prot · GT09133 · 2006-06-01 00:00:00 — Men just i det här fallet tycker jag nog att regeringen i den här handlingen har betett sig på rätt sätt. Det är inte en handling där en ny politik presenteras. när man lyssnar på debatter kan man tro att sitter med i regeringen. Det gör vi inte inte ännu i alla fall. Därför har vi heller inget ansvar för hur regeringen hanterar de beslut som fattar. Självklart bevakar vi och jagar regeringen så gott vi kan detta för att den ska verkställa de beslut som vi har lyckats driva igenom oavsett om vi gjort det tillsammans med Socialdemokraterna eller med hjälp av några andra partier. Det betyder inte att vi för den skull är ansvariga för hur regeringen genomför saker, det vill säga hur regeringen regerar landet. Vårt ansvar stannar vid att vi medverkar till att beslut kommer till stånd i . finns det väldigt mycket att göra inom handikappolitikens område. mål är att människor som lever med funktionsbegränsningar i största möjliga mån ska kunna leva och delta i samhället som alla andra utan behov av stöd och hjälp. Vi strävar efter att alla hinder som begränsar den som har någon form av nedsatt funktion ska kunna tas bort. Vi tycker att det är först när detta inte är möjligt att åstadkomma utan en särskild stödinsats som en sådan ska sättas in. Vi hör väldigt tydligt från de funktionshindrade att möjligheten att leva ett självständigt liv har ett väldigt högt värde. Men visst behövs det mer än att man tar bort alla hinder! Föräldrar till barn med funktionshinder anser vi ska erbjudas en kontaktperson som en insats inom området råd och stöd. En sådan kontaktperson skulle kunna samordna och hjälpa till med att alla berörda myndigheter samverkar för barnets och, naturligtvis, familjens bästa. Med ökade kunskaper om vad som är möjligt att åstadkomma ökar också chanserna till ett självständigt liv av hög kvalitet. Vi tycker även att det är självklart att barn med funktionshinder ska ha samma rättigheter och frihet som andra barn när det gäller att välja skola. Alla skolor måste vara tillgängliga, även alla friskolor. Vi tycker att det måste ingå i ambitionerna om tillgänglighet . Det är bra att nämnde sin åsikt, att man även med ett regeringsskifte och med högerkartellen vid styret i förmodligen inte kommer att nå målen. Jag har samma uppfattning. Jag tror att oavsett regering kommer de mål som vi har satt upp inte att uppnås. Men för den skull vill vi inte revidera målen, utan vi vill flytta fram positionerna och tillsätta resurser därefter. När det gäller funktionshindret elöverkänslighet inser vi att det där är så kostsamt att åtgärda att det inte är rimligt att generellt ha alla skolor i tillgängliga för människor med funktionshindret elöverkänslighet. I stället föreslår vi att staten tillhandahåller särskilda destinerade medel som kan användas för att elsanera och göra det möjligt för barnet att gå i den skola till vilken barnet självt väljer att förlägga sina studier. Vi anser också att lärarna ska få den utbildning som behövs för att ha större möjligheter att lösa barnens problem och förstå de funktionshindrade så att en bättre undervisningssituation kan ordnas för barnen. Även i de fallen tycker vi att en särskild assistent inte är den bästa lösningen. Vi ser ute i verksamheten i skolor hur undervisningssituationen blir mycket bättre när kompetensen finns hos den ordinarie personalen. Det är alltid så att särlösningar, även med stöd av assistenter, är en sämre lösning än att omgivningen är arrangerad så att man klarar sig på egen hand. Självständighet är alltid den bästa lösningen. Ett av målen i handlingsplanen är En samhällsgemenskap med mångfald som grund. Som en del i arbetet med att nå det målet driver kravet på att staten ska rikta särskilda medel till handikapporganisationer så att de ska kunna arbeta med att öka andelen medlemmar med annan etnisk bakgrund än svensk. Där tycker vi att det finns mycket kvar att göra. Den offentliga sektorn ska naturligtvis alltid vara en föregångare. och