prot · GT09111 · 2006-04-26 00:00:00 — Man tar in dem, avgiftar dem och släpper ut dem till ett fortsatt missbruk. Vi moderater säger att om samhället ska ta hand om missbrukarna så ska de få en mycket effektiv och vetenskapligt prövad behandling under en så att behandlingen ger effekt. 58 (): heter en polis i . Hans arbetsuppgifter handlar om att tidigt bryta unga människors missbruk. Det sker på ett handfast men respektfullt sätt. Föräldrar, men även ungdomar, uttrycker ofta tacksamhet för att vi ingrep tidigt och satte stopp, säger . I är det förbjudet att inneha och bruka narkotika. När det här förbudet en gång infördes för nu var det inte utan kritik. Det anklagades för att vara utan effekt och för att det hade repressiva drag som inte var populära. Kring detta bedrivs nu en ganska intressant forskning vid här i tillsammans med beroendevården i . Man undersöker i vilken mån tidiga polisingripanden påverkar en ung människas förutsättningar att bryta ett påbörjat missbruk. Mycket tidigt i den här undersökningen tyder mycket på att polisens tidiga insatser har effekt. Men det är tidigt i undersökningen, och återstår. Resultaten pekar alltså på att polisens insatser gör en skillnad för enskilda unga människor. När polisen ingriper mot en ung människa som är i den absoluta början av sin missbrukskarriär får det effekt. Det är då väsentligt lättare att bryta missbruket än vad det skulle vara om det hade fått pågå . Det är oroväckande att vi har upptäckt så många påverkade personer i en sådan liten stad som på så . Det konstaterar chefen för narkotikaenhet efter en riktad insats just mot narkotikan i . Många fler narkotikabrott än vanligt hade upptäckts och fler beslag gjordes under den här särskilda satsningen. Jag tror att polisen har en nyckelroll när det gäller att föregripa och också ingripa mot narkotikabrotten. De insatser som polisen gör påverkar i hög grad hur många narkotikabrott som upptäcks och anmäls och i vilken utsträckning framför allt unga människors användning och missbruk av narkotika framkommer och så fall kan stoppas . Ett annat exempel är från . Där jobbar fem personer på polisens narkotika- och spaningsenhet. Insatser mot narkotikabrottsligheten är ett högprioriterat område i , precis som på många andra håll. skedde en dramatisk ökning av de anmälda narkotikabrotten i just . 86 narkotikabrott anmäldes mot ca 20 en normal majmånad. Vad var det som hände i ? Jo, det kom ett mycket stort antal poliser till Åre för att bevaka Natotoppmötet och skydda de internationella dignitärerna mot förmodade terrorister och terroristbrott. Det kom inte så många terrorister, men poliserna var på plats. Bland dem som åkte till fanns och hans poliskolleger från . Eftersom de inte hade så mycket annat att göra bad de länspolismästaren i att få jobba med det de är bra på och som de gör i , och det fick de göra. Resultatet blev alltså 86 ingripanden i lilla Åre mot 20 en normal månad. Jag tycker att detta tillsammans med exemplet från och det finns exempel från och visar tydligt att polisens insatser gör en skillnad. Ett tidigt polisingripande kan vara vändpunkten för en ung människa som är på väg in i missbruk. Sådana här insatser får inte vara beroende av särskilda insatser, Natotoppmöten i eller speciella poliskampanjer. Polisen i vårt land måste ha sådana resurser att detta kan ske och på många ställen. Allt annat, det vill säga alternativet till det här, är ett svek mot de unga människor som inte får hjälp att bryta sitt missbruk därför att samhället, polisen och vuxenvärlden väljer att se bort. Och det är också ett stort svek mot de presumtiva brottsoffer som skördas i narkotikamissbruket och narkotikabrottslighetens spår. En stor del av drivkraften bakom narkotikabrottsligheten är pengar. Att kunna beslagta den vinst som uppkommit genom narkotikabrott är därför, tror jag, ett av de allra effektivaste sätten att komma åt den här grova kriminaliteten. Det rymmer dessutom, tycker jag, en stor moralisk dimension. Det är stötande att polis och åklagare har svårt att komma åt brottslingars pengar som härstammar från grova narkotikabrott, resultatet av en mycket allvarlig grov kriminalitet. Dessa brottslingar kan leva gott på den död som de har sålt i . Den som har avtjänat ett fängelsestraff eller en annan påföljd för ett narkotikabrott ska inte i lugn och ro när straffet är avtjänat kunna använda sig av tillgångarna från den brottslighet som man har dömts för. Att ändra reglerna så att det som kallas förverkande på grund av brott ska utvidgas och kunna användas oftare har varit en ganska segdragen fråga, som bland annat var inne på alldeles . presenterades en utredning med förslag i den här riktningen. ändrades lagen på några punkter, men den förändring som vi ville se uteblev. Det är fortfarande för svårt att komma åt tillgångar som kommer från brottslig verksamhet. I flera länder , , och har lagstiftningen skärpts på det här området, och de brottsbekämpande myndigheterna har mycket större möjligheter att komma åt kriminellas pengar. Det är dags också för att vässa verktygen. De som har sålt narkotika eller på annat sätt tjänat pengar på andra människors olycka så att de fått sina liv förstörda av narkotikamissbruk ska få betydligt svårare att använda de här pengarna. Det är dags att införa betydligt utökade möjligheter till förverkande. skulle jag vilja säga några ord om ett ämne som inte berörs så mycket i det här betänkandet men som ändå är viktigt: drogtester i skolan. Jag har, herr talman, aldrig träffat en missbrukare eller före detta missbrukare som beklagat att vuxenvärldens eller samhällets insatser kom för tidigt eller var för ingripande eller för långtgående. I stället beklagar man ofta att vi inget gjorde eller att det som samhället gjorde var för tamt. Drogtester i skolan handlar inte om att straffa barn. Det handlar om att kunna upptäcka droganvändning innan det är . är rättsläget oklart kring drogtester. Jag tycker att vi behöver ett tydligt regelverk så att samtliga landets skolor kan genomföra drogtester. I ska de vara misstankebaserade, men i gymnasiet ska man även kunna använda slumpmässiga drogtester. Testerna ska bygga på samförstånd mellan skolan, föräldrarna och eleverna och ske genom ett enkelt urinprov eller en tops i munnen. I har regeringen infört den här möjligheten. , som är rektor på en skola in Faversham i i södra , gör det här . 20 elever testas slumpmässigt i skolan, och , rektorn, står alltid först i kön själv för att visa hur viktigt det är att genomföra det här. För sedan fick han ett erkännande för sina insatser. utnämndes då till Childrens Champion, en barnens förkämpe, belönades ganska rikligt av den brittiska regeringen och fick gå på mottagning på . I finns hans motsvarighet. Han är inte rektor, men han är skolöverläkare och heter . Han har genomfört något liknande på en gymnasieskola i med yrkesinriktade utbildningar. Eleverna är nöjda. De säger att tester stärker dem när det gäller förmågan och möjligheten att tacka nej till narkotika. Man kan säga när man erbjuds: Nej, det där går inte därför att vi har drogtester i skolan. Föräldrarna är nöjda. De känner en trygghet i att skolan agerar och inte bara pratar. Lärarna är också nöjda, eftersom detta ger en bättre och lugnare arbetsmiljö. Men är inte nöjt. fick en utnämning på som en Childrens Champion i fick kritik från i ett brunt kuvert. Jag tycker att det är dags att vi i funderar över möjligheten att införa drogtester i skolan. Det är ett effektivt sätt att se till att färre unga människor slår sig in på missbrukets bana. 59 (): har haft en dramatisk ökning av alkohol- och narkotikamissbruket och också ett gott stycke in på vårt nuvarande sekel. Vi har också sett en liberalare, mer tolerant inställning bland ungdomar , som har varit väldigt skrämmande. Som en följd av detta har vi också sett en kraftig ökning av de narkotikarelaterade dödsfallen . Vi ser också hur priserna har fallit, vilket ju i sig är ett stort hot. Det har alltså blivit lättare, ekonomiskt sett, att missbruka. har det funnits en del hoppingivande tendenser, vilket har berörts redan. Elever i årskurs 9, mönstrande med flera anger att de använder mindre droger och experimenterar mindre. Det finns naturligtvis all anledning att hoppas att detta är en stor trend, som kanske kommer att få oss tillbaka till 80-talsnivåer i bästa fall. är statistik en sak. Rapporterna från verkligheten är ofta inte så där entydiga som statistiken. Många vittnar om att man inte ser att tillströmningen av nya, nyupptäckta missbrukare minskar utan att det är en stor belastning alltfort. Det gäller alltså att inte tappa taget, inte tro för mycket på tendenserna och inte trappa ned utan hålla fast vid insatserna. som vi har sett den här dramatiska ökningen har svensk missbrukarvård nedrustats. Något som vi har anledning att frukta tror jag är att den så kallade europeiseringen skulle kunna slå igenom. Om vi låter människor knarka vidare och uppträder icke-solidariskt det är då den stora risken för europeisering finns. När missbrukarvården inte finns är det risk att det sluttande planet fortsätter. Här är det lätt att det blir en debatt enbart om sprututbytesprogram. Den saken är förvisso också värd sin debatt, och vår representant kommer att återkomma till den debatten . Men huvudpunkten för och för mig är att det finns en fungerande missbrukarvård som kan möta missbruket. Någonting annat är ett övergivande av dem som missbrukar och därmed också ett övergivande av de tusentals anhöriga som i förtvivlan kämpar på för sin son eller sin dotter som befinner sig i missbruksträsket. Det är mycket välkommet att vi nu gemensamt det är en styrka att det är gemensamt i väldigt hög grad i nu söker återta kapacitet inom missbrukarvården. Vi måste få bort allt av låt-gå-politik beträffande vård och behandling som vi har sett under de här tolv åren. Det finns mycket att ta igen. Det har inte vänt beträffande vård och behandling. Det är fortfarande samma köer till substitutionsbehandling som . Det är samma ojämna tillgång till denna behandling regionalt. Det är också så att om en missbrukare söker medicinsk vård så är det fortfarande vanligt att det stannar där. Man får alltså inte en ingång in i vården. När man söker medicinsk vård borde det i stället vara ett utmärkt tillfälle att också inleda missbrukarbehandling, men ofta stannar det vid den medicinska behandlingen, och sedan är det adjö igen. Det är också fortfarande så att få kommuner har ett systematiskt uppsökande arbete. Det är också mycket angeläget om man ska kunna stävja missbruket. De nödvändiga satsningarna på vård och behandling har vi bara inledningen av . Det är också värt att notera att frivilligorganisationerna har fortsatt att kapa bort verksamhet och kapacitet. Kommunerna köper inte. Därför har anslagit betydligt mer pengar till frivilligorganisationerna och i våra budgetalternativ för att de ska kunna vara aktiva medspelare. Det gäller att visa uthållighet . Ett jättekomplex som inte direkt berörs här i det här betänkandet är också hur psykiatrin hanteras. Det finns ett stort behov där också av att återta kapacitet. Här har alliansen anvisat 5 miljarder i sina budgetalternativ för . Vänsterkartellen har inte förmått svara upp mot psykiatrisamordnarens behovsanalys och mot att psykiatrin måste återrustas vilket han också pekat på för att vi ska kunna möta de missbrukare som även har svåra psykiatriska problem. Vad gäller den debatten känner jag en rädsla för att psykiatrin ska glida in i bakvattnen igen, kanske tills vi nästa gång ser ett dramatiskt fall när någon psykiskt sjuk löper amok i samhället. Familjen är grunden även när det gäller det förebyggande arbetet och de behandlande insatserna. I en uthållig meny för att bekämpa narkotikamissbruket kan man inte runda familjen. Därför är vår reservation nr 6 angelägen då den talar om vikten av information till föräldrarna. Vi vet att man i ett antal kommuner lyckats mobilisera de föräldrar som har barn som