prot · GT0990 · 2006-03-20 00:00:00 — Av de resurser vi satsar är ändå den medicinska forskningen en av de mest framträdande och där vi också vid en internationell jämförelse syns väl, så det är inte en riktig beskrivning att säga att inte satsar på medicinsk forskning. När vi nu fått den här saken undersökt tror jag precis som att inte minst vi kvinnor måste vara särskilt uppmärksamma på de här frågorna och ta varje misstanke på allvar och undersöka hur det förhåller sig. Men om det nu visar sig att vi har en jämn fördelning, att vi satsar en lika stor andel av resurserna på forskning kring sjukdomar som i högre grad gäller män som på forskning kring sjukdomar som i högre grad gäller kvinnor kan vi, tycker jag, vara ganska stolta över den fördelningen. Det betyder inte att vi ska slappna av och tro att allting är löst, men i det avseendet tycker jag att vi kan vara nöjda. Den undersökning, den rapport, som regeringen begärt från visar på oroande skillnader mellan kvinnor och män men inte några säkra slutsatser. Av det måste slutsatsen dras att man inte är nöjd utan att man måste gå vidare och ta reda på mer. Inte heller kan slutsatsen dras att man säkert vet att kvinnor missgynnas i svensk sjukvård, för det underlaget har vi dessbättre inte, skulle jag vilja säga. Till exempel får kvinnor mer vård än män, det vill säga kvinnor söker vård oftare än män. Är det bra eller dåligt? Ja, det vet man inte vad det är ett tecken på. Kostnaderna för kvinnors sjukvård är högre än kostnaderna för mäns sjukvård. Kvinnor får mer mediciner än män. Kostnaderna för kvinnors mediciner är högre. Men kostnaderna för mäns mediciner är högre per recept, vilket tyder på att männen får nyare mediciner än kvinnor. När det gäller en by-passoperation kan det konstateras att där krävs det fler symtom från kvinnan innan det beslutas om en sådan åtgärd jämfört med hur det är med män. Å andra sidan är överlevnaden lika god för kvinnor, vilket kan tyda på att man bör vänta innan ett ingrepp görs på kvinnor därför att människor reagerar olika och har olika risksituation. Det är inte alldeles enkelt att dra slutsatser av detta. Därför måste vi fortsätta att prioritera genusfrågorna i både forskningen och de konkreta åtgärderna ute i sjukvården. Jag bidrar till det till exempel genom att jag gav i uppdrag att gå igenom hur prioriteringsbeslut följs upp ute hos sjukvårdshuvudmännen i landstingen och att särskilt titta på förhållandet när det gäller kön och väga in det i prioriteringsundersökningen. Det är ett viktigt underlag som vi kan få. Ett annat viktigt beslut som regeringen tog var att gynekologisk onkologi skulle vara kvar som grenspecialitet. Jag motiverade det huvudsakligen med det faktum att vi vet för lite om de skillnader som finns mellan kvinnors och mäns vård, vilket gör att jag inte vågar ta risken att ta bort en grenspecialitet som är klart inriktad på kvinnor. Det får vi i så fall komma fram till genom nyare kunskap framöver. Jag hade i interpellationsdebatten innan en diskussion om hur vi ska satsa mer på bröstcancervården och få den mera jämlik inom landet. Det är också en stor och viktig fråga för kvinnor. Vi vidtar åtgärder, och vi ser också till att skaffa oss än bättre kunskap. Det finns ingen anledning att vara nöjd och tro att vi har allting under kontroll, men vi ska inte heller överdriva skillnaderna där vi inte har underlag. 34 (): Jag vill börja med några kommentarer med anledning av ministerns uttalanden här. Att kvinnor får mer vård än män är väl känt. Det finns också de som arbetar inom medicin som hävdar att det till viss del beror på att kunskaperna om de bakomliggande orsakerna till kvinnors ohälsa inte är klarlagda och att många kvinnor ordineras läkemedel, alltså behandlas med antidepressiva medel, när man faktiskt inte vet hur man ska finna ut vad det är för problem som kvinnorna har. Det är ett problem i sig att kvinnor får mer vård därför att de söker vård för någonting som vården har svårt att bemöta. Jag har inte alls samma uppfattning som ministern när hon säger att kvinnor till lika stor del som män skulle komma i fråga vad gäller undersökningar och forskning och att de skulle bli bemötta på ungefär samma sätt som män. Det finns många redovisningar som visar att kunskaperna inom vården fortfarande släpar efter. Det menar jag har sin utgångspunkt i att det inte har satsats på den forskning som man absolut behöver för att komma fram till och utröna vilka bakomliggande mekanismer det finns. Jag vill ta några exempel som förekommit i medier och även , . Det handlar till exempel om bristerna inom vården vad gäller kvinnors hjärt- och kärlsjukdomar. Där är det kraftigt eftersatt. Det framgår av statistiken att det är fler kvinnor än män som dör i hjärtinfarkt efter det att de har blivit omhändertagna av sjukvården. De avlider alltså på sjukhus. Man kan också utröna i olika undersökningar det har gjorts en studie om detta, att kvinnor utvecklar kraftigare biverkningar av mediciner än vad män gör. finns en redovisning som säger att enbart av alla hjärtmediciner är testade på kvinnor. Resten har testats enbart på män, men de används även på kvinnor. Det framgår också av årsredogörelsen att av alla klagomål som kommer till och patientförsäkringar handlar om kvinnors problem och biverkningar efter läkemedel. Visst är det fortfarande så att den sakkunskap som man skulle önska inte finns. Det ingår inte kvinnor i testgrupperna i lika stor omfattning som män innan man släpper ut ett läkemedel på marknaden. Jag läste att vårdministern hade uttalat sig om att läkemedlen borde vara märkta så att man ser att de är testade på kvinnor. Jag tycker att det var ett alldeles ypperligt förslag. Jag vet att det finns fler. Vi har goda förhoppningar om att få till stånd en bättre kontroll över i vilka läkemedel det hänvisas till kvinnor. Om en kvinna är sjuk och inte får en anpassad vård blir hon lätt ett offer och om och om igen får söka sig genom olika vårdvägar i sjukhusapparaten. Det skulle vara en stor vinst för kvinnornas hälsa men också en samhällsekonomisk vinst om man kunde satsa mer på att få bättre metoder för också kvinnors sjukdomar. 35 Statsrådet (): Vi kan vara överens om att vi inte vet tillräckligt. Det är precis så som säger, att de bakomliggande orsakerna till att kvinnor söker och får mer vård och fler läkemedel än män ofta inte är tillräckligt kartlagda, eller vi vet inte varför vi har vissa skillnader i både utfall och vårdbeslut. Av det kan man inte dra slutsatsen att svensk sjukvård är ojämlik eller att regeringen inte prioriterar frågorna om kvinnors sjukdomar. Det gör vi i mycket hög grad. Av det kan man dra slutsatsen att vi behöver veta mycket mer. Det finns anledning att satsa väsentligt mycket mer engagemang och prioritering på hur vi säkerställer att få kunskap om skillnader inom sjukvården. Som jag redovisade tidigare är till exempel prioriteringsuppdraget en mycket viktig sådan sak. En annan viktig fråga handlar över huvud taget om forskning. Där har , som det första i världen, inrättat ett centrum för genusmedicin . Det är också en viktig åtgärd för att skaffa sig bättre kunskaper. får vi erkänna att det som står i tidningarna inte är riktigt. Jag har också på grund av olika uppgifter från olika rapporter och tidningar misstänkt att kvinnors läkemedel inte testas på kvinnor på samma sätt som på män. Därför gav jag i uppdrag att analysera frågan och komma med förslag. De lämnade sitt förslag och rapporterade att kvinnor används i läkemedelstester. Kvinnor är väl representerade när det gäller läkemedelstester. Könsspecifika aspekter värderas alltid innan man godkänner och släpper ut ett läkemedel på den svenska marknaden. Det tycker jag att vi ska vara stolta över, . Vi har kommit långt. Vi har ett läkemedelsverk och läkemedelsföretag som gör detta. Det betyder att om man skulle kvinnomärka läkemedel, som jag var inne på, blir i princip alla märkta, inte bara de som vänder sig till män av naturliga skäl. Vi har ett bra