prot · GT0968 · 2006-02-07 00:00:00 — Det kan till exempel finnas perioder i livet när personer med komplicerade funktionshinder kan behöva mycket speciella insatser som inte finns i hemkommunen eller när det behövs särskilda insatser i en annan kommun i avvaktan på att hemkommunen utvecklar motsvarande stöd. Då erbjuder lagen en möjlighet att träffa avtal om kostnadsansvar för stöd- och serviceinsatser med den andra kommunen eller med en enskild vårdgivare i den andra kommunen. En förutsättning är dock att det finns särskilda skäl. Det förutsätter även att personen i fråga går med på att vistas i en annan kommun utan att flytta. Det borde vara en självklarhet att kommuner som inte klarar av att ge beviljat stöd på hemmaplan ska betala för stöd som ges på annat håll, även om en person enligt folkbokföringsregler måste vara folkbokförd i en annan kommun. När utjämningssystemet började gälla kom det trots allt signaler om att avtal började sägas upp. Och det var ju inte direkt några resurssvaga kommuner som hamnade i hetluften. För att få mer fakta på bordet gav regeringen i uppdrag att titta närmare på problemet. De redovisade uppdraget . Jag kan konstatera att även om det sagts upp ca 550 avtal för vuxna så är företeelsen förhållandevis marginell. Av 20 000 vuxna som bor i särskilda boendeformer, fanns det avtal för . Antalet personer som drabbats negativt är ett 20-tal. Men även om företeelsen är marginell och endast ett fåtal personer med funktionshinder har drabbats negativt av detta så är det allvarligt. Jag vill inte förringa detta. Jag vill snarare understryka vikten av att kommuner följer lagen och dess intentioner så att människor med funktionshinder kan använda sina krafter till annat än att hävda sina rättigheter. Kommuner ska ta ansvar för sina medborgare när det gäller stödet till personer med funktionshinder lika väl som stödet till andra kommunmedborgare. Vi ska följa våra handikappolitiska mål som står för jämlikhet, för delaktighet i samhällslivet, för integrering och mångfald. Det är också viktigt att vi har ett utjämningssystem som ger kommuner likvärdiga ekonomiska förutsättningar att bedriva sin verksamhet trots skilda behov och förutsättningar. Jag är medveten om att det nu gällande kostnadsutjämningssystemet för verksamhet enligt LSS har vissa brister. Regeringen har därför beslutat att tillsätta en särskild utredare för att följa upp och se över systemet. 35 Förste vice talman (): Tack, statsrådet, för svaret på mina frågor. Det här är som bekant ingen marginell företeelse utifrån ett medmänskligt perspektiv. Det finns ett antal utomordentligt utsatta människor i det svenska samhället som far väldigt illa. Det finns alltså stor anledning att se till att så inte får vara fallet. Det som sker är ingen hemlighet. Vi har ett antal personer som enligt LSS-lagen behöver utomordentligt stort stöd, via kontinuerligt femskift, där kostnaderna uppgår till många miljoner per person, och där personerna mår väldigt mycket bättre av att vara i väldigt lugna miljöer som ofta innebär placeringar på hem i landsbygdskommuner, ofta med ganska svag sysselsättning dessutom. Det problem som uppträder är att alla socialförvaltningar i alla kommuner är hårt pressade. Många av de här små landsortskommunerna, av vilka ett antal finns i min egen valkrets för övrigt borgerligt styrda kommer i en situation där man vill mantalsskriva personer, inte från mottagande kommuner utan från de kommuner de kommer ifrån, i den nya kommunen och därmed skjuta över ansvaret på de enskilda småkommunerna. I min valkrets, , rör det sig framför allt om , och , där det är fråga om att om detta går igenom, det vill säga om man kan skjuta över dessa personer till mantalsskrivning i dessa kommuner, så medför det kommunalskattehöjningar på . Jag vågar säga att risken är mycket stor att man med alla medel från alla politiska ingångar försöker undvika att få den här typen av hem där av rent ekonomiska skäl. Det här är en utomordentligt otäck och otrevlig