prot · GT09137 · 2006-06-08 00:00:00 — Det är sorgligt att har hamnat på ståndpunkten att det är riksdag som ska bestämma vilka delar av primärvården som ska ut på entreprenad och inte sjukvårdshuvudmännen, som rimligen bör ha möjligheten att göra en egen kvalitetsbedömning utifrån de aktuella och lokala förutsättningarna. En annan tråkig del är att medverkar till att felanvända primärvårdens resurser med kravet på sjukintyg . Vi har haft och har fortfarande problem med tillgängligheten inom primärvården. Alltför många människor får vänta alltför länge på att få tid hos sin läkare inom primärvården. Det är också på sina håll brister på allmänläkare. Då är det mycket märkligt att komma med ett förslag som innebär att vi kan behöva ytterligare 2 000 fler läkare för att klara av att skriva sjukintyg till människor som man egentligen inte kan hjälpa, utan där intyget behövs bara för att de ska få sin sjukpenning. Man måste prioritera vad som är viktigt när det gäller primärvårdens utveckling. Primärvården behöver stöd för sin utveckling. Jag delar den uppfattningen. Och man behöver ekonomiska resurser för utvecklingen inom primärvården. När det gäller resurser till sjukvården har resurserna till svensk sjukvård med socialdemokratisk regering ökat med nästan 100 miljarder jämfört . Det är en fantastisk ökning av resurserna till sjukvården. En stor del har gått till primärvården, men ännu mer har gått till sjukhusvården. Här har vi en viktig del. Primärvården behöver inte bara kompetensutveckling för att utvecklas, utan den behöver också få en större andel av den totala sjukvårdens finansiella kaka. Jag skulle vilja säga att det finns ett problem i samtliga landsting och regioner. Det är att man har politiska ambitioner att prioritera primärvården, men när man summerar tycks det ändå som att sjukhusvården drar till sig väldigt mycket ekonomiska resurser, tvärtemot de lokala prioriteringarna från de ansvariga politikerna. Den här frågan är mycket svår, och den låter sig inte lösas på något enkelt sätt med några uttalanden eller beslut från den här kammaren. En viktig del är hur primärvården ska få sina utvecklingsresurser. Avslutningsvis, herr talman, frågar vilka modeller jag kan tänka mig när det gäller att förvalta och föra vidare det som Fammi redan har utvecklat och det förtroendekapital som man har skapat. Jag vill inte låsa mig i den här debatten för några former. Vi har en sådan diskussion med Fammi och ett beredningsarbete om hur det ska se ut. Men låt mig ändå säga att jag är lite tveksam till att ha ännu fler statliga instanser som verkar stimulerande för utvecklingen. Jag tror inte att vi ska ha ännu fler myndigheter. Om vi däremot skulle kunna finna former för samarbete mellan staten och sjukvårdsmännen, tror jag att det skulle vara väldigt bra. Fammi bildades en gång med den ambitionen, och jag är väldigt ledsen att man inte lyckades uppnå detta. 140 (): Jag hoppas verkligen på ett fortsatt och intensifierat engagemang för primärvården i vårt land, därför att den är så viktig och är basen, som har sagts tidigare, i svensk hälso- och sjukvård. För att klara det krävs det dels att vi har den viljan, dels att det finns utvecklingsinsatser även . Jag kommer inte längre när det gäller att få konkret besked, men jag tolkar ändå svaret positivt på det sättet att när det har tänkts färdigt i departementet kommer det ett förslag om en arena, har jag antecknat, för ett nationellt stöd i någon form. Jag hoppas att det kommer i så god tid att det inte blir ett stort glapp mellan avvecklingen av Fammi och det fortsatta intensifierade arbetet. När det gäller alternativa driftsformer har det hänt en del i en del landsting och regioner, men det går alldeles för sakta och alldeles för trögt. En av orsakerna till det är en attityd som kanske inte i första hand är den som står för, men det finns andra som mera pratar om hinder, pekpinnar, nej och fy, stopp och usch i stället för att bejaka entreprenörskapet och se möjligheterna att se över lagen om offentlig upphandling och inrätta avknoppningsstöd. Jag kan göra listan lång på vad en startlag skulle kunna leda till i stället för det som vi nu tyvärr har, en stopplag. Jag kommer att fortsätta bevaka, i den mån jag kan, att primärvården är i högsätet och också fortsatt får ett stöd för sitt arbete. Överläggningen var härmed avslutad. 