jag kommer från samma kommun. Man kan berätta hur problematiskt det kan vara. Vårt rådhus är k-märkt, och jag tror att det tog att brottas med kulturmyndigheterna för att lösa de konflikter som fanns med de kulturbevarande myndigheterna. Det är ett problem när man ska funktionshindersanpassa offentliga byggnader som ofta är gamla, kulturmärkta och för vilka väldigt hårda regler gäller. Det kan vara väldigt knepigt att nå målen, och det tar tid. Ändå tycker vi att den offentliga sektorn ska vara föregångare och att man där på alla nivåer anstränger sig för att öka till exempel andelen anställda med funktionshinder. Då är det särskilt viktigt, tycker vi från sida, att man med kraft försöker få funktionshindrade med annan etnisk bakgrund till den offentliga arbetsmarknaden. Det är en grupp som släpar efter inom den offentliga sektorn. Ett annat mål i handlingsplanen heter Full delaktighet. Det förutsätter naturligtvis att man har full frihet att välja bostadsort och även bostad. Därför måste befintliga byggnader som på något sätt har begränsad tillgänglighet åtgärdas. Det är oerhört stora och omfattande insatser som behövs. Det är självklart att nybyggnation inte borde vara tillåten om den har begränsad tillgänglighet, men sådant händer tyvärr . Det tycker jag är skandalöst att man måste göra insatser direkt i ett nybyggt hus därför att det inte är tillgängligt. Jag tror att en av våra ministrar brukar formulera sig som så att de flesta av de byggnader som vi ska använda redan är byggda. Jag har för mig att jag har hört det av någon av våra ministrar. Jag tycker att det är ett jättebra sätt att uttrycka hur oerhört långsiktiga och förutseende vi måste vara när det gäller infrastruktur av alla slag. Att kunna gå på teater, att besöka en fotbollsarena, att kunna sitta på läktaren till en hockeyrink, att kunna välja vilket kafé man ska besöka eller att till exempel tv-programmen är textade är naturligtvis alla exempel på saker som är lika viktiga som, som någon tidigare nämnde, att kunna ta sig in i en vallokal på valdagen. Allt det här behövs, och mycket till, för att man ska nå full delaktighet. En del tekniska lösningar som utgör stöd för en grupp med funktionshinder kan mycket väl bli ett utökat hinder för andra. Det klassiska exemplet, en fråga som jag har brottats med väldigt mycket som ordförande i trafiknämnden hemma i min kommun, är kantstenar för synskadade som de behöver för att orientera sig efter men som de rullstolsburna helst vill avskaffa. Ett betydligt svårare problem är den stora frihet jag ser det nästan som de nya bildmobiltelefonerna inneburit för dem som kommunicerar med teckenspråk. De har inte längre räckvidden hur långt man kan se, utan man kan kommunicera över hela världen. Det är en enorm utveckling, men utestänger det väldigt många av dem som har problem med elsmog i vårt samhälle, och den gruppen ökar . I de flesta fall när det gäller sådana konflikter brukar man kunna hitta kompromisser. Men för dem som drabbas av ökade eleffekter på något sätt verkar det inte finnas några sådana. Man kan säga att för tillfället är det enda möjliga som finns att hitta rena områden där de kan vila ut så länge från det moderna samhällets påverkan. Jag ser att den här gruppen växer, och jag tror att vi kommer att hitta tekniska lösningar även för dem. Men jag tror att det tar väldigt innan den gruppen kan få full delaktighet. Att kunna resa som alla andra är inte möjligt för alla . För en del kanske det heller aldrig kommer att vara det. Men jag tror att vi kan komma mycket längre. Jag träffade en person som reste med tåg i sin rullstol. Han var väldigt besviken på att han så ofta bara kunde resa vissa delsträckor med tåg. På en längre resa med flera byten var det någon delsträcka där han tvingades att ta färdtjänst i stället. Tåg är annars ett väldigt bra transportmedel för många med funktionshinder. Om vi alla hjälper till att öka tågresandet så att det blir ett större underlag, blir det även lättare för