prot · GT0967 · 2006-02-03 00:00:00 — Jag tycker ändå att det som framgår här väldigt mycket är att ert enda förslag handlar om att förändra hyressättningssystemet. Vi kan beskriva situationen och vara upprörda gemensamt, men jag tycker inte att det är ett rimligt förslag, långt ifrån. Jag tror att diskussionen ska handla om att bygga, att värna allmännyttan, att få fram ännu fler hyreslägenheter och att modernisera i hyressättningssystemet. Vi får väl se när ni har läst propositionen och sett de motiv vi har. Behovet av modernisering ser jag också som stort. Jag hoppas och tror att det som både hyresgästernas organisation och också de andra branschorganisationerna på bostadsmarknaden har fört fram som det de tycker är viktigast, nämligen hyressättningen av nybyggnation, också kommer att påverka förekomsten av ännu fler nybyggda hyreslägenheter, inte minst i storstäderna. Sedan kommer alltid frågan varför man ska lägga så stor vikt vid att prata om bostadsförmedling när det inte finns några bostäder att förmedla. Det finns bostäder att förmedla också i . Tusentals får sin lägenhet genom bostadsförmedlingen i . Kötiden är lång till de mest attraktiva lägena i , absolut. Men kötiden är kort till många andra delar av . Jag vill också betona att det finns ett annat skäl till att ha bostadsförmedling i varje kommun, nämligen rätten att ställa sig i kö. Vi har också fört en diskussion om hemlösheten . Det finns många människor i vårt land med mycket dåliga, för att inte säga obefintliga ekonomiska resurser som ändå vill få ordning på sina liv. De får inte ens ställa sig i någon kö för att det tar att få ordning på sitt liv också få möjlighet att få ett lägenhetskontrakt. Det finns många skäl att ha en bostadsförmedling, som givetvis har lägenheter att förmedla till sina konsumenter men som också kan hantera alla de sociala aspekter som en modern bostadsservice ska kunna. Vi är överens om mycket, vill jag ändå betona, fast det inte lät så i en del av inläggen. Det handlar om att bygga bort bristsituationen. Det handlar om att modernisera i hyressättningssystemet så att det blir mer möjligt att bygga till andra hyror, vilket jag hoppas att propositionen som lades på bord i och med regeringsbeslutet i går också kommer att bli ett bidrag till. 21 (): När det gäller bostäder och inte bostäder finns både ett kortsiktigt och ett långsiktigt problem. Det kortsiktiga är att det just nu pågår en intensiv svarthandel. Jag kan gott säga att den pågår just nu utanför våra väggar. Det är den biten man måste försöka komma åt. Vi kan inte vänta på att det ska byggas nya bostäder. Det tar alltför innan man når upp till den balans som behövs. Då är naturligtvis frågan: Varför vågar inte regeringen genomföra reformer beträffande det befintliga beståndet? Jag kan hålla med från om att det vi saknar i bostadsutskottet är ordenliga propositioner. Vi hade ju även från oppositionen hoppats så väldigt mycket, jag måste få säga det, när trädde in som bostadsminister. Men vi har fortfarande inga förslag. Jag tycker att det är jättetråkigt att inte tog chansen och röt till. Hon hade fått stöd från oss. Jag kan hålla med om en sak. Det är att man ska vara försiktig när det kommer uppgifter från branschorganisationer. Det är klart att de pratar lite grann i egen sak. Det är självklart. Men fastighetsägarna har ändå varit mycket seriösa också. Jag skulle vilja lägga fram ett förslag, och det skulle jag vilja ha stöd för från samtliga. Tillsätt en neutral utredare som får göra en snabbutredning av hur vi ska komma åt svarthandeln! Det är den fråga som jag har ställt en interpellation om . Vad gör vi åt svarthandeln? Tillsätt en neutral utredare! Överläggningen var härmed avslutad. 4 § Svar på interpellation 2005/06:221 om utegångsförbud för unga 22 Justitieminister (): har frågat mig om jag är beredd att överväga och tydliggöra möjligheten för kommuner att meddela att barn inte får vistas ute utan målsmans eller annan vuxens sällskap efter en viss angiven tid. Frågan är ställd mot bakgrund av att det i har rests ett förslag om att i den kommunala ordningsstadgan införa ett utegångsförbud efter för barn och ungdomar . Att våra barn och unga har möjlighet att växa upp och vistas i trygga miljöer är en viktig fråga för regeringen. För att uppnå detta krävs gemensamma ansträngningar från samhällets olika aktörer och insatser inom flera olika områden. Skol-, socialtjänst-, familje-, folkhälso-, arbetsmarknads- och integrationspolitik är några exempel på områden där regeringen vidtar åtgärder som bidrar till att skapa trygga uppväxtvillkor och säkra miljöer för barn och unga. Föräldrar har det primära ansvaret för sina barn. Därför är det också viktigt med insatser som på olika sätt stöder föräldrar i deras föräldraroll, exempelvis föräldrautbildningar och andra former av stöd. Det är också angeläget att barn och unga blir medvetna om de risker som finns med att vistas i otrygga miljöer. En kommun får meddela de föreskrifter som behövs för att upprätthålla den allmänna ordningen på offentlig plats. Lokala föreskrifter får dock inte lägga onödigt tvång på allmänheten eller annars göra obefogade inskränkningar i den enskildes frihet. Som själv anger torde ett generellt utegångsförbud inte vara förenligt med gällande lagstiftning. Enligt min uppfattning kan ett generellt utegångsförbud riktat mot barn och unga inte lösa problemet. Det är i stället åtgärder inom bland annat tidigare nämnda områden som kan bidra till att barn och unga vistas i miljöer som är trygga och säkra för dem. 23 (): Tack för svaret på frågan. Jag vill först slå fast att oavsett hur mycket vi diskuterar vilka insatser vi från samhällets sida ska göra för att skapa trygga, harmoniska barn med framtidstro vilar ansvaret först och främst på föräldrarna. Föräldrar har ett odiskutabelt och odelat ansvar för att ge sina barn en trygg och stabil uppväxt. Det är det viktigaste. I har representanter för något parti föreslagit att ett utegångsförbud ska införas mellan vissa tider för barn under en viss ålder. Detta ska ses mot bakgrund av att man har problem med att barn är ute och nätter när barn inte ska vara ute. Det här är, efter en ovetenskaplig, snabb och hastig undersökning, inget problem isolerat till utan något som finns på sina håll i landet. Det här handlar om vad vi ska göra i de fall där föräldrar inte tar sitt ansvar för att ge barnen en tillräckligt trygg, stabil och säker uppväxt. Nioåringar ses trilla hem efter på stan , som en polis i medelstor svensk stad har berättat. Vad ska man göra? Dagens regler för vad polisen får göra är oklara. I 12 § polislagen jag tar upp paragrafen i interpellationen framgår, i kort sammanfattning, att när barn vistas i miljöer som hotar deras hälsa och utveckling får och ska polisen ingripa för att bryta detta. De poliser jag har talat med och de uppgifter som har givit pekar på att det är oklart var gränsen för denna risk för hälsa och utveckling går. När får polisen ingