prot · GT0981 · 2006-03-07 00:00:00 — Varför inte, , bejaka självklarheter, de erfarenheter vi har och att de på den lokala och den regionala nivån faktiskt kan göra ett bra jobb de också? Och varför, slutligen, behövs det ett uppdrag till , och att stödja utvecklingen av finansiell samordning, om det är så, som ministern säger, att allt är så väldigt bra? 19 (): Jag vill gärna haka på den här interpellationsdebatten som har initierat. Precis som det står i interpellationen väckte och tillsammans en motion med en rad förslag när den nuvarande lagstiftningen infördes. Men det var som sagt inte nytt då att kunna arbeta med finansiell samordning, i alla fall inte för oss som tror på idén. Vi lade i den motionen fram ett förslag kring tillåtande regelverk som skulle göra det möjligt att aktivt arbeta med åtgärder, till nytta för enskilda människor och till nytta för oss alla som skattebetalare. Det måste ju vara bättre att använda pengarna till rätt saker, vilket man hade kunnat göra här. Jag ska inte gå in på diskussionen om rehabiliteringsinsatser. Ministern och jag ska ju ha en interpellationsdebatt , så då får vi väl prata mer om det. Men jag måste säga att jag blir djupt bekymrad när jag ser svaret från ministern. Det är ju sannerligen ingen framgång att man inte har nått längre än vad redovisningen som vi nu får visar. 35 förbund och 57 kommuner är ju peanuts i sammanhanget. Jag förstår att regeringen nu har givit ett uppdrag till andra myndigheter att skjutsa på, för det lär inte gå så snabbt. Min ena fråga till ministern är då: Vilken tid är du beredd att låta den här utvecklingen ta för att det ska bli en ordentlig effekt av detta? Hade man utvecklat i stället för att avveckla 1997, , och hade man låtit Socsamförsöken som finns utvecklas, permanentas och bli möjliga, till exempel i som nämndes här tidigare, hade vi varit betydligt längre på väg. Ministern säger i svaret att det har införts en möjlighet för försäkringskassa, länsarbetsnämnd, landsting och kommun att bedriva finansiell samordning genom att på lokal och regional nivå bilda förbund. Men det är ju allt eller inget. Det som händer nu i , som ju haft omvittnat goda resultat, är att man förbereder sig för en nedtrappning och en anpassning till nuvarande lagstiftning. Det är ju verkligen inte att gå framåt i den här frågan utan tvärtom. 20 Statsrådet (): Den här frågan känns väldigt bekant. Den avgjordes ju i den här kammaren. Då hade vi debatten om vilket system vi skulle ha, och majoriteten i den här kammaren bestämde sig för det system som gäller. Det blev det system som vi föreslog och det blev inte ert. Det är väl det som föranleder att vi fortsätter att debattera detta förstås, och det ska vi väl göra. Ni känner behov av att då och då tala om att det borde ha varit på ett annat sätt. Så kan det ju vara. När majoriteten bestämmer ett och minoriteten tycker något annat får man väl återkomma. Jag tar gärna den debatten. säger att det inte är någon framgång. Men det är definitivt inget misslyckande, måste jag ändå säga, med 35 samordningsförbund och nästan 60 kommuner. Exakt hur många det är vet vi inte riktigt. Det här är ju någonting som pågår. Jag har i alla fall en bestämd känsla av att omkring tio samordningsförbund till är under uppbyggnad, och då tillkommer det ytterligare ett stort antal kommuner. Det blir väl aldrig alla, men det ska det väl kanske inte bli när man själv får bestämma vad man vill göra med den här typen av samverkan. När det gäller resultaten gjorde vi på ett annat sätt än det som ni tänkte er. Vårt sätt, våra insatser tillsammans med allt som har gjorts utöver det som regering och riksdag bestämmer, har gett en 30-procentig minskning av sjukfrånvaron. Vart tredje sjukfall är borta sedan vi började med den här typen av åtgärder, där finansiell samordning ingick och var en. Jag såg då inga förslag från oppositionen, och , som hade några som helst förutsättningar att ge en större minskning av sjukfrånvaron, verkligen inte. Men det kanske ni ändå hävdar. Den 30-procentiga minskningen har skett beroende på de åtgärder som är vidtagna. kommer ytterligare åtgärder. 