17 § Svar på interpellation 2005/06:459 om ersättning till blödarsjuka som smittats av hiv och hepatit C 141 Statsrådet (): har frågat mig vad jag avser att vidta för åtgärder för att kompensera de blödarsjuka som smittats av hiv och hepatit C, för att stärka det juridiska skyddet för människor med långtidsverkande sjukdomar och för att läkemedelsförsäkringens preskriptionstid ska förlängas och undanta infektionssjukdomar från den oskäliga så kallade skälighetsprincipen. Jag vill inledningsvis verkligen beklaga den tragedi som har drabbat blödarsjuka och deras anhöriga till följd av den smitta som de direkt eller indirekt fått av smittat blod eller blodbaserade preparat. Patienter som skadas av läkemedel har möjlighet att vända sig till domstol och yrka ersättning enligt skadeståndslagen eller produktansvarslagen. De kan dessutom begära ersättning från läkemedelsförsäkringen. Den som vill begära ersättning ur försäkringen ska göra en skriftlig anmälan i saken från det att han fick kännedom om skadan och i vart fall år efter det att han upphörde att använda det läkemedel som ensamt eller i förening med annat läkemedel har orsakat skadan. Läkemedelsförsäkringen är en frivillig, kollektiv försäkring och är i motsats till patientförsäkringen inte reglerad i lag. Jag har därför ingen möjlighet att påverka läkemedelsförsäkringens innehåll. Om en patient drabbas av en skada när denne vårdas inom den offentliga hälso- och sjukvården kan i vissa fall ekonomisk ersättning utgå enligt patientskadelagen. Bland annat kan en patient under vissa förutsättningar få ersättning för så kallade infektionsskador, det vill säga skador som orsakats av att ett smittämne överförts till en patient i samband med undersökning, vård, behandling eller liknande åtgärd som lett till infektion. Den som vill begära ersättning enligt patientskadelagen måste göra det senast efter det att denne fick kännedom om att anspråket kunde göras gällande och i vart fall från den tidpunkt skadan orsakades. En utredning har haft regeringens uppdrag att se över patientskadelagen och läkemedelsförsäkringen. Utredningen tog i sitt betänkande, Patientskadelagen och läkemedelsförsäkringen en översyn (SOU 2004:12), upp frågan i vilken mån det är möjligt och i så fall lämpligt att lagreglera läkemedelsförsäkringen. Utredningen ansåg dock inte att det fanns skäl att överväga en sådan lösning utan valde i stället att rekommendera att åtagandet för läkemedelsskador ska förändras i vissa hänseenden. Utredningens betänkande bereds inom . Ersättning till blödarsjuka som i hälso- och sjukvården fått hivsmittat blod eller blodprodukter har utgått från både patient- och läkemedelsförsäkringarna genom ersättning med för svenska förhållanden mycket stora belopp. Dessutom har regeringen betalat ut ersättning ex både till de hivsmittade och till deras anhöriga som smittats av hiv. De som smittats av hepatit C via blodbaserade läkemedel fick 2001 en engångsersättning om per person beviljad från läkemedelsförsäkringen. Ett hundratal personer i denna grupp hade tidigare också fått individuell ersättning från försäkringen enligt det vanliga förfarandet. Patienter som smittats med hepatit C via blodtransfusion har också haft möjlighet att få ersättning från patientförsäkringen i de fall då sjukdomen upptäckts inom preskriptionstiden, det vill säga från smittotillfället. beslutade därtill att lösa preskriptionsfrågan för dem som smittats vid en svensk sjukvårdsinrättning och inte haft möjlighet att söka ersättning inom preskriptionstiden. Beslutet innebar ett frivilligt åtagande vid sidan av försäkringen. Ersättningen varierade mellan