underlag utifrån det som har visat. Det tycker jag vi ska vara glada över. Sedan finns det en aspekt till som inte alltid syns men som jag tycker är viktig att väga in i den här diskussionen, och det är åldersaspekten. Kvinnor lever mycket längre än män. I de äldsta åldersgrupperna är man i allmänhet en storkonsument av sjukvård och läkemedel. Det betyder att vi måste analysera utifrån en åldersaspekt hur beslut om olika åtgärder till exempel fattas, bemötande och resultat av olika medicinska åtgärder. Det har naturligtvis också med åldern att göra. Här har vi för lite kunskap . Därför är det viktigt att satsa på forskning om äldre, det naturliga åldrandet, men också på de äldres sjukdomar. Mycket av detta handlar just om kvinnors sjukdomar. 36 (): Jag vill återkoppla till det vårdministern sade om att kvinnor är väl representerade i läkemedelsstudierna. Att de är representerade kan jag hålla med om. Men jag tror att det är graden av representation där vi har olika ambitioner. Vi har fortfarande inget obligatorium, krav på att kvinnor ska ingå i läkemedelsstudier vid forskning, som man till exempel har i . Ministern säger att vi i har kommit långt vad gäller de omotiverade könsskillnaderna. Det beror helt på vilket land man jämför sig med. Jag skulle vilja säga att det finns stora brister i många länder ute i . Däremot kan jag se att man har vidtagit mycket bra åtgärder i , och man har kommit betydligt längre då man har uppmärksammat könsskillnaderna mellan kvinnor och män inom vården. Jag tycker fortfarande att vi har ett stort problem. Inom flera ohälsoområden där kvinnorna dominerar finns fortfarande en stor okunskap. Och där finns de stora ohälsogrupperna, och då tänker jag på många som är drabbade av smärta. Vi har en smärtvård som inte matchar det behov som finns och alla de här reumatiska patienterna. Vi har också trötthetssyndromet, det vill säga utmattningsdepressioner och dylikt, som många inte vet de bakomliggande orsakerna till. Där finns en stor grupp kvinnor. Återigen kan man känna att det inte har varit högprioriterade områden att ta reda på vad de bakomliggande orsakerna är. Vi vet att kvinnor och män har olika livssituationer både på arbetsmarknaden och hemma. Även deras ekonomi kan påverka livskvaliteten. Det är också områden som det fortfarande saknas mycket kunskap om, och det skulle jag önska att vi gemensamt kunde enas om att satsa på. 37 Statsrådet (): Låt mig först säga en sak om läkemedlen. Jag vill uppmana att läsa . Jag blev själv överraskad av att situationen var så pass mycket bättre än vad jag hade befarat. Men det ska man inte bli ledsen över. Jag tycker att man ska bli glad över att vi faktiskt har kommit längre än vad många av oss politiker trodde. Jag kan rekommendera att läsa den. Den inkom till . Jag kan försäkra om att jag har prioriterat frågor om kvinnors och mäns lika tillgång till sjukvård och kunskapen om detta mycket högt. Jag kommer att fortsätta att prioritera det mycket högt . Det är sant att det är mycket som vi inte vet. Av det måste vi dra slutsatsen att vi inte kan slå oss till ro utan att vi måste fortsätta att arbeta hårt med de här frågorna. Jag har också redan tagit upp frågorna om hur vi kan titta på jämställdheten inom vården över huvud taget i ett europeiskt perspektiv med mina europeiska kolleger. Jag ser fram emot att kunna diskutera den frågan också på det informella ministerrådsmötet under det österrikiska ordförandeskapet då den frågan kommer upp på dagordningen. Överläggningen var härmed avslutad. 