150 000 personer, de som har tidsbegränsad sjuk- och aktivitetsersättning och de som har varit sjukskrivna , kommer att få förstärkta insatser när man går igenom och försöker säkerställa att man har relevanta insatser för de personerna. Sjukvården kommer att kunna tillföras 3 miljarder om det är så att man förbättrar sin roll i sjukskrivningsprocessen. Det är ju en ingång i den här frågan som tangerar lite av det som ni förordade i er modell för finansiell samordning. Vi har från infört verktyg för arbetsförmedlingarna som kan användas till den som är sjukskriven men som har en anställning och som inte kan komma tillbaka till sitt gamla arbete och sin gamla arbetsgivare just för att underlätta återgång till arbetet. Det kommer att göra det möjligt att sjukfrånvaron minskar ytterligare till gagn för, naturligtvis, enskilda individer, företagen och samhället. 21 (): Det var ju inte mycket av kommentarer till de frågor som jag har ställt utan det sades egentligen bara att den här frågan avgjordes . Vi tillåter oss naturligtvis att vara revisorer och kontrollera hur de beslut som fattas här fungerar. Och detta har inte fungerat. Detta har blivit en flopp . Vi tillåter oss också att peka på att vi har ett bättre alternativ. Det blev nedröstat , men jag hoppas att majoriteten kommer att ställa sig bakom en lokalt finansierad, flexibel, finansiell samordning. Jag vill också erinra om att det inte var så länge sedan, , som vi träffade en uppgörelse i den här kammaren så att det fanns en majoritet för en lokalt finansierad finansiell samordning. Den uppgörelsen ingick i en handlingsplan för hälso- och sjukvård och antogs . Detta har inte verkställts, och det har varit ett direkt svek från regeringens sida. Det var en dyrköpt läxa för oss som var med och gjorde de handslagen. var personligen inte med, men regeringen är kollektivt ansvarig för de uppgörelser som träffas. Det glömmer inte jag. Det som det nu handlar om, menar jag, är att vi måste dra lärdom av att det inte har blivit särskilt stora resultat. Det finns 35 samordningsförbund, endast 57 kommuner. 9 av 21 regioner och landsting hade inga samordningsförbund. Statens finansiella medverkan uppgick till . I vårt upplägg, i alliansens upplägg, handlar det, ministern, om miljarder. Det handlar om muskler för att kunna åtgärda det som jag tror att vi är överens om är viktigt; att få ned ohälsan så att människor mår bra, kan gå till sina jobb och slipper vara passiviserade och sjukskrivna. har ju en förlängd försökslagstiftning till utgången av 2006. Och vad säger man i om vi frågar vad ministerns modell skulle innebära för dem jämfört med den de har ? Jo, de skulle få en samordning från ca till . De skulle, upplever de, få se ett helhetsansvar som försvinner i och med att målgrupperna begränsas. Barn, ungdomar och äldre utesluts från den samverkansform som man bedriver. De upplever också att samverkanskulturen lokalt, som de själva kallar för Socsamandan, riskerar att begränsas om man, som man nu tvingas till, måste leta möjligheter till nedtrappning och anpassning av sin verksamhet. Detta är inte att visa respekt för den lokala nivån, och mitt, och alliansens besked är att de ska ha möjligheter, och andra regioner, landsting och kommuner ska ha möjligheter, att jobba på de sätt som man själv finner lämpliga. Det ger möjligheter . Det är också så att och alliansen har redovisat andra förslag när det gäller arbetslivsinriktad rehabilitering. Men det ser ut som att det får bli en debatt om de delarna. Vi håller oss till finansiell samordning . 22 (): refererar till att det var en debatt , och så blev det majoritet för det här systemet. Ja, visst är det så. Men jag skulle inte vilja säga att det är vårt behov, och , att påminna om förslagen för deras egen skull. Det är ju faktiskt så att erfarenheten så här långt visar att vårt förslag hade varit bättre. Då finns det väl all anledning att ta upp det i en debatt här i kammaren. Så säger ministern också att vi pratar om Finsam, men ni har minsann, regeringen alltså, haft en rad andra åtgärder. Det har ju vi också. Det är långt ifrån bara den finansiella samordningen, men eftersom vi redan från början visste att den var framgångsrik har vi ju betonat den mycket. Ministern säger också att nu får sjukvården 3 miljarder för att göra det som man faktiskt hade kunnat göra genom finansiell samordning. Det uppfattade jag att vi var rätt överens om. De 3 miljarderna kunde ha använts bättre, till exempel till förebyggande åtgärder i flera olika sammanhang. Jag konstaterade på slutet att svaret på frågorna är att det inte behöver göras något annat utan att man fortsätter att se tiden an. Det är bara beklämmande att se att på ett område där enskilda människor kommer i kläm väldigt ofta, och där samhällets kostnader är som störst, tycker ministern att man ska se tiden an. Vi brukar ju höra från socialdemokratiska ministrar att man är stolt men inte nöjd. Här verkar man tyvärr också vara nöjd. 23 Statsrådet (): Det där med om jag är nöjd eller inte ska jag verkligen återkomma till, men tillkomsten av samordningsförbund inom den finansiella samverkan fortsätter ju. Vi får se hur många som kommer i gång, hur många som vill vara med i den möjlighet som erbjuds inom detta nationella regelverk. Det är inte bara fråga om kvantitet. Det är också fråga om kvalitet. Hur inriktningen är på arbetet inom samordningsförbunden vet jag inte . Det kommer vi att veta mer om när Statskontoret kommer med sin nästa rapport. Den kommer att behandla just inom vilka områden och på vilket sätt man har arbetat och vilken inriktning man har på den finansiella samverkan inom ramen för den ordning som gäller. Så det får vi se. Vi får väl fortsätta att debattera detta. Jag vill bara återknyta till vad jag sade i mina tidigare inlägg, att finansiell samordning inte är en åtgärd som ensam skulle ha någon som helst förutsättning att klara hela det komplex av insatser och åtgärder som behövs på alla nivåer för att öka hälsan i arbetslivet och förbättra människors möjlighet att komma tillbaka snabbare efter sjukskrivning. Det var en del. En rad andra saker har genomförts och ytterligare mer kommer. Det är väl ändå det sammantagna resultatet man får titta på om man ska, så här långt, recensera hur regeringens arbete med hela sjukfrånvarofrågan har gått. Jag fick ju de första interpellationerna och frågorna när jag tillträdde . De var väldigt skarpt formulerade ungefär så här: Hur tänker ministern göra för att minska sjukfrånvaron? De frågorna får jag inte längre, och det är klart att det beror på att de inte är relevanta att ställa. Regeringen satte upp ett mål, nämligen att halvera sjukfrånvaron , . Det har gått tre av de sex åren, och vi har klarat hälften av målet. Vi ligger på . Vi ska minska med för att halveringen ska bli genomförd. Det ligger verkligen inom räckhåll. Det finns alla förutsättningar att nå dit. Jag ska inte tillskriva regeringen och mig själv någon stor del i detta, men vi har naturligtvis en del. Det har betydelse vad vi beslutar och gör i den här kammaren. Men det har också stor betydelse hur man arbetar ute på arbetsplatserna och hur människor medverkar på olika sätt för att komma till rätta med detta stora samhällsproblem som kom . Alla har bidragit på ett väldigt förtjänstfullt sätt. Jag har deltagit i en konferens med parterna. De redovisade sina insatser för att förbättra hälsan i arbetslivet på arbetsplatserna. Det är imponerande insatser som görs. Sammantaget ser det riktigt bra ut så här långt. Vi får hoppas att det gör det också om . 