett minimum av byråkrati. Vildsvinsstammen utvecklas snabbare än byråkratin hinner med. Därför fattas nu de beslut som behövs på lokal nivå. Den organisation för viltvård som vuxit fram på lokal nivå är så ändamålsenlig att den tillåtits överta statliga organs tidigare uppgifter. Här handlar det om vårt ädlaste högvilt, älgen. Men så snart det gäller rovdjursförvaltning är plötsligt misstänksamheten mot lokalt beslutsfattande närmast total. Där gäller teori mot praktisk erfarenhet. Varför inte i stället förse den lokala nivån med mer av rådgivning och mindre av beslut, även när det gäller rovdjursförvaltning? Dessvärre hotar utvecklingen att gå motsatt väg. Det främlingskap glesbygden kan känna inför beslut som fattats i kommer inte att bli mindre när besluten i stället tas i . Kanske bör vi hämta inspiration från , som inte tvekat att utmana EU i just vargfrågan och inte, som vi, bara accepterar vad EU föreskriver. Dessutom tycks ha lagt ned sin talan mot , vilket ju är en stor framgång för . Med detta sagt hoppas jag att jag har lyft upp åtminstone några omständigheter som måste vägas in i den lagstiftning som vi förhoppningsvis ska komma fram till. § 28 uppfyller inte rimliga krav på ändamålsenlig vargpolitik. Nästan alla delar den uppfattningen. Möjligheten att freda tamdjur mot varg måste utökas. Principen att kunna avvärja angrepp av varg på tamdjur i ett tidigare skede än som är tillåtet är en nödvändighet för att jaktlagstiftningen över huvud taget ska vinna erforderlig acceptans. En principiell 200-metersgräns kan vara realistisk och bör utgöra förutsättningen för den slutliga utformningen av lagstiftningen. Jag yrkar bifall till reservation nr 5. 183 (): Då var det dags igen att ge sig in bland jakten och viltet. I det här betänkandet behandlas många olika aspekter på viltvård, jakt och rovdjurssituationen. Varför väcker då rovdjuren så starka känslor hos människor i synnerhet vargen? Hur kommer det sig att av alla svenska rovdjur har just vargen blivit en ondskans symbol i många människors ögon? Är det månntro sagan om vargen och Rödluvan som har påverkat? Vargen, som är alla hundars stamfader, borde rimligen vara ett djur som är beundrat för sitt mod och sin styrka. handlar många reportage om upplevd rädsla, upplevelser av för många vargar, upplevelser av för lite älg och upplevelsen att jakten och friheten inskränks. När det påstådda får större betydelse än fakta så lönar det sig att skrämma upp folk. En del, speciellt inom jaktkretsar, upprepar ständigt mantrat att rovdjurspolitiken har havererat. En påstådd sanning som upprepas tillräckligt högt och tillräckligt blir till slut upplevd som en verklig sanning för många människor. Så har det blivit med motståndet mot varg. Helt i linje med den ibland ganska aggressiva agitationen har den stora opinionsundersökning som presenterades av Fjällmistra helt hamnat i bakvattnet. Undersökningen visar att utslaget på hela stöder mål för lo, järv, björn och varg. med detta visar undersökningen att det finns ett starkt förtroende för , länsstyrelserna och naturvården. har i detta betänkande två reservationer tillsammans med de gröna. Den ena reservationen baseras på en motion som bland annat handlar om vargstammens livskraft och genetik. I motionen beskriver vi problemet med att varg från den rysk-finska vargstammen har svårt att, eller nästan omöjligen kan, ta sig in till från sin hemvist för att utbyta välbehövliga gener. Det borde finnas ett naturligt flöde av varg med nya gener österifrån, men så är det tyvärr inte . De som försöker komma hit från öster försvinner eller dödas innan de når fram till den svensk-norska populationen. Den andra reservationen baseras på en motion om rovdjurspolitiken i stort och handlar om att ge i uppgift att minska antalet rovdjursdödade tamdjur. I vänsterpartimotionen har vi begärt att ska ges i uppgift att vidta åtgärder för att minska antalet rovdjursdödade tamdjur. Exempel på åtgärder som vi tror kan utredas för att minska antalet rovdjursdödade tamhundar är andra jaktmetoder, jakt utan frigående hund, jakttider, speciella jaktregler i rovdjurstäta områden och åtgärder för att skrämma bort rovdjur i stället för att döda dem. dödades åtta hundar av varg, nästan samtliga i samband med jakt. De andra rovdjuren dödade ett mindre antal hundar. För den drabbade hundägaren är detta givetvis en stor förlust, men det är en risk man medvetet tar när man släpper sin hund vid jakt. Det blir svårt att uppnå mål när det gäller både antalet rovdjur och var i landet de ska finnas. tog 2001 beslut om en ny rovdjurspolitik. Mål sattes upp för hur rovdjursstammarna ska växa. Utvecklingen fram till nu har varit tillfredsställande för lo och björn, men när det gäller varg och järv har det gått långsammare. Arterna skulle kunna breda ut sig i sitt naturliga utbredningsområde, och för vargen betyder det hela landet utom och . För järven är det naturliga utbredningsområdet nästan hela fjällkedjan, men här har det gått sämre med att nå etappmålet. Vi behandlar också skarv i vårt betänkande. Det är ju så att allmän jakt på skarv inte är tillåtet enligt det gemenskapsrättsliga regelverket. Viss skyddsjakt på skarv har beslutats i , och kommissionen har