dem med funktionshinder att resa. Ju fler som tar tåget, desto bättre. Det tror jag att de flesta vinner på. Därför vill jag passa på att nämna den värsta flaskhalsen i det svenska järnvägsnätet. Ingen annanstans i vårt land passerar så många tåg på en så kort sträcka med så långa restider som mellan och . Att dra ur proppen i den flaskhalsen och bygga ett dubbelspår skulle ge vettiga villkor för tågtrafiken. Det finns faktiskt de som på grund av ålder, funktionshinder eller som av helt andra skäl inte kan använda egen bil men som ändå både kan och vill leva ett självständigt liv. De borde inte diskrimineras så mycket i sitt resande som de diskrimineras . En tågresa som enligt inte borde ta tar ofta med två tågmöten på en sträcka som inte är längre än . En del kanske tycker att jag är tjatig och att det kanske är en detalj som inte hör hemma i en debatt om den nationella handlingsplanen för handikappolitiken. Men det är först när man kommer ned på den praktiska vardagen i politiken som politiken egentligen blir intressant. Politiker använder väldigt många fina ord både när de talar och när de skriver, men det är först när man kommer in på de konkreta hindren för den som lever med någon form av begränsning i funktionsförmåga och hur vi politiker tänker hantera det som det blir intressant. Den fysiska miljön i alla dess former men även den fysiska miljöns organisationslösningar allt från trösklar som är i vägen till parfymer som kanske någon får andnöd av, tågperronger som inte fungerar, cyklar som är alldeles för tysta så att de överraskar den synskadade eller tidtabeller som är alldeles för snålt tilltagna så att de inte kan byta tåg så fort som alla vi andra är sådant som faktiskt diskriminerar. Man kan prata om funktionshinder och handikappfrågor hur länge som helst. Det finns mängder av konflikter mellan olika behov och intressen. Många är självklart väldigt svåra att lösa, och många ser jag inte ens en lösning på. Men från sida kommer vi att fortsätta med att jaga vilken regering vi än har efter valet i de här frågorna, för det finns så mycket att göra. Får vi möjlighet att regera tillsammans med någon efter valet är jag helt övertygad om att det kommer att synas på många sätt. Då är vi med och tar ansvaret också för utförandet, inte bara för besluten i . Jag tror att det kommer att märkas bland annat i form av ett betydligt högre tempo och även ökade ambitioner när det gäller att nå de handikappolitiska målen och mål som vi vill flytta fram. Men det, fru talman, yrkar jag bifall till förslaget i betänkandet. 159 (): Jag behövde till eftersom vi igen har sett att vår värderade majoritet använder sig av lite systematik här med att påpracka oss ekonomibeskyllningar när vi inte längre har någon replikmöjlighet kvar. Jag kände mig tvungen att ta tillfället i akt. Angående att inte ha pengar anvisar generellt sett betydligt mer, och har gjort , till den offentliga sektorn, till kommuner och landsting, än vad den socialdemokratiska regeringen har förmått att anvisa. Så är det även . Sant är också att vi på vissa avsnitt har lägre ersättningar i de generella transfereringarna till enskilda inom socialförsäkringssystemet. Men det är ju fortfarande fråga om en generell välfärdspolitik. Men det är också en ärlighet som alliansen och redovisar här, det vill säga att vi redovisar en öppen prioritering. Ja, vi sänker ersättningen något till den enskilde, men vi får ju därmed möjligheten att ge mer till en verksamhet som vi värderar som oerhört viktig. Ett exempel på det är att vi förmår att ge mer pengar till psykiatrins återrustande än vad majoriteten anvisar. Alliansen har lagt fram förslag om 5 miljarder mer till psykiatrin för att något bättre svara upp mot vad psykiatrisamordnaren värderar behövs. Konkret angående en del av det som föreslås i reservationerna har vi föreslagit en lönebidragsutökning . Det är klart att har vi inte pengar för det, så utmaningen står kvar att i höstens budgetarbete kunna peka ut att ska vi finansiera detta. Samma sak gäller hjälpmedelsgarantin. Det är inte så att vi sjösätter den det har vi ingen möjlighet att göra utan vi måste med trovärdighet i höstens budgetarbete redovisa finansieringen av den . Och vi efterlyser fortfarande, som sagt, förslag. 