24 (): Att finansiell samordning endast är en del av allt som behöver göras är vi helt överens om. Det är dock en viktig del som, om den används på ett klokt och offensivt sätt, ger stora möjligheter och resurser och sätter den enskilda människan, som har behov av en insats, i centrum. Debatten visar att situationen är ganska låst när det gäller finansiell samordning. Självklarheter, erfarenheter och lokala kunskaper är något som uppenbarligen inte betyder så mycket. Det är uppifrån, från regering, departement och centrala myndigheter som man vet bäst. Det stör mig väldigt mycket. Det finns två tydliga alternativ. Det ena är det som jag, och alliansen, pläderar för, nämligen att öka möjligheten för en lokal finansiell samordning där vi använder passiva medel på ett offensivt sätt och med kraft och tilltro till den lokala och regionala nivån för att korta vårdköer och rehabilitera. Alternativet till det är regeringen och de övriga i vänsterkartellen som pratar mycket men trots allt handlar ganska lite och inte utnyttjar de möjligheter som finns för att människor ska slippa ha ont och ges möjlighet att komma tillbaka till jobbet och arbetsgemenskapen. För är den stora utmaningen och vi brinner för uppgiften att få ned gigantiska sjukskrivningstal och bryta utanförskap på arbetsmarknaden, vilket misslyckats med . Inte minst för att människor som har det svårt ska få en bättre framtid är det viktigt att vi får komma till handling. 25 Statsrådet (): Vi blir inte ense den här gången heller, . Jag fäste mig vid din inledning i början av debatten där du konstaterade att det är bättre att man kan komma tillbaka tidigare och att man får förebyggande insatser. Som avslutning säger du att vi, det vill säga och alliansen, inte vill att människor ska fara illa utan att man ska få möjlighet till hjälp och stöd. Om det är vi alldeles överens. Jag vill inte tolka som att han menar att regeringen och majoriteten i kammaren skulle vara av en annan uppfattning och att vi inte vill att människor ska ha möjlighet till ett värdigt liv och komma tillbaka snabbt. Vi är inte ense om metoderna, men att stödja och hjälpa människor med tidiga insatser och förebyggande åtgärder är nödvändigt. Det är vi överens om. Hur det ska ske och hur vi ska göra får vi fortsätta att debattera. Tack för den här debatten. Överläggningen var härmed avslutad. 4 § Svar på interpellation 2005/06:207 om § 39 i lagen om anställningsskydd 26 Statsrådet (): har mot bakgrund av företaget uppsägning av Sekos klubbordförande ställt mig ett antal frågor. Hon undrar om jag är beredd att förstärka löntagarinflytandet i situationer där domstol ogiltigförklarat en uppsägning eller ett avsked, om jag är beredd att ge fackligt förtroendevalda ett särskilt skydd i nämnda situationer samt om jag är beredd att skärpa sanktionerna mot arbetsgivare som trotsar domstolsutslag om ogiltigförklarande av uppsägningar och avsked. Hon undrar även om jag har utvärderat det norska systemet. Inledningsvis vill jag säga att jag inte kan kommentera det enskilda fall som tar upp i sin interpellation. Jag instämmer i vikten av att reglerna om anställningsskydd respekteras och inte kringgås. Skyddet för de förtroendevalda är en viktig del av vår demokrati. Det är en viktig förutsättning för att den svenska modellen ska fungera att fackligt förtroendevalda kan utöva sina uppgifter. Det går att skönja en hårdnande attityd till förtroendevalda. Jag är uppmärksam på detta och följer noga utvecklingen. När det gäller huruvida jag är beredd att förstärka löntagarinflytandet i situationer där domstol ogiltigförklarat en uppsägning eller ett avsked är det här en svår avvägning som måste göras. LAS är en skyddslagstiftning. måste ohållbara situationer kunna lösas. Det är min uppfattning att de starka kraven på saklig grund för att en uppsägning eller ett avskedande ska vara tillåtet samt möjligheten till ogiltigförklaring när så inte är fallet normalt är tillräcklig för att förhindra avskedanden och uppsägningar på lösa grunder och att möjligheten i 39 § LAS ska ses som en säkerhetsventil. När det gäller om jag är beredd att ge fackliga förtroendevalda ett särskilt skydd i nämnda situationer är lagen om anställningsskydd inte det enda skydd som finns för fackligt förtroendevalda. Ett annat viktigt skydd för både fackliga förtroendemän