individer och var bland annat baserad på en schabloniserad ersättning kopplad till sjukdomens utvecklingsstadier. Med hänsyn till att ersättning utgått till blödarsjuka som smittats av blod och blodprodukter i hälso- och sjukvården både från patientförsäkringen och läkemedelsförsäkringen och i form av ersättning ex , har jag inte för avsikt att föreslå regeringen att ytterligare kompensation ska utgå till de smittade. När det gäller frågan om rättshjälp till människor som drabbats av läkemedelsskada kan jag slutligen konstatera att rättshjälpslagens reglering innebär att en rättssökande i vissa fall har möjlighet att få rättshjälp i ett mål eller ärende vid domstol om till exempel personskada. Vid ärenden som handläggs av anses det dock som regel inte finnas behov av juridiskt biträde. Detsamma gäller ärenden angående läkemedelsförsäkringen. 142 (): Jag tackar för statsrådets svar på interpellationen. Svaret från statsrådet på min interpellation om ersättning till blödarsjuka som smittats av hiv och hepatit C tycker jag andas lite grann av värderingen att de blödarsjuka som smittades av hiv och hepatit C har fått det ekonomiska stöd som de borde få och att deras möjligheter att hävda sin sak är tillfyllest. Jag menar att det inte kan sägas att de blödarsjuka fick och får det samhälleliga och ekonomiska stöd som de borde ha fått. De blödarsjuka var söndertraumatiserade, stigmatiserade och inställda på att de tämligen snart helt enkelt skulle dö. De var helt utan förmåga. De var inte kapabla att tillsammans föra sin talan, men likväl var de i hög grad utlämnade till att själva föra sin talan. Läkemedelsbolagen var ovilliga att ta ett ekonomiskt ansvar, och det svenska sättet att hantera läkemedelsskador fungerade inte. Det offentliga, stat och landsting, var en motpart. Eftersom de blödarsjuka smittats i den offentliga sjukvården borde det offentliga snarare ha varit en medpart enligt min mening, det vill säga de borde ha bistått med expertis för att hjälpa till att driva ersättningsfrågor i stället för att vara motpart och motsträvande. Om ordet medborgare ska ha ett innehåll borde det, menar jag, ha funnits en helt annan uppställning från det offentliga för att ge psykosocialt stöd och för att driva de drabbades sak gentemot, och genom, rättsmaskineriet. Vanligt var att folk som var smittade av hiv fick telefonbesked om att så var fallet eller besked på klinik, och sedan var det bara hem till ensamhet, isolering och tystnad. De här bristerna i bemötande och de segslitna förhandlingarna om ersättningar fortsätter. Vi har sett det åskådligt visat i på ett mycket berörande sätt utifrån enskilda exempel. Vi ser också den här bristen i bemötande när det nu har gått ombudet för Förbundet lämnade in en framställan till Justitiekanslern om att staten ska ersätta de blödarsjuka som drabbades av hiv med var och ge 250 000 var till dem som drabbats av hepatit C. Det har som sagt snart gått den här framställningen lämnades in men fortfarande i går fanns det över huvud taget inget svar från Justitiekanslern på denna framställan. Betyder nu statsrådets svar på interpellationen att hon gör värderingen att det offentliga har skött sig, att den ekonomiska ersättningen har varit tillfyllest? Statsrådet landar ju i sitt svar i att hon inte kommer att föreslå regeringen någon ytterligare kompensation till de drabbade. På ytan kan man frestas att tro att allt är väl och i sin ordning när man läser i svaret om de olika punkter och poster som har avhandlats. anför att det är mycket stora belopp för svenska förhållanden som har kommit gruppen till del. Genom patient- och läkemedelsförsäkringen handlar det om belopp på mellan och var till blödarsjuka. Regering har också ex till de hivsmittade givit per person och till anhöriga per person. Jag tycker inte att det här är märkvärdiga belopp. Det är vanskligt med jämförelser men man kan ta sådant som en sångerska som, hörde jag, har fått flera miljoner på grund av vioxx-biverkningar. Eller så