160 (): Jag kan instämma i mycket av det som sade. Det är en lite trist debatteknik när man blir påhoppad och inte kan svara. Jag bara tydligt lyfta fram att vi, precis som jag har sagt, lägger fram gemensamma borgerliga reservationer, 27 stycken, med många bra förslag. Vi ser naturligtvis också till att vi kommer att avsätta pengar beroende på när detta ska införas. Allt är nu inte heller pengar, men jag kan ändå nämna några summor bara för att visa på vilka belopp det faktiskt handlar om, fru talman. 10 miljarder extra till kommuner och landsting när det gäller vård och omsorg, 10 miljarder extra när det gäller skolan och 5 miljarder till psykiatrin är redan nämnt. Jag kan räkna upp många sådana satsningar som vi vill göra i alliansen, och vi vill göra det ganska så snart. Våra förslag är också väl genomtänkta. De handlar väldigt mycket om det som vi möter när vi pratar med handikapporganisationer, de saker som man pekar på där det finns uppenbara bekymmer. glömde en sak när hon angrep oss när jag frågade om det här med hjälpmedel och hjälpmedelsavgifter, nämligen att många av de landsting som ligger sämst till och har de högsta avgifterna inte är borgerligt styrda landsting. Det är precis tvärtom de socialdemokratiskt och vänsterledda landstingen som leder den ligan och tar ut väldigt höga avgifter för till exempel hörapparater. Det är ett bekymmer i sig att debatterna inte riktigt hålls isär. 161 (): Nej, jag glömmer inte vilka landsting det är som har avgifter för vissa hjälpmedel och vilka landsting som inte har det. Jag glömmer inte heller vilka landsting det är som styrs av Socialdemokraterna och en del tillsammans med och , till exempel och Skånelandstinget där man har sanerat friskt efter ett borgerligt styre. Det är klart att det ibland blir lite svårt att få pengarna att räcka till när man ska städa rätt rejält. har Skånelandstinget ett positivt budgetresultat. Det är klart att då kan de också börja diskutera hur de ska använda de pengar som blir över när de har sanerat landstingsfinanserna. Jag måste ställa en fråga, för det finns ju replikrätt. När man nu går upp för att förklara säger man: Nej, vi har inte pengar . Nej, det är inte så att något av de borgerliga partierna har pengar till en hjälpmedelsgaranti. Varför skriver ni då det i en reservation? Ni får det att framstå som att ni vill införa den och säger det till alla personer som har ett funktionshinder. Jag kan inte se hur det skulle bli bättre för personer med funktionshinder om de fick en extra karensdag. Jag kan inte se hur det skulle bli bättre för personer med funktionshinder att man inte är beredd att ha rekryteringsbidrag till exempel. Man säger nej till plusjobben. Man är inte beredd att ta den kostnad som vi har för läkemedel. Man vill ha en sänkt sjuklön. Jag skulle kunna ta hur många exempel som helst. Man har inte finansierat lönebidragsplatserna. Man skriver att man ska ta över ansvaret för daglig sysselsättning, som är på drygt 1 miljard. Det finns inte pengar för det heller. Detta kan upplevas som påhopp, men det är faktiskt sanningen. Det går att läsa i de ekonomiska tabellerna. Vi kan fortsätta debatten här . Men läs era egna förslag! Det finns inte pengar till en del av det som ni har skrivit reservationer om, och det är på ganska många områden. Överläggningen var härmed avslutad. (Beslut fattades under 13 §.) 12 § Inskränkningar i patientens rätt att använda elektronisk kommunikation m.m. Föredrogs socialutskottets betänkande 2005/06:SoU28 Inskränkningar i patientens rätt att använda elektronisk kommunikation m.m. (prop. 2005/06:195). 