situation. Det är fullständigt oacceptabelt att ett antal människor som behöver starkt stöd, och där även de anhöriga far mycket illa, inte ska kunna få vården på den plats där de bäst behöver den, utan att detta i stället kommer att bli någon form av ovärdigt svartepetterspel mellan olika kommunala förvaltningar i olika delar av landet. Jag träffade i min hemstad senast på ett fall med en person som egentligen inte kunnat gå ut utan huvudsakligen levt bakom en och samma dörr under ett par års tid i och med att mottagande kommun, i det här fallet en kommun i södra delen av , vägrade ta emot inför risken för mantalsskrivning och därmed överskjutning av kostnader. Jag har tagit del av de utredningsdirektiv som regeringen har antagit och även publiceringen av den utredare som har tagits fram här. Men jag ser ändå inte att det finns någon snar lösning på problemet för dessa gravt funktionshindrade personer, utan det är en ganska långsiktig genomgång . Dessutom handlar det återigen om ekonomiska mekanismer där socialförvaltningar som är pressade ånyo ska försöka komma överens om hur man ska hantera de här fallen. Jag tycker inte att det, vare sig , förefaller komma att bli en tillfredsställande lösning. Då talar jag inte i första hand om lösningen för kommunerna utan för de anhöriga och de mycket gravt funktionshindrade personerna. De är inte många, men ändå väsentliga. De far verkligen illa, och vi har anledning att bry oss om dem och skapa en bra lösning för framtiden. Tror verkligen statsrådet att den här utredningen kommer att lösa problemen, att socialförvaltningarna kommer att komma överens och att man därmed skulle kunna få bästa möjliga vård för dessa personer på bästa plats? 36 Socialminister (): Även jag upprörs av de beskrivningar av konflikter som finns mellan kommuner. Det är ju det som det handlar om: Det är kommuner som inte kan komma överens, och det leder till att människor hamnar i kläm, människor som behöver stöd och service i stor omfattning kanske inte vård, men däremot drägliga livsvillkor. Som jag sade i mitt svar är utgångspunkten att alla människor har lika värde, att alla människor ska ha en möjlighet att leva som vem som helst i samhället. Ingen människa är mindre värd än någon annan, därför att de grundläggande behoven är ju desamma, och varje individ ska respekteras. Det är också viktigt att skilja på det stöd och den service som en enskild person behöver för att leva ett bra liv. Det är ett särskilt beslut. Sedan finns det en civilrättslig reglering mellan kommuner i de fall då man inte på hemmaplan eller av andra skäl inte kan genomföra en god service till den enskilda personen. Särskilt upprörande är det, tycker jag, att det är väldigt välbärgade kommuner som ägnar sig åt detta som kan betecknas som social dumpning, att man säger upp avtal, att man sätter enskilda personer i ett mycket utsatt och rättsosäkert läge, där man inte tar hänsyn till den enskilda personens rätt enligt lag utan ser detta som en fråga enbart om pengar och en diskussion mellan kommuner. Det tycker jag är upprörande. De kommuner som framför allt har hamnat i blickfånget för detta sätt att agera är kommuner i storstadslänen, framför allt i , , och kommuner som säger upp avtal som har funnits tidigare. Jag vill understryka att det inte finns något stöd för att säga upp avtal på det sätt som hävdas. Det finns inget stöd i det nya kostnadsutjämningssystemet för att kunna hävda att det är rätt sätt att agera på. Jag upprörs över detta. Vi har bett om underlaget, och det finns också med i den beredning som just nu pågår inom när det gäller att utforma tilläggsdirektiv till den sittande utredningen om lagen om personlig assistens. Jag avser att återkomma till i den frågan. Jag tycker dock, Per , att kommunerna borde ta sitt ansvar för att se till att alla människor behandlas lika. 37 Förste vice talman (): Självfallet ska alla människor i största möjliga utsträckning behandlas lika. Men, statsrådet, det är som bekant inte