kan man ta exemplet med den livstidsdömde , som frikändes i en ny rättegång och fick 7 miljoner, som jag uppfattade det. Frågan är alltså: Tycker att det är nog? 143 Statsrådet (): Tyvärr finns det ingen möjlighet att kompensera eller gottgöra människor när man som sjuk söker vård och drabbas av något så fruktansvärt som att bli smittad av hiv och sedan kanske dessutom smittar sina anhöriga ovetande om detta. Det finns naturligtvis inget sätt att med pengar göra detta ogjort eller att gottgöra det. De belopp som har utbetalats från patientskadeförsäkring och läkemedelsförsäkring och från regeringen ex är naturligtvis inte alls jämförbara med det lidande och den förlust av liv som det innebär och har inneburit med den här felbehandlingen. Vi önskar ibland att vi kunde kompensera, att det fanns något sätt att göra den typen av felgrepp inom sjukvården ogjorda på. Men tyvärr finns det inte det. Vi har ju i valt en annan modell än till exempel , där man ju har drivit frågan långt om att försöka trissa upp de här beloppen i något slags tro att det går att kompensera. Jag tror inte att det leder till en bättre sjukvård med ett sådant system, och jag hoppas att och delar min syn på detta. Det vi framför allt ska lägga energi på inom sjukvården är att vi ska utveckla den evidensbaserade vården, att vi ska utveckla patientsäkerheten och säkerhetsrutinerna inom sjukvården så att vi så långt mänskligt är möjligt ska minimera riskerna för att människor ska drabbas av den här typen av felbehandlingar, missgrepp eller felaktiga läkemedel. Det är ju faktiskt inte ovanligt varken i svensk sjukvård eller i sjukvård i andra länder. Jag tycker att det är en riktig prioritering. Jag tror inte att man ska ha som ambition att ha försäkringssystem som klarar av att på något vis kompensera den förlusten. Vi kan inte mäta människors liv och människors lidande i pengar på det sättet. Det är viktigt att vi har försäkringssystem. Vi har dem. De heter patientskadeförsäkringen och läkemedelsförsäkringen. Jag menar att de som försäkringar betraktat har fungerat ganska väl i det här fallet. Drabbade har fått ersättning, ofta från båda försäkringarna. Dessutom har regeringen utbetalat ex gratia-medel och man har från gått ifrån preskriptionstiderna för att kunna göra generösare bedömningar. Min bedömning, herr talman, är att försäkringssystemen ex gratia-institutet har fungerat relativt väl i det här fallet. Det betyder på inget sätt att jag anser att man kan värdera ett människoliv till eller en människas lidande till . 144 (): Det är naturligtvis rätt som statsrådet anför att ingenting är nog i det här sammanhanget. Jag vill inte heller ha det hysteriska amerikanska försäkringstänket i svensk sjukvård. Men det är viktigt att inte därmed lämna ersättnings- och bemötandefrågorna. De är värda all granskning ändå. Det är viktigt att skärskåda vad statsrådet har anfört om de olika försäkrings- och ersättningsdetaljerna i sitt svar. När det gäller exempelvis dem som smittats med hepatit C via blodbaserade läkemedel redovisar att de fick 250 000 per person i engångsersättning från läkemedelsförsäkringen plus individuell ersättning från försäkringen. Paradoxalt nog har de så kallade svåra och moderata blödarsjuka inte fått ersättning på grund av den så kallade skälighetsprincipen. Här saknar jag svar på min fråga om ministern är beredd att göra något åt den så kallade skälighetsprincipen som i det här sammanhanget ger den absurda konsekvensen att de lätt blödarsjuka har fått ersättning för hepatit C-smittan från läkemedelsförsäkringen. De med svår blödarsjuka har däremot inte fått det. Enligt bereds frågan i i betänkande. Frågan är om kan ange om det medför något hopp om att skälighetsprincipen åtgärdas på något sätt. Man ska lägga märke till att de 400 som smittats med hepatit C inte har fått någon ersättning från staten. Man ska också lägga märke till att ministern skriver att patienter som fått hepatit C via blodtransfusion har haft möjlighet till ersättning