och andra arbetstagares föreningsrätt finns genom reglerna i medbestämmandelagen. En uppsägning som riktas mot en facklig förtroendeman uteslutande på grund av att han eller hon är fackligt aktiv är inte sakligt grundad. En sådan uppsägning är en föreningsrättskränkning enligt 8 § i medbestämmandelagen. Därutöver finns också genom förtroendemannalagen ett särskilt skydd för att fackligt förtroendevalda ska kunna bedriva sitt arbete på arbetsplatserna. Jag menar också att det vid sidan av lagstiftningen borde finnas andra starka incitament för en arbetsgivare att inte missbruka möjligheterna att köpa ut arbetstagare. Det handlar om sådana saker som att framstå som en attraktiv arbetsgivare och att upprätthålla ett gott renommé bland kunder och allmänhet. Här är det också viktigt att arbetsplatser där det eventuellt råder missförhållanden lyfts fram. Detta kan ju inte minst de fackliga organisationerna göra. När det gäller frågan om jag är beredd att skärpa sanktionerna mot arbetsgivare som trotsar domstolsutslag om ogiltigförklarande av uppsägningar och avsked är svaret att jag noga följer utvecklingen just . Slutligen: Någon studie av det norska systemet har inte gjorts. 27 (): Jag vill börja med att tacka arbetslivsministern för svaret. Vi ska naturligtvis inte diskutera enskilda ärenden, men faktum är att Per , Sekos klubbordförande, och det som har hänt honom har rest en hel del viktiga principiella frågeställningar som vi som lagstiftare bör ta tag i. De turer som har varit menar jag visar på att det finns ett starkt behov av att stärka skyddet för löntagare i allmänhet och för fackliga förtroendevalda i synnerhet. Vi får tyvärr inga indikationer på att det är något konkret på gång i , annat än att arbetslivsministern tänker följa utvecklingen noga. Förhoppningsvis finns det ändå en beredskap på och tankar kring hur man ska kunna gå vidare med de här frågorna. Jag hoppas att vi i denna debatt ska kunna borra lite djupare i de olika frågeställningar som handlar om anställningstrygghet, inte minst för fackliga företrädare. Jag ska börja med att ta upp § 39 i LAS. Det är en paragraf som underlättar för arbetsgivarna att köpa ut en anställd som man har sagt upp på felaktig grund. Jag tycker att man kan ifrågasätta principen, alltså att utgångspunkten ska vara att man ska göra det enkelt för en arbetsgivare att gå runt en fällande dom. Självklart måste det finnas ventiler. Det finns ju situationer där det faktiskt är orimligt att arbetstagaren går tillbaka till en arbetsplats. Men man kan ju ifrågasätta om det ska vara själva utgångspunkten. Det är i detta sammanhang som är intressant att studera. Norsk lagstiftning utgår från att den anställde ska ha jobbet tillbaka. I kan en arbetsgivare inte ensidigt bestämma att man vill köpa ut en person, utan det är domstolen som gör det, och det finns så att säga en bevisordning, alltså att det ska vara uppenbart orimligt att anställningen fortsätter. Vi har via fackliga kontakter i fått fram att det är ovanligt att den anställde inte går tillbaka till en arbetsplats när den norska motsvarigheten till Arbetsdomstolen har ogiltigförklarat en uppsägning eller ett avsked. Jag har försökt titta på hur det ser ut statistiskt i . Och jag har inte hittat färskare siffror än från och 2001. Men enligt dessa siffror ogiltigförklarade 13 uppsägningar och avskedanden, och enbart 2 av dessa personer gick tillbaka till arbetet. Dessa siffror har på nacken. Men det finns ingen anledning att tro att det skulle se annorlunda ut . Tvärtom är väl de signaler som kommer inte minst från fackliga organisationer att detta är ett problem. Det går inte heller att få fram exakta uppgifter, av naturliga skäl, om hur många som köps ut när orsaken kanske egentligen är att man vill bli av med en stridbar facklig företrädare. I fråga om detta tycker och även att det faktiskt är rimligt att § 39 inte ska användas vid uppsägning eller avskedande just när det gäller fackligt förtroendevalda efter det att AD har ogiltigförklarat en uppsägning eller ett avskedande. Men såvitt jag förstår av interpellationssvaret delar regeringen och inte denna uppfattning, eller finns det några öppningar till att diskutera § 39 just när det gäller fackligt förtroendevalda? 28 Statsrådet (): Först och främst ska det finnas ett starkt ekonomiskt tryck på arbetsgivare att respektera domar. Om detta tror jag att vi kan vara helt överens. Jag vill i varje fall deklarera att detta är väldigt viktigt. Det är det synsätt som ligger bakom den konstruktion som vi har när det gäller §§ 38 och 39 i LAS . Jag ska säga något om . Jag sade att vi inte har studerat det närmare. Jag tror emellertid inte, , att det är så förfärligt stor skillnad i praktiken mellan utfallet från det norska systemet och det svenska. Det blir också i det norska systemet så att en anställning avvecklas och att det träffas överenskommelser eller uppgörelser om priset för det. Jag ville bara redovisa min allmänna syn när det gäller . Beträffande frågan om det finns anledning att göra en ändring handlar det om två saker. tar upp frågan om vi ska ändra på principerna eller på synsättet när det gäller konstruktionen av en sådan här blockerande lagstiftning som ska försvåra eller helst förhindra att arbetsgivare köper ut någon eller om vi ska ändra beloppsstorleken. Det tredje är om det i den paragrafen ska göras någon särskild förstärkning för förtroendevalda. Vilken av dessa frågor finns det skäl att uppehålla sig vid? Jag kan säga rätt upp och ned nu att jag för min egen del faktiskt ännu inte vet om det finns skäl att ändra eller inte. Det är möjligt att det gör det. Jag överblickar just nu inte omfattningen av problemet. Jag möter det. Som jag sade i interpellationssvaret är det en hårdnande attityd på arbetsplatserna, och detta sker mot förtroendevalda. Jag märker det också. Omfattningen av det och utfallet av domarna har jag inte grepp om. Därför är mitt uppriktiga svar att jag faktiskt inte vet. Därför vill jag varken avvisa möjligheten att vara med och diskutera en förändring eller lova den, eftersom jag inte heller kan göra det. Detta är något som får diskuteras och processas, och vi får skaffa oss mer kunskap om hur läget ser ut . 29 (): Det är sant att det finns olika vägar att gå. Man kan fundera på principer, man kan fundera på storleken på skadestånden, och man kan fundera på om de förtroendevalda ska undantas. Men det viktiga är att det inte bara blir funderingar utan att det faktiskt händer någonting. Detta är ju uppenbarligen ett konkret problem, både att det finns faktiska exempel och att lagstiftningen skickar ut en signal om att man som facklig förtroendevald inte kan känna sig säker därför att denna möjlighet finns. Om man tittar på den statistik som jag hänvisar till är det uppenbarligen så att dagens storlek på skadestånd inte avskräcker arbetsgivaren från att köpa ut den anställde, utan mycket tyder på att det sker i väldigt stor omfattning. Vikten av att man gör någonting är stor. Vi i menar att man åtminstone borde börja med att undanta de förtroendevalda. En annan problematik som också har dykt upp, om jag får använda mig av Per igen, gäller lojaliteten gentemot arbetsgivaren å ena sidan och yttrandefriheten å andra sidan. nämner ju i sitt interpellationssvar just de krav som finns när det gäller saklig grund för uppsägning. Med dagens lagstiftning kan kritik mot arbetsgivaren räcka för att säga upp någon med saklig grund. Det har att göra med att det finns brister i yttrandefriheten. Det är allmänt en stor demokratifråga. Men särskilt allvarligt är det eftersom det också begränsar det fackliga arbetet. vet jag att just yttrandefrihetsfrågorna ligger på justitieministerns bord. Men när det gäller innehållet i saklig grund är det arbetslivsministerns fråga. Även där finns det lite olika vägar att gå. Vi från har länge kämpat för att yttrandefriheten ska gälla hela arbetsmarknaden, alltså även privat och också det som är offentligt finansierat men som är ute på entreprenad.