jag som styr i ett stort antal kommuner. Det gäller inte heller enbart borgerligt styrda kommuner, utan jag kan räkna upp ett stort antal socialdemokratiskt styrda kommuner med liknande tendenser. Det är bara att konstatera att pressade kommunalpolitiker av olika politiska kulör inte alltid gör så bra saker, och framför allt blir de, kanske på grund av bristande vilja, oense om hur de ska hantera det här. Om vi får ett antal fall där svårt funktionshindrade personer med stort behov av stöd kan skadas av minsta störning då är frågan om det inte är något fel på systemet med tanke på att dessa konflikter uppstår mellan alltfler kommuner. Försök att förtydliga regelverket är naturligtvis bra, men är det en framkomlig väg? Klarar vi av att ge dessa människor inte bara ett drägligt liv utan, i den mån det går via en viss form av vård, även möjligheter till en del framsteg? Man har lyckats hyggligt väl utifrån de förutsättningar som finns. Jag tycker att de särskilda hem för personer med särskilda behov som finns på ett antal platser är mycket bra eftersom de ofta finns i bygder med sysselsättningsproblem och en mycket lugn miljö. När det finns få arbetsplatser är personalen ofta stabil, vilket innebär en trygg omvärld för de människor som mår bra av just stabila miljöer. Däremot är det inte bra när vi får ständiga konflikter som upprör människor, både de direkt och indirekt inblandade, och där en del ska behöva känna sig mer eller mindre ovälkomna i vissa kommuner. Det är tragiskt, och därför efterlyser jag åtgärder. Jag frågar ånyo: Tror statsrådet verkligen att den utredning som tillsätts löser problemen, och hur hanterar man situationen de närmaste ett à två åren innan utredningen över huvud taget kommit någonvart? Vore det inte bättre och där känner statsrådet till min uppfattning att man lät kommunerna över hela landet solidariskt stå för kostnaderna genom att staten i stället betalade via kommunalanslaget? Då skulle vi slippa denna, som jag tycker, ovärdiga svartepetterdebatt mellan kommunerna, vilket ju drabbar några av de absolut svagaste individerna och de svagaste familjerna, alltså dem som är drabbade av det spel och de konflikter som finns? 38 Socialminister (): Jag tror att Per och jag är helt överens om vikten av att människor med omfattande funktionshinder verkligen får det stöd och den service som de är i behov av. Det är inte heller fel även där kan vi väl vara överens att en del kommuner kanske inte haft förmåga eller vilja, eller hur man nu vill uttrycka det, att erbjuda en fullvärdig service till dessa personer. En del av de avtal som sagts upp är väldigt gamla. De går ganska långt tillbaka i tiden. Det är, som sagt, inget fel att ge en person möjlighet till ett fullvärdigt liv i en annan kommun. Det som däremot är fel är att man felaktigt utnyttjar ett nytt kostnadsutjämningssystem genom att säga att man inte vill ta det ekonomiska ansvaret framgent. Det ansvaret har man. Det är alltså fel att hantera frågan på det sättet. Man har dessutom satt sig över den prövning som naturligtvis ska göras av den enskildes behov av stöd och service. Det är emellertid inte fel att träffa överenskommelser mellan kommuner eller mellan kommuner och landsting när det handlar om att skapa goda villkor för funktionshindrade med mycket omfattande funktionshinder och när det kanske dessutom krävs speciella inriktningar för att verkligen kunna tillgodose behoven. Så är det till exempel i . Jag har besökt ett boende med utmärkt kvalitet i där man hade boende från andra delar av landet. Det var en mycket fin verksamhet, och det tror jag är en framkomlig väg även framgent. Grundläggande är emellertid också hur vi ser på den här frågan, nämligen att människor med funktionshinder är fullvärdiga kommunmedborgare. Precis som Per och jag är de fullvärdiga kommunmedborgare med samma rättigheter och samma skyldigheter som alla andra. De behöver dock ett extra stöd för att kunna leva ett fullvärdigt liv. De ska naturligtvis få del av det kommunala stödet, precis som alla andra. Där finns ingen skillnad. Det är någonstans där som jag och Per troligtvis skiljer oss åt. Med mitt sätt att se är det givetvis mycket viktigt att kommunerna tar det ansvaret. Jag anser inte att det finns skäl för kommunerna att inte fullgöra sin uppgift på bästa sätt och att staten med automatik ska ta över den verksamheten. Det är fel tänkt för det innebär att man skiljer ut och skapar ett A- och ett B-lag bland medborgare i vårt land. Vi har tidigare haft den situationen, Per . Jag vänder mig mot det. Jag avser att återkomma i fråga om avtalen. Vi bereder just nu tilläggsdirektiven till den sittande utredningen. De bereds i . Jag är oerhört upprörd och hoppas att till exempel den här debatten, liksom en del andra debatter, leder till att kommunerna inser sitt ansvar. Det har också förekommit rättsliga processer där man slagit fast att kommunerna har detta ansvar. Det är ingenting som de kan frigöra sig från. Det är upprörande att man sätter sig över lagstiftningen så att enskilda personer kommer i kläm och att man ägnar sig åt ett svartepetterspel eller rent ut sagt åt social dumpning. Det är inte acceptabelt. 39 Förste vice talman (): Fullvärdiga kommunmedborgare ja, det tycker jag också. Men en fullvärdig kommunmedborgare måste kunna byta och flytta från en kommun till en annan. Man ska inte behöva leva i kommunarrest, i synnerhet om man har ett starkt behov att kunna leva ett drägligt liv. En del av storstadskommunerna har delvis dragit slutsatsen att de bästa miljöerna för dessa svårt funktionshindrade personer ofta finns på landsbygden. Just för att där finns stabilare personal och avsevärt lugnare miljöer har man träffat avtal med dem. Problemet uppstår när ett alltför stort antal, eller ett oacceptabelt stort antal vågar jag säga, kommer i kläm mellan sin ursprungliga kommun och sin nya vistelsekommun om vem som ska betala för detta. Det är ett allvarligt problem som måste lösas. Jag har tagit upp denna fråga i kammaren ett antal gånger, och jag noterar att det går framåt med väldigt små steg. Jag inser att det är ett svårt problem, men jag tycker inte att lösningen med den nye utredningsmannen förefaller särskilt hoppingivande. Jag tror inte att man löser problemet med att olika kommuner kan ha olika intressen och att det handlar om väldigt mycket pengar. För mig är därför svaret den solidariska lösningen där man inte ska behöva känna att man är en belastning för bygden, utan att samhället får ett huvudansvar, men att det är alla kommuner som gemensamt står för finansieringen. Jag har svårt att tro att utredningsuppdraget, med de preciseringar som görs, ska kunna leda till att socialförvaltningarna helt plötsligt blir ense i denna mycket svåra och delikata fråga. Min fråga är: Tror statsrådet verkligen det? 40 Socialminister (): Kostnadsutjämningssystemet såsom det är konstruerat är just en solidarisk fördelning av kostnaderna, Per . Det är kommunerna själva som fördelar kostnaderna sinsemellan. Det görs utifrån insikten att det är orimligt med kostnader som ligger på mellan per invånare och per invånare. Det är ett arv av en historia som har funnits för vårt sätt och vår inriktning när det gällt att ge stöd och service åt funktionshindrade. Det vill vi nu bryta upp. Det bygger på en ny syn på handikappolitiken. Den utgår från att alla medborgare i vårt land ska betraktas som fullvärdiga kommunmedborgare med rätt till full delaktighet. Vi måste se till att vi verkligen kan leva upp till de mål vi har satt upp om jämlikhet och att alla människor kan leva ett fullvärdigt liv. Det är grunden för den handikappolitik som vi gemensamt har varit med och beslutat om i denna kammare. Det är djupt ovärdigt att kommunerna ägnar sig åt att enbart diskutera pengar. Det är väldigt upprörande, Per . Jag hoppas Per delar min uppfattning. Det är tyvärr mycket välbärgade kommuner som ägnar sig åt detta. De tror sig kunna komma undan kostnaderna genom att föra över enskilda personer och kostnadsansvaret på små kommuner. Det är djupt upprörande och en tingens ordning som inte är acceptabel. Jag avser att återkomma till i denna fråga. Överläggningen var härmed avslutad. 