9 § Svar på interpellation 2005/06:288 om funktionshindrades rätt till sina hjälpmedel vid sjukhusvistelse 38 Statsrådet (): de har frågat socialministern vilka åtgärder hon avser att vidta för att säkerställa de funktionshindrades tillgång till sina egna hjälpmedel vid sjukhusvistelse utan att betydande kostnader och problem för den enskilde uppstår. Arbetet inom regeringen är så fördelat att det är jag som ska svara på interpellationen. Enligt hälso- och sjukvårdslagen (1982:763), HSL, ska hälso- och sjukvården bedrivas så att den uppfyller kraven på en god och säker vård och ska så långt det är möjligt utformas och genomföras i samråd med patienten. HSL föreskriver också att ska erbjuda funktionshindrade som är bosatta inom hjälpmedel. I samma lag finns också ett motsvarande ansvar för kommunen. svarar vidare enligt HSL för att det inom finns en ändamålsenlig organisation för att till och från sjukhus eller läkare transportera personer vilkas tillstånd kräver att transporten utförs med transportmedel som är särskilt inrättade för ändamålet. Lagen om färdtjänst (1997:736) gäller särskilt anordnade transporter för personer med funktionshinder. Det är kommunerna som ansvarar för anordnandet av färdtjänst till sina kommuninvånare, men kommunerna får under vissa förutsättningar lägga över ansvaret på trafikhuvudmannen i länet. Tillstånd till färdtjänst ska ges till de personer som på grund av funktionshinder, som inte är tillfälligt, har väsentliga svårigheter att förflytta sig på egen hand eller med allmänna kommunikationsmedel. För resor med färdtjänst får tillståndsgivaren ta ut en avgift. Denna ska vara skälig och får inte överstiga tillståndsgivarens självkostnader. Det finns ingen reglering som stadgar att landstingen eller kommunerna är skyldiga enligt lag att bekosta separata transporter av funktionshindrades egna hjälpmedel till sjukhus. I den beskrivna situationen gör den ansvariga hälso- och sjukvårdspersonalen en bedömning av hur stort patientens behov är att ha tillgång till det egna hjälpmedlet under hans eller hennes sjukhusvistelse. I de allra flesta fall finns tillräckliga hjälpmedel på sjukhuset. Enligt den information jag har fått ser varken eller Kommuner och Landsting, SKL, att detta är ett vanligt förekommande problem och gör bedömningen att i de fall situationen uppstår, löser man problemet. Mot bakgrund av och bedömning anser jag att det är fråga om en ytterst ovanlig situation och att det därför inte finns skäl att vidta några särskilda åtgärder i denna fråga. 39 (): Jag måste säga att det nog är det mest chockerande interpellationssvar jag har fått under mina här i . Det är chockerande med den totala bristen på empati och den totala avsaknaden av inlevelseförmåga. För mig innebär svaret att Socialdemokraterna och ser systemen framför de enskilda människorna. Jag ska ta två berättelser ur verkligheten. De handlar om två personer som jag kallar och . Jag börjar med som blir akut matförgiftad. Han är CP-skadad. Han åker in med ambulans till sjukhus. Han har en väldigt speciell rullstol som konstruerats just för honom, och han har en permobil. Han får inte med sig någonting. Han blir kvar på sjukhus. Efter mycket om och men får han dit sin rullstol som är specialbyggd så att han kan ta sig ur sängen. Den får han dit därför att hans personliga assistent ställer upp och lyckas få in den i sin privata bil och kör den till sjukhuset. Permobilen får han aldrig dit. Sedan har vi som är dålig. Hon gör ett besök på ett sjukhus där de konstaterar att hon är väldigt dålig och måste transporteras till nästa sjukhus i ambulans. Hon har åkt till det första sjukhuset med färdtjänst sittande i sin rullstol. Hon är också mycket gravt CP-skadad. Hon åker med ambulans till nästa sjukhus och får inte med sig sin rullstol som hon är helt beroende av. Hon kan absolut inte sitta i de rullstolar som sjukhusen har som och jag kanske får sitta i om vi kommer tillfälligt till sjukhuset och inte kan gå. Det är helt uteslutet. Mycket riktigt skickar det första sjukhuset rullstolen till det andra, men man skickar också en räkning till för att hon ska få med sig sin rullstol till nästa sjukhus. Det skickas en räkning på detta. behöver naturligtvis också gå på toaletten och har en väldigt speciell toalettstol som hon behöver få till sjukhuset. Det är helt omöjligt att få den till sjukhuset. Det blir så att mamman, som är änka, efter mycket om och med får ordna med en större taxi, eftersom