från patientförsäkringen. Men de allra flesta blödarsjuka har aldrig fått något från patientförsäkringen utan från läkemedelsförsäkringen eftersom de har fått smittan via läkemedel inte via blodtransfusioner. Att preskriptionstiden hävs för patientförsäkringen är alltså till föga hjälp. Om däremot läkemedelsförsäkringens preskription skulle hävas skulle det ha stor betydelse för gruppen. Inte heller min andra fråga i interpellationen är riktigt tillfredsställande besvarad. Vad avser statsrådet att göra för att stärka det juridiska skyddet för människor med långtidsverkande sjukdomar? Vi vet att det kan ta för en person att utveckla levercancer av en hepatit C-smitta. Jag tycker inte att heller den tredje frågan är helt besvarad av ministern. Vilka åtgärder är ministern beredd att vidta för att läkemedelsförsäkringens preskriptionstid ska få förlängas? Sammantaget finns det en rad skäl att värdera att de blödarsjuka inte har fått det offentliga stöd och den ersättning de borde ha fått. De har inte heller från den privata sidan fått de ersättningar som de borde ha fått. En viktig bekräftelse på att mycket fattas i ersättningsfrågorna fick vi i SVT:s som sändes . Representanten för försäkringsbolaget som representerar det konsortium som ursprungligen hade försäkringsansvaret hade uppenbarligen kommit på andra tankar, möjligen på grund av . Han lovade att gå igenom de 34 ärenden som fortfarande pågår och även titta på de 70 avslutade ärenden där personerna avlidit för att se om anhöriga har kommit i kläm. Han ville också tillsätta personliga ombud som kostnadsfritt kan hjälpa de drabbade. Det är mycket lovande och något som kan bära framåt. Den här representanten tyckte också att det var mycket anmärkningsvärt med det kontrakt som innebär att om de drabbade får ut ett större skadestånd ska det tillfalla försäkringsbolaget. 145 Statsrådet (): frågar om jag tänker göra något åt läkemedelsförsäkringen. Som jag har sagt i mitt inledande interpellationssvar är läkemedelsförsäkringen en frivillig försäkring. Vi har utrett om den borde vara lagreglerad eller inte. Utredningen kom fram till att den inte borde vara lagreglerad heller . Det betyder att frågan om att göra förändringar i läkemedelsförsäkringen inte är en fråga för regeringen. Jag kan konstatera att läkemedelsförsäkringen, som den fungerar , är relativt unik jämfört med andra länder. När jag träffar mina kolleger från, inte minst, andra EU-länder har de stort intresse av att ta del av hur vi har lyckats få en så heltäckande och bra försäkring på frivillig basis från läkemedelsbolagen i . Jag noterade att preskriptionstiden i läkemedelsförsäkringen är längre än i den lagreglerade patientskadeförsäkringen. Blödarsjuka som har drabbats av smitta från blod, blodprodukt eller blodbaserade läkemedel har drabbats olika. De har fått olika behandling och har drabbats på olika sätt. Det är olika smitta. Självklart måste man i försäkringssammanhang göra en individuell bedömning och den bedömningen kan falla ut olika för olika individer. Det är inte min sak som ansvarigt statsråd för sjukvården att göra bedömningar av huruvida man i försäkringsärendena har gjort en rimlig eller rättvis bedömning mellan olika individer. Jag har att ansvara för patientskadeförsäkringens utformning. Det är fråga om huruvida läkemedelsförsäkringen behöver lagregleras. Där har jag inga planer på några större förändringar. 146 (): En individuell bedömning måste givetvis göras av varje persons försäkringsanspråk. Poängen med min kritik av det individuella var ju att man var utlämnad till det individuella. Man fick inte det offentliga stöd som man borde ha fått för att driva sin sak i rättssystemet eller försäkringssystemet. Statsrådet konstaterar i det skriftliga svaret att det finns möjlighet för människor som drabbats av läkemedelsskada att få rättshjälp. Man måste komma ihåg att många har avstått från denna domstolsprocess på grund av låga belopp för rättshjälp. Den möjlighet som finns via mångas hemförsäkring är ofta bara 75 000, vilket naturligtvis inte räcker särskilt långt för att driva en så här stor sak. Risken för att få stå för motpartens rättegångskostnader har gjort att många inte har förmått att göra den här processen. Denna ekonomiska ersättning kan, som vi har konstaterat, oavsett belopp, aldrig kompensera de skador som de blödarsjuka har drabbats av, men dessa människor har ändå rätt att kräva att rättvisan ska segra även beträffande ekonomisk ersättning. har Förbundet i vänt sig till Justitiekanslern med denna begäran om per person som har drabbats av hiv och per person som har drabbats av hepatit C. Man kan bara hoppas att den processen ska leda framåt liksom det besked som läkemedelsbolagens representant gav i , nämligen att det ska bli en ordentlig ny genomgång. Jag hoppas att vår minister medverkar konstruktivt till att rättvisa skipas för den här gruppen oerhört utsatta människor. Överläggningen var härmed avslutad. 18 § Svar på interpellation 2005/06:415 om utvecklingen av den svenska fiskeflottan 147 Jordbruksminister (): har frågat mig om jag är beredd att verka för att underlätta utbyte till mer miljövänliga och driftssäkra motorer i fiskeflotta, vilka åtgärder jag avser att vidta för att den svenska fiskeflottan ska kunna utvecklas, och hur jag avser att driva dessa frågor inom EU:s fiskeripolitik. De frågeställningar tar upp är mycket aktuella. var jag i och förhandlade om utformningen av och innehållet i den framtida europeiska fiskerifonden. Den stora utestående frågan är hur stödet till fiskeflottan ska utformas. Precis som misslyckades rådet att enas kring ett beslut. Vissa medlemsstater vill att möjligheterna till stöd ska utvidgas, medan och några likasinnade önskar strikta begränsningar. Principen för den sistnämnda gruppen, där ingår, är att reformen av den gemensamma fiskeripolitiken ligger fast eller förändras så lite som möjligt. Detta gäller särskilt stöd till fiskeflottan och att det inte ska ske något återinförande av stöd till nybyggnation och att modernisering av flottan som, direkt eller indirekt, kan medföra att fiskerikapaciteten påverkas och att möjligheterna att fånga mer fisk ökar ska begränsas så långt som möjligt. Detta bör också gälla byten till mer miljövänliga motorer. Denna inställning har jag redogjort för i . Det är också viktigt att ha i åtanke att beslut i dessa frågor på gemenskapsnivå innebär gemensamma regler och därmed att alla fiskare i har samma förutsättningar avseende möjligheter till statligt stöd. Den svenska fiskeflottan skulle därmed inte diskrimineras på något sätt. Det finns knappt någon som motsätter sig slutsatsen att vi har en överkapacitet i gemenskapens fiskeflotta. Att i en sådan situation lämna bidrag till åtgärder som i praktiken innebär en förnyelse och i viss mån effektivisering av de fartyg som ingår i flottan utan att också föra ut kapacitet anser jag inte vara rimligt. Jag menar att detta delvis skulle stå i strid med de övergripande målen för den gemensamma fiskeripolitiken. Förutom arbetet med att förbättra beståndssituationen finns det andra frågor som är aktuella inom ramen för den europeiska fiskerifonden som kan främja utvecklingen av fiskerinäringen. Möjligheter att stödja investeringar i förbättringar av säkerheten ombord, arbetsförhållanden, hygien och produktkvalitet finns med. Även stöd för teknisk utveckling av redskap, för vissa inköp av mer selektiva redskap samt för utbildningsåtgärder ingår. Vidare kan åtgärder i fiskehamnar stödjas som bland annat förbättrar villkoren vid landning, försörjningen med is, vatten och elektricitet, lagring och behandling av avfall etcetera, vilket främjar fiskefartygens verksamhet. Allt detta är sådant som har ställt sig positivt till. Då , som framställt interpellationen, anmält att han var förhindrad att närvara vid sammanträdet medgav förste vice talmannen att i stället fick delta i överläggningen. 148 (): Jag vill börja med att tacka jordbruksministern för svaret å vägnar.