162 (): var det en överläkare i som med stöd av den lagtext som fanns förbjöd en person som vårdades på den rättspsykiatriska enheten att ringa till andra än till sina bröder och sin advokat. Bakgrunden till beslutet var att patienten på ett alldeles ofattbart sätt hade trakasserat och förföljt olika personer. Innan han dömdes hade han ringt över 30 000 telefonsamtal. De allra flesta handlade om perverterad sexualitet och pedofili. Det var skrämmande, kränkande och minst sagt obehagligt för dem som hade fått samtalen. Patienten fortsatte sitt ringande inne på kliniken. Och hur bra det var för själva vården kan var och en fundera kring därav överläkarens förbud. Men efter en anmälan till JO från patienten blev läkaren prickad. I sin kommunikation med JO skriver verksamhetschefen och överläkaren att syftet med att begränsa rätten till telefonerandet bland annat hade varit att förhindra patienten att begå liknande brott som dem han var dömd för. JO:s kommentar till det är: Det är dock inte psykiatrins uppgift att förhindra brott, utan att ge patienterna adekvat vård och behandling. Man tar sig för pannan. Dessutom ställer man sig frågan: Hur ska adekvat vård kunna ges som en patient håller på att begå nya brott? JO skriver också i samband med detta att lagstiftningen företar brister. Jo minsann, det kan man väl hålla med om. Därför är det bra att regeringen nu äntligen lägger fram ett förslag i den här frågan, att det diskussioner nu blir ett förslag om inskränkningar i rätten till elektronisk kommunikation. Från moderat sida beklagar vi att förslaget är så snävt utformat som det är i och med att det bara är vissa föremål som behandlas i lagstiftningen. Hur ska man på förhand kunna avgöra vilka föremål som kan vara till men för personalen, allmänheten eller patienten? Vissa patienter behandlas för tvångsmässiga beteenden, till exempel pyromani. Om personalen inte har möjlighet att begränsa deras användning av exempelvis cigarettändare, riskerar övriga patienter att utsättas för livsfara. var det två kvinnor som förolyckades i en anlagd brand på rättspsykiatriska kliniken på . Den dåvarande psykiatrichefen och en landstingsdirektör har för detta åtalats för grova arbetsmiljöbrott och grovt vållande till annans död. Den här förfärliga händelsen visar på ett väldigt tydligt sätt att både personalen och ledningen på rättspsykiatriska enheten riskerar att hamna i en moment 22-situation. Om de tar ifrån patienter tändstickor eller tändare riskerar de att åtalas. Om inte, riskerar de att åtalas för att inte ha garanterat säkerheten på enheten. Det är förstås svårt att förutse vilka föremål som kan vara till men för patienterna, allmänheten och personalen. Därför måste lagstiftningen vara generell. Att kunna göra inskränkningar för en person, som betänkandet föreslår, räcker egentligen inte. Personer som vårdas på rättspsykiatrisk enhet är inte vanliga, friska och rationella personer. De har en sjukdom. Jag ska ge ett exempel: På en annan enhet i finns en kvinna som är oerhört manipulativ, så mycket att hon är belagd med särskilda restriktioner i så stor omfattning som nuvarande lagstiftning tillåter. Hon har trots det lyckats manipulera medpatienter i en ofattbar utsträckning när det gäller att låna deras telefoner, köpa telefonkort, beställa varor och allt man kan tänka sig. För att skydda henne själv, hennes medpatienter och personer utanför kliniken borde det vara möjligt att ha generella ordnings- och förhållningsregler, alltså inte bara för den enskilde utan generellt. Detta kan mycket väl vara befogat inom psykiatrin, precis som inom kriminalvården. Möjligen kan det i sammanhanget vara på sin plats att påpeka att de som vårdas på rättspsykiatrisk enhet faktiskt oftast har gjort sig skyldiga till mycket grova och svåra brott, så svåra att de, om vård inte hade utdömts, ofta hade fått ett mångårigt fängelsestraff. Från moderat sida beklagar vi att regeringens förslag är så smalt och snävt. Det krävs en mer generell lagstiftning och vi föreslår därför att man tillsätter en utredning för att analysera hur en sådan ska kunna utformas. För att vård ska kunna bedrivas ska inte den som ska få vården ha möjlighet att fortsätta att begå brott, vare sig med egna eller andras mobiltelefoner eller andra redskap. Vi beklagar att inte alla i den här kammaren delar den uppfattningen. Jag yrkar bifall till den moderata reservationen. 