missbrukar. Om dessa föräldrar träffas som grupp kan de frigöra en kraft som är viktig för de missbrukande barnen och naturligtvis också för föräldrarna själva och för andra anhöriga. Omvänt finns det kommuner som har verksamhet för barn med missbrukande föräldrar, något som alla kommuner egentligen borde ha. Lika viktigt är det att dessa barn sammanförs, kommer ut, blir synliggjorda. I gruppverksamhet kan de få se att någonting annat är möjligt, att det finns andra möjligheter än att gå i föräldrarnas missbruksspår. I reservation nr 9, vilken jag yrkar bifall till, uppmärksammar vi att det är kö till behandlingar som visar sig ha effekt. Det gäller underhållsbehandling med Subutex och Metadon som måste bli tillgänglig över riket, givetvis under ordnade former och i kombination med motivationsbehandling och psykoterapeutisk behandling för att vara effektiv. I reservation 8 och 39 larmar och om att de kommunala drogsamordnarna, som regeringen vällovligt tagit initiativ till, på en del håll är på väg att försvinna. Denna politik får inte innebära att det startas ett antal, i och för sig vällovliga, projekt som sedan läggs ned. Då är det i regel fråga om bortkastade pengar. När det gäller drogsamordnarna har det investerats i deras utbildning. De har verkat , och ändå ska de på en del håll tas bort. Detta är mycket oroväckande, oerhört frustrerande och känns meningslöst. anser att kriminalvården måste få större ekonomiska resurser, och vi har under en följd av år anslagit mer pengar än vad vänstersidan i svensk politik gjort just för att kriminalvården också ska kunna ge ett vårdinnehåll en person befinner sig inom dess väggar. Satsningen , som gjorts på kriminalvården, är vällovlig, men den har inte varit tillräcklig, vilket också utvärderingarna visat. Det fordras större satsningar, och även här krävs uthållighet, inte tillfälliga projekt. Också inom detta område är målet lite för diffust. Vi har kritiserat det och har ett avslagsyrkande vad gäller handlingsplanen just för att det inte finns tydliga utvärderingsbara mål uppställda. Så är det också beträffande kriminalvården. Vad gäller häkten och anstalter sägs att vad nu det kan innebära skall alla narkotikamissbrukare identifieras och så långt möjligt nås av olika insatser. Målet behöver dock vara betydligt mer precist. Tiden på anstalt är bortkastad om det inte görs meningsfulla insatser mot missbruket. Det blir i så fall ingen rehabilitering. Reservation 21 är även den mycket angelägen, nämligen att man redan på häktet ska få större möjligheter genom fler narkotikateam så att tiden i häkte inte bara sitts av passivt. I reservationen pekar vi på att åtminstone de intagna som så vill ska få komma till motivations- och behandlingsavdelningar. Fler missbrukande intagna har kommit med i behandlingsprogram, ja, men behovet är inte mättat. Det är därför mycket angeläget att fler får den möjligheten. Vi menar också att det är uppenbart att samhället inte visat tillräcklig kraft för att hålla individen i frivård och i så kallad kontraktsvård. För att få tillräckligt med kontraktsvård framhåller vi i reservation 24 att kostnadsansvaret borde vara statens. Det är rimligt att fängelsetiden, som ju är ett statligt ansvar, finansieras av staten och att man inte träter med kommunen om vem som ska betala den delen. Förutsättningarna för ett gott samarbete med kommunerna skulle säkert bli mycket bättre om denna träta försvann. Jag yrkar, som sagt, bifall till reservation 9 och 19. 