den inte går in i en vanlig bil, och betala för att få denna toalettstol till sjukhuset för att över huvud taget ska kunna fungera på sjukhuset under sin vistelse där. Det här är alltså två berättelser ur verkligheten. Jag kommer att återkomma med fler om jag hinner. Man kan faktiskt säga att en rullstol är den funktionshindrades ben. Det kan inte vara rimligt att man inte får med sig dem när man förflyttar sig till ett sjukhus eller blir akut intagen. Jag har en retorisk fråga eftersom säger att detta händer så sällan. Hur många fall måste det vara för att ska reagera? antyder faktiskt också att rullstolen inte behövs, och därför behöver man inte skicka med den. För mig som moderat är det självklart att man får med sig sin rullstol. För verkar det mer vara så att det finns ju ett system och kanske kan man få med den, men jag tror inte riktigt har satt sig in i hur det fungerar i verkligheten. Ska man få med den får man nog bråka ganska mycket, och det är kanske inte så lätt om man är väldigt dålig. Många funktionshindrade kan faktiskt inte föra sin egen talan eller prata ens en gång. Jag trodde att vi var överens om att vi skulle ha likvärdiga och rättvisa förutsättningar i . Det trodde jag att vi var överens om. Därför är min fråga till : Varför är det inte en självklarhet att en funktionshindrad, som befinner sig i de situationer som jag har beskrivit och får åka in akut till sjukhus och inte får med sig sin rullstol eller andra hjälpmedel som man måste ha, har rätt att få sina hjälpmedel transporterade till sig på sjukhuset? Varför är detta inte möjligt? 40 Statsrådet (): Funktionshinder uppstår ju beroende på hur miljön, hjälpmedel och bemötande är utformade. Man är inte mer funktionshindrad än vad miljön ger. Därför är det otroligt viktigt med de hjälpmedel som vi har för att övervinna funktionshinder och göra människor mer självständiga och ge dem möjlighet att utföra många vanliga sysslor och funktioner. Om man har ett hjälpmedel som man är beroende av och som är specialutformat för just den personen så att det inte går att ersätta med något annat på sjukhuset, ska man självfallet ha tillgång till det hjälpmedlet också när man tas in på sjukhus. Det finns ingen skillnad i synsätten på detta. När den här interpellationen kom in till oss på och till mig försökte vi ta reda på om det här är ett problem och hur stort det i så fall är. Efter de undersökningar som har varit möjliga att göra är uppgiften den att det inte är något stort problem. På hade man aldrig hört talas om att det här skulle vara något problem. Vi diskuterade med Kommuner och Landsting, men där kände man heller inte till den här problematiken. Den uppgift jag har från ansvarig myndighet är att man inte känner till att det här skulle vara ett problem. Man har uppfattningen att det i allmänhet fungerar mycket väl och att man på ett pragmatiskt sätt löser detta. Om de känner till enstaka fall där det inte har fungerat är det naturligtvis allvarligt. Då får man ta och titta på det. Men jag ser inte att det motiverar att vi skulle genomföra någon lagändring. Jag bedömer att vi har de lagar som behövs på det här området och att de i de allra flesta fallen tillämpas på ett generöst och pragmatiskt sätt som tillgodoser behoven av nödvändiga hjälpmedel för den funktionshindrade. 41 (): Jag kan konstatera att är nöjd. Hon sade inte att hon var stolt, men hon är nöjd. Hon säger att hon håller med om att man självfallet ska ha tillgång till ett hjälpmedel om det är väldigt speciellt för just ens funktionshinder. Men så är inte fallet. Jag har tagit två exempel. Jag kan ta två exempel till. Vi kan kalla henne Inga, en polioskadad kvinna som åker in med ambulans till sjukhus och får lämna sin elrullstol hemma. Hon får inte dit den över huvud taget. Hela hennes vardag bygger på att hon ska kunna använda den för att hon ska kunna ta sig från sängen till toaletten och så vidare. Ingen anhörig har möjlighet att få dit den, för de har ingen bil, så det funkar