öppnat ett ärende rörande om denna jakt är förenlig med gemenskapens regler eller inte. förekommer det skyddsjakt på skarv bland annat i . Många fiskare är också kritiska till skarven för att den äter mycket fisk. Den är också en duktig dykare och kan ta fisk från näten på ganska stora djup. Jag själv hoppas på havsörnens fortsatta utbredning och dess förmåga till jakt på skarv. Havsörnens antal ökar, och det kan leda till en minskning av skarvens antal. ska uppdraget angående älgförvaltning redovisas av utredaren. Då får vi se om ett förslag lämnas som bygger på en förvaltningsmodell som är anpassad till älgstammens lokala ekologiska förutsättningar. Målet ska ju vara en livskraftig älgstam av hög kvalitet. Stammen ska vara i långsiktig balans med betesresurserna, och älgstammens storlek ska genom lämplig avskjutning vara anpassad till betestillgången, de areella näringarna och trafiksäkerheten. Men detta är en fråga som får hanteras efter valet kanske med många nya ledamöter i miljö- och jordbruksutskottet. Viltskador på växande skog är ett stort och allvarligt problem för skogsproduktionen. Ett annat stort problem är trafikskadat vilt. Skadade djur kräver eftersök. Att göra kvalificerade eftersök vid skadeskjutningar och viltolyckor kräver högt kvalificerade hundförare och hundar med stor rutin. har en organisation för viltolyckor som i vissa delar är väl utformad. Vad som är mindre bra är att det inte finns någon kvalitetssäkring av de eftersöksekipage som ingår i organisationen. Vi borde kanske titta på den danska modellen till eftersöksorganisation. De som ingår i eftersöksjaktlag i har ett certifikat på att de är eftersöksjägare och har ett annat stöd i den danska jaktlagstiftningen. Det troliga är att de får en höjd status på eftersöksjakten i . Det kanske vi skulle titta lite närmare på även i . Slutligen, herr talman, vill jag yrka bifall till reservation nr 13. 184 () replik: Jag har några frågor till med anledning av hans anförande. Han hänvisar till en undersökning som säger att stöder den förda rovdjurspolitiken. Då är min fråga: Anser att människor som bor utanför rovdjursområdena ska ha samma inflytande över den typen av frågor som de som bor i områdena? Sedan säger att man får försöka jaga utan hund. Då skulle jag vilja ha en kort jaktlektion i hur man jagar björn utan hund, när man inte får använda åtel. Det skulle vara sällsynt intressant att få höra hur det ska gå till. Vidare säger att 800 dödades i , om det nu var . I själva verket har man mellan 200 och 300 vargar, och i snitt dödas 55 vargar . Jag vill bara upplysa om det. säger också att man ska kvalitetssäkra eftersök. Innebär det att han också är beredd att stå för fiolerna? sker nämligen det allra mesta eftersöket utan någon som helst ersättning. Är beredd att skjuta till budgetpengar för detta? Avslutningsvis: Hur är det nu med , är människovärdet överställt djurvärdet? 185 () replik: När det gäller människors inflytande på rovdjurspolitiken har alla samma inflytande, men jag förstår ju vad egentligen syftar på. När man har ett stort rovdjurstryck där man bor vill man naturligtvis ha ett större inflytande på den behandling av rovdjuren som sker. Men vi har som medborgare, och som politiker, ett ansvar för att ha en rovdjurspolitik för hela landet. Det handlar alltså om att vi ska slå vakt om ett ekosystem, och där har vargen och de andra rovdjuren sitt berättigande. När det sedan gäller jakt utan hund har jag inte talat om jakt utan hund utan om jakt utan frigående hund. Det var det jag sade. Släpper man sin hund lös när man jagar är man som hundägare också medveten om och beredd på vad som kan ske med hunden. I sitt anförande nämnde att det är vargen som söker upp hunden, men jag vet att hund också söker upp varg. Beträffande eftersök och att vara beredd att stå för fiolerna, alltså för pengarna till det, är jag beredd att från sida driva frågan om att få fram budgetmedel för att få en effektiv eftersökning och kunna ge den ersättning som behövs. I första hand är det emellertid fråga om att få en certifiering och rättighet att göra eftersöket utan att först, innan man går ut på eftersök, behöva vidta en mängd olika åtgärder. Det handlar alltså om att få gå in på annans mark, om att kanske först behöva ringa ett visst antal markägare. Det kan innebära mycket lidande för djuret. 186 () replik: sade alltså att man ska ha samma inflytande över rovdjurspolitiken om man bor på i som om man bor mitt i ett vargrevir. Det är intressant att svenska folket får ta del av denna centralistiska koncentrationspolitiska syn, att det är folkflertalet i storstäderna som ska avgöra levnadsvillkoren på landsbygden. Det ska vi ha med oss i valrörelsen. Jag vågar påstå att politik när det gäller hundar och användning av hundar i jakt kommer att innebära att vi snart dessutom får ett björnproblem på halsen i det här landet. Att jaga björn med ledhund är så ineffektivt att möjligheten att skatta björnstammen väsentligt minskar. Dessutom säger till eftersöksjägarna att de inte är effektiva. Det är vad han säger i talarstol. De är inte effektiva. De orden kan stå helt opåtalade. Jag kommer att på något sätt försöka se till att jägarkåren får del av den synen.