60 (): Först av allt vill jag verkligen poängtera enigheten i målsättningen för svensk narkotikapolitik. Det är inte ofta man som oppositionspolitiker, och framför allt inte under ett valår, står i talarstolen och pratar om enighet, men när det gäller målsättningen för narkotikapolitiken är vi i stora drag eniga. Även om vi vid sådana här tillfällen talar om våra reservationer, och därmed sådant som vi inte är eniga om, ska vi komma ihåg att det övergripande målet, ett narkotikafritt , är vi alla överens om. Jag har åkt på en EU-anordnad konferens om narkotikan i samhället. När man är ute i inser man hur eniga vi är i . Vid den konferensen deltog jag och en socialdemokrat, och skiljaktigheterna i våra åsikter om narkotikapolitiken var obefintliga om man jämförde våra åsikter med de åsikter som framfördes av holländare men också av belgare, tyskar och britter. Den stora kampen i narkotikapolitiken står alltså inte mellan våra partier i utan den handlar om att övertyga fler i om att den restriktiva narkotikalinje som vi har är den rätta. Vad ska vi då göra för att nå, eller åtminstone komma närmare, vårt övergripande mål om ett narkotikafritt ? Det enkla svaret är att minska utbudet och efterfrågan. När det gäller att minska utbudet handlar det bland annat om internationellt arbete och om tullen jag återkommer till det och när det gäller att minska efterfrågan kan det på enklast möjliga sätt delas upp i att dels få färre ungdomar att testa narkotika, dels få dem som redan missbrukar att sluta. Trots inledningen om vår stora enighet måste även jag komma in på de frågor som vi trots allt har lite olika syn på. En av dessa frågor gäller insatserna för unga som befinner sig i farozonen. Det är få vuxna som börjar knarka. Det är barn och ungdomar som testar narkotika. Insatserna måste därför sättas in tidigare, helst så tidigt att ungdomarna ännu inte prövat narkotika och senast när de första signalerna om missbruk kommer. Det preventiva arbetet mot ungdomar i farozonen påbörjas tidigast och bäst i familjen. Föräldrar måste ha kunskap om droger, och detta sker bäst genom skolans drogförebyggande arbete. Men utöver familj och skola är också de ideella organisationerna viktiga. Alla i vuxenvärlden måste visa samma otillåtande attityd mot narkotika och ha kunskap när en ung människa hamnat snett. Det är även viktigt att kunna bevisa, tyvärr ofta för just föräldrarna, att barnet börjat missbruka. Eftersom narkotikamissbruket kryper allt längre ned i åldrarna måste också barn kunna kontrolleras inte för att sätta dit dem utan för att hjälpa dem. Vidare är det viktigt att betona att föräldrarna måste vara goda förebilder inte bara vad gäller narkotika utan även vad gäller alkohol och tobak. Kan vi få färre ungdomar att röka och dricka sprit kommer vi också att få färre ungdomar som prövar narkotika. I det här sammanhanget kan jag inte undvika att komma in på vad som får en ung människa att testa narkotika . Jag är övertygad om att det är få som varit ensamma när de testat narkotika . Snarare är det grupptrycket som får många att göra det som de egentligen kanske inte vill. Framför allt kan det gälla när någon äldre kompis, som själv redan prövat, bjuder. Spänningen, det lite otillåtna, viljan att få känna den där kicken som den äldre kompisen pratar om, utlandsresor, eller kanske gratisprov av langaren tror jag är de ungas första väg till att testa narkotika. Men i allt det här är det av avgörande betydelse om det är lätt eller svårt att få tag i narkotikan. Det är betydligt fler som tar steget och testar när någon kompis håller fram haschcigaretten och frågar om man ska pröva än om man först måste åka på en smugglingsresa över . Det är betydligt fler som testar på utlandssemestern när narkotikaförsäljningen finns precis utanför diskoteket. Och jag är övertygad om att det är fler som prövar när de har fått den första jointen gratis av den lokala langaren. Det är alltså avgörande för att minska nyrekryteringen att vi gör det så svårt som möjligt för unga i farozonen att få tag i narkotika. En sak som jag dock är ganska säker på inte ökar missbruket är sprututbytet. Jag är själv från , och där har vi haft sprututbyte . Jag har aktivt deltagit i nationslivet. Jag har varit på de diskotek och klubbar som finns det är inte en så stor stad, så det är inte så många. Men jag har aldrig någonsin hört några säga att de ska börja missbruka heroin för att man får fria sprutor självklart inte. Jag är också övertygad om att sprututbytet inte gör att de som