163 (): berättade om en man som har ringt 30 000 samtal. Hon berättade också hur JO agerade i det fallet. Jag tycker att JO hade fel. Det ska inte kunna upprepas. Därför har regeringen lagt det här förslaget. Vi har diskuterat den här frågan här i kammaren tidigare. Vi har över partigränserna varit överens om att vi måste komma fram med ett förslag som ger möjlighet att begränsa rättigheterna för intagna inom den psykiatriska tvångsvården att kommunicera med Internet och mobiltelefon. finns det här förslaget från regeringen. Det lever upp till de krav som vi har ställt. Patienter inom den psykiatriska tvångsvården har kunnat fortsätta att terrorisera och hota människor som de har varit i kontakt med tidigare och nya människor som de förföljer och gör livet surt för. Det ska vi också stoppa. sade att det har tagit för regeringen att ta tag i frågan. Det kanske var att ta i. Anledningen till att man inte har klarat av det här på en kafferast är att det innebär grova inskränkningar i den personliga integriteten. Det är grova inskränkningar i grundlagsskyddade rättigheter. Det måste man faktiskt ta viss hänsyn till. Det har man gjort. Därför har man inte kunnat göra detta på en kafferast. När man ser på möjligheten att utsätta andra människor för hot genom elektronisk kommunikation och ställer det mot inskränkningarna i den personliga integriteten väger den enskilda medborgarens rättighet att inte bli utsatt för hot tyngre än den personliga integriteten för den som är tvångsvårdad på institution. Därför kommer det här förslaget. Samhället måste kunna ingripa. Ingripandet betyder inte att man får agera på vilket sätt som helst. Det är farligt att slå blint och säga att det här ska gälla alla. Inte alla som finns inom psykiatrisk tvångsvård är människor som hotar eller försöker hota. Det finns människor som är tvångsintagna och som mår bra av att kunna fullfölja en kommunikation, att ha en dialog med sina föräldrar och att ha en dialog med sina barn för att kunna komma tillbaka till samhället och rehabiliteras. Vi ska sätta in begränsningarna, men begränsningarna och inskränkningarna ska sättas in där de behövs. De ska inte slå blint. Det får inte bli kontraproduktivt ur ett behandlingsperspektiv. Det tycker jag är viktigt. Man måste ha fokus på lösningar, inte bara slå rakt över. En reglering som begränsar patientens möjligheter att kommunicera måste vara rättssäker. Vi kan inte inskränka rättigheten att till exempel skriftligt kommunicera med sitt juridiska ombud, sin advokat. Vi får inte heller dra in rättigheterna för patienten att kommunicera med myndigheter tillsynsmyndigheter och liknande. Vi kan heller inte dra in på rättigheten att kommunicera med internationella organ som har behörighet att ta emot klagomål från enskilda individer i . Man kan fråga sig vem som ska kunna fatta det tunga beslutet att göra dessa inskränkningar i den personliga integriteten och dessa inskränkningar i grundlagsskyddade rättigheter. Jo, den person som besitter mest kompetens, det vill säga chefsläkaren, överläkaren eller annan person med liknande inriktning och spetskompetens på området. Man måste kunna ompröva beslutet . Det får inte bli så att man fattar ett beslut som rullar . Det ska omprövas . Inte heller det får bli en utdragen process. Det ska kunna gå ganska enkelt. när de här inskränkningarna görs ska underrättas. Den tvångsomhändertagna patienten ska kunna överklaga till domstol. Det är också en viktig sak. får uppdraget att utvärdera användningen av inskränkningarna. Man ska kolla konsekvenserna. Hur har det fungerat? Tillämpas det på samma sätt inom rättspsykiatrin som inom den psykiatriska tvångsvården? Lever det upp till förhoppningarna? Var det rätt tillvägagångssätt?