9 § Svar på interpellation 2005/06:217 om ledarhundar till synskadade 41 Socialminister (): de har frågat mig vilka konkreta åtgärder regeringen tänker vidta för att säkerhetsställa försörjningen av ledarhundar för synskadade och därmed ta bort kötiden samt vilka åtgärder regeringen tänker vidta för att säkerställa en långsiktig produktion av ledarhundsämnen. har vi ett nytt system för inköp och placering av ledarhundar. Syftet med det nya systemet är just att få fram fler ledarhundar för det anslag vi har för ändamålet och att placeringen av ledarhundar sker på ett rättssäkert sätt. har organisationen av och huvudmannaskapet för produktionen av ledarhundsverksamheten varierat. Även då man i bedrev en storskalig avelsverksamhet av tjänstehundar låg produktionen av ledarhundar oftast lägre än av det angivna årliga behovet. Problemen med att uppnå produktionsmålen har i princip varit desamma . Genom att antog den proposition om ledarhundsverksamheten (prop. 2004/05:84, bet. 2004/05:SoU17, rskr. 2004/05:141) som regeringen överlämnade upphandlar ledarhundar som ska tilldelas personer med grava synskador. Tilldelningen kommer att ske med ökad rättssäkerhet genom att den omfattas av bestämmelserna om myndighetsutövning och att kriterierna för att tilldelas en ledarhund regleras i lag. Det nya upphandlingsförfarandet medger att producenter av ledarhundar får möjligheten att leverera ledarhundar under konkurrensneutrala villkor. slöt avtal om totalt 42 ledarhundar för placering . Ytterligare ett resultat av nyordningen är att behovet av ledarhundar ser ut att vara lägre än vad vi trott. För att förbereda myndighetsutövningen har () gått igenom kön för att få ledarhund. Resultaten av genomgången visar att det årliga behovet av ledarhundar snarare ligger på 2540 hundar än 4560 hundar som tidigare angetts. Detta kan innebära att vi mycket väl kan hamna i en situation med överskott på ledarhundar. och 2007 kommer erfarenheterna av de nya reglerna att göra att vi får en bättre bild av hur det långsiktiga utbudet och efterfrågan av ledarhundar verkligen ser ut. I samband med behandling av regeringens proposition lämnades ett tillkännagivande om att regeringen noga bör följa och utvärdera verksamheten samt återkomma till med en redovisning. Regeringen avser att återkomma till med en redovisning av hur de nya reglerna fungerar. En förutsättning för att kunna ha en långsiktig försörjning av ledarhundar är att det finns valpar som är lämpliga att träna till ledarhundar. finns ingen storskalig avel för att få lämpliga valpar. I stället köper ledarhundsproducenterna in valpar genom nätverk de upparbetat med kennlar och privatpersoner. När det gäller frågan om avel av hundvalpar som lämpar sig att träna till tjänstehundar, varav ledarhundar är en kategori, ligger huvudansvaret inom och frågan bereds inom . Det är dock viktigt att nämna att de anslagna medel (UO 9, 16:4) som finansierar ledarhundsverksamheten ska gå till inköp och placering av ledarhundar, och de är inte avsedda för avelsverksamhet. 42 (): För en synskadad är hunden inte bara människans bästa vän. För en synskadad är en ledarhund skillnaden mellan isolering och frihet, skillnaden mellan beroende och oberoende. Förutom att vara ett förflyttningshjälpmedel ger en ledarhund livskvalitet till en synskadad. De tjänstehundar som vi talar om är mer än bara ledarhundar. Det är jag medveten om. De finns hos polisen, tullen, försvaret och kriminalvården. Jag fick se rubriken i : Unik hundavel hotas på grund av regeringens dribbel. Detta kombinerades med uttalanden från statsminister . Han har sagt hundskolan som finns i ska räddas på grund av dess stora betydelse för den långsiktiga försörjningen av ledarhundar till synskadade. Det var då jag reagerade. Sedan kom också utredningen att göra hundar som gör