missbrukar någon annan narkotika går över till heroin för att infektionskliniken erbjuder nya rena sprutor. Däremot ökar risken för smittspridning om man tvingas använda gamla sprutor och tvingas dela sprutor med andra. Jag har full respekt för dem som säger att signalsystemet är viktigt, att samhället inte får ge sitt indirekta godkännande av narkotikamissbruket. Den här frågan är inte enkel. Det finns inget rätt eller fel svar. Men det ligger inget godkännande och inga tillåtande signaler i att minska smittspridningen och genom ett väl kontrollerat sprututbyte få kontakt med missbrukarna och få en chans att motivera dem till att söka hjälp. Sprututbytet är absolut inte heller något steg mot en mindre restriktiv narkotikapolitik. Med detta yrkar jag bifall till förslaget om utbyte av sprutor och kanyler. Jag vill också passa på att yrka bifall till reservation 33 under punkt 40 om droghandel på Internet. När det gäller narkotikans väg in i finns det goda kunskaper. Det är heroin från . Det är Balkanrutten. Det är sidenvägen över . Det är kokain från via . Det är hasch från . Denna kunskap finns, och det krävs ett ytterligare förbättrat internationellt samarbete för att komma åt odling och tillverkning. Det behövs också till exempel för bönder i alternativ till att odla . Vi får inte glömma bort att detta kanske är deras enda chans att få något slags försörjning så att de kan ge sina barn mat. Det måste erbjudas alternativ för att dessa personer ska odla någonting annat. Det krävs ett aktivt arbete inom EU och FN. Men när det gäller försäljningsvägarna inom tror jag att kunskapen är betydligt sämre, kanske framför allt för att många i vuxenvärlden inte har samma kunskap om Internetvärlden som ungdomar har. Det är inte alldeles enkelt att hitta saker och ting på Internet, men jag har fått lite tips och genom dem har jag varit inne på en del sidor. Det är sidor där man kan läsa om hur man odlar cannabis. Man kan läsa om vilka ecstasymärken som, enligt en hemsida, är de mest effektiva. Man kan läsa om försäljning av olika hjälpmedel. Man kan köpa olika saker för att odla eller för att missbruka narkotika, och det finns till och med webbplatser där man kan beställa narkotika. Det känns konstigt att sådana här webbsidor får finnas, men de ligger på servrar i andra delar av världen, och e-handel kan ske utan att någon bestämd person står bakom. Det är alltså inte lika enkelt att plocka försäljaren på Internet som langaren på gatan. Jag anser att det behövs en stor satsning för att komma åt droghandeln på Internet. Annars kommer den att bli den vanligaste vägen för narkotikaförsäljning, om den inte redan är det. Internet är stort. Internet är anonymt. Det är en av fördelarna med Internet, men det är också alldeles perfekt för kriminalitet. Givetvis måste också narkotikan stoppas när den är på väg in i landet. Tullen måste få både ökade befogenheter och ökade resurser för att stoppa ännu mer. Vi vet att tullen i tar mer knark vid gränsen än någonsin, men ändå talar allt för att vi har rekordmycket narkotika i landet just . Jag började, herr talman, med att säga att vi har stor enighet i om det övergripande narkotikapolitiska målet om ett narkotikafritt . Men tyvärr måste vi också konstatera att den socialdemokratiska regeringen har misslyckats med att ta nödvändiga steg mot detta mål. Jag är övertygad om att en borgerlig regering kommer att klara det här bättre, att minska utbudet av narkotika i landet och minska efterfrågan, genom mer resurser till polis och tull men också genom bättre vård, stöd och hjälp till missbrukare som vill bli fria från narkotikan. 61 (): Det här är en viktig debatt. Det är en debatt som lätt hamnar i frågor om system, organisering, lagreglering och olika politiska insatser. Men den här debatten handlar kanske mer än andra debatter om människor av kött och blod. Då är det så att varje liv som går till spillo genom narkotikamissbruk är en förlust. Varje ung människa som går in i missbruk är ett misslyckande.