inte. Hon får aldrig dit sin elrullstol. Vi har , svårt rörelsehindrad, som åker in akut till sjukhus med ambulans för hjärtinfarkt. Han har en specialsäng som han ska ha för att han ska kunna stå riktigt upp och få i gång blodcirkulationen. Sjukhuset vägrar gå med på att han får ta dit sin säng. Han avlider sedan. Jag kan inte göra någon bedömning av om det beror på detta, men det är ännu ett exempel. Det hade kanske varit bra om inte bara hade kollat med och Kommuner och Landsting, utan kanske också kontrollerat med handikapporganisationerna, vilket jag har gjort, och själv stött på alla de exempel som jag nu beskriver. Men även om det skulle vara så att det bara är ett enda fall tycker jag att det finns anledning att reagera och inte, som jag upplever det, ganska känslokallt säga: Ja, det händer så sällan, och då behöver vi inte göra någonting, för man löser det. I de fall jag har tagit upp är det bevisligen så att man inte har löst det. Man har inte sett till att den funktionshindrade har fått dit sitt hjälpmedel jo, på egen bekostnad eller med hjälp av någon annan som på krångliga vägar har lyckats baxa in rullstol eller toalettstol i bilen för att få dit den. Det kan inte vara möjligt att det ska gå till på det sättet. Flera av de fall jag har tagit upp kommer från , som styrs av partikamrater till , socialdemokrater, där man har gjort den här bedömningen en mycket märklig bedömning. Jag tycker att det finns en lucka i lagen. skriver ju själv i sitt svar: Det finns ingen reglering som stadgar att landstingen eller kommunerna är skyldiga enligt lag att bekosta separata transporter av funktionshindrades egna hjälpmedel till sjukhus. Sedan förutsätter hon att de finns på sjukhusen. De finns inte på sjukhusen. Det kan vi vara överens om. De här speciella hjälpmedlen finns inte på sjukhusen. Sedan säger hon att ansvarig hälso- och sjukvårdspersonal gör en bedömning av behovet. Då måste jag säga att de gör väldigt konstiga bedömningar. När folk som är helt beroende av sina hjälpmedel inte får dit dem är det fel någonstans. Det är därför jag menar att det finns en lucka i lagen som måste täppas till. Det är ju här i vi möjligtvis kan täppa till den luckan i lagen. Det var därför jag skrev min interpellation, i hopp om att skulle kunna ha förmåga att sätta sig in i vad det innebär att vara funktionshindrad och hamna i den här situationen. Jag kan erbjuda ett studiebesök så att hon får komma ut i verkligheten och titta på detta. Det verkar tyvärr vara så att inte riktigt förstår vad det handlar om. Den fråga, herr talman, som jag ställde i mitt första anförande kvarstår: Varför är det inte en självklarhet? Jag har ju bevisat för att det inte är någon självklarhet att de funktionshindrade som verkligen behöver sina hjälpmedel får dit dem. verkar då mena att lösningen är att den enskilde själv betalar det kan bli ganska dryga kostnader för att få sitt hjälpmedel transporterat på olika sätt eller att anhöriga på något sätt ska försöka greja fram en bil för att få dit hjälpmedel. Det gör de anhöriga gärna, om de kan, men det är inte alltid man kan det. Jag vill fråga igen: Varför är det inte en självklarhet att få sitt hjälpmedel till sjukhuset? 42 Statsrådet (): Dessvärre är det så, de , att det förekommer felbeslut. Det förekommer olämpliga bedömningar. Det förekommer brister inom svensk hälso- och sjukvård och inom alla verksamheter. Alla de bristerna går inte att åtgärda genom att stiftar en ny lag. är det så att vi har tillräckliga och väl fungerande lagar, och det handlar om att de ska tillämpas på ett bra och ändamålsenligt sätt. Det är självklart så att om man har ett hjälpmedel som man är direkt beroende av och som är specialutformat så är det naturligt att man får det med sig inför en sjukhusvistelse. Av de uppgifter jag har från den ansvariga myndigheten som har att ha tillsyn över sjukvården är det också så det i allmänhet fungerar. Det är inte ett generellt problem att man inte skulle ha tillgång till hjälpmedel.