nytta. Det gjorde att jag ställde två frågor till socialministern. Det gällde att säkerställa att det finns ledarhundar på lång sikt och kort sikt. Svaret gör mig orolig. Antingen är ministern okunnig och ointresserad eller så är det ovilja eller möjligtvis oförmåga att sätta sig in i frågan. Det behövs verkligen någonting för att vi ska få ledarhundar och den långsiktiga försörjningen. Med tanke på den kvalitet som krävs för ledarhundar, och jag tänker då speciellt på synskadade, kan detta inte skötas och organiseras av kennlar och privata uppfödare. Det krävs något mer. Jag skulle påstå att det krävs ett statligt ansvarstagande. Jag tittar på det svar som jag har fått. Jag är inte så säker på att som ska handla upp har den höga kompetens som man behöver för att handla upp detta. Det är faktiskt skillnad på att handla upp rullstolar och att handla upp hundar med kvalitet. Det kanske klarar det under ett eller därför att det fortfarande finns hundar på marknaden som håller god kvalitet. Men vad händer sedan? Det är min stora fråga. Sedan säger ministern att vi kommer att hamna i en situation med överskott på ledarhundar. Det påståendet är helt taget ur luften. Jag var så sent som i går i kontakt med . De säger att det finns 276 personer som har ledarhundar. Det är 323 personer som är godkända för det, men alla har inte ledarhundar just . Just nu väntar 29 personer i kö. De är klara för att få en ledarhund. Det är 14 personer som väntar på det hembesök som man måste ha innan man riktigt kan bli godkänd, och det är 14 personer som väntar på kursen. Totalt blir det 47 hundar. Vi ska inte ha ett siffeldribbel. Men det är helt felaktigt att det kommer att blir ett överskott. Det är helt fel. Sedan säger ministern att man kommer att titta på hur det står till och om det har fungerat eller inte. Då är det . Då har de flesta av de tikar som finns på hundskolan avvecklats. Jag kan inom parentes säga att det behövs 200 tikar för att få fram 4050 ledarhundar med kvalitet. Jag tycker att socialministern totalt smiter från sitt ansvar när hon säger att huvudansvaret ligger inom . Det är riktigt att ansvaret för tjänstehundarna ligger under , , och . Det går inte att smita från sitt ansvar och säga att frågan bereds i . Mina frågor till socialministern kvarstår. Jag vill konkret veta: Vad avser regeringen att göra för att man på lång sikt ska säkerställa att det finns bra ledarhundar med kvalitet för de synskadade? 43 (): Jag är medveten om att statsrådet inte har det direkta ansvaret för hundaveln och tjänstehundsproduktionen. Men jag skulle vilja ta tillfället i akt och ändå slå ett slag för och den hundverksamhet som finns där. I finns en anläggning som är väl anpassad för hundaveln. Det är i och för sig bra, men det som kanske är det viktigaste är att det finns ett stort hundkunnande i trakten. Det har funnits verksamhet med hundavel i Sollefteåområdet. Därför finns kunnandet där, som är så viktigt, och förståelsen för hundars villkor. Det är ju viktigt på alla områden. Hela hundverksamheten i har sedan konkursen 2002 varit satt på undantag. Det är nu angeläget, tror jag, att man lyfter fram och snabbt agerar för att den kunskap och de anläggningar som finns där uppe inte ska gå förlorade. Dessutom skulle en etablering i för tjänstehundsproduktionen ge arbetstillfällen som den här bygden är i så stort behov av efter avvecklingen av regementena. Jag tänkte använda statsrådet som budbärare till vår jordbruksminister. Min fråga är: När kan vi få besked om när ett beslut om tjänstehundarna kommer med anledning av ? Och är statsrådet beredd att medverka till att en etablering sker i ? 44 Socialminister (): Jag smiter inte från något ansvar tvärtom! Jag har lämnat en proposition till med den nyordning som gäller , de . Detta är en fråga som har upptagit mycket tid i departementet just utifrån att vi vill ha en klar och bra reglering utav inköpen och placeringen av ledarhundarna och att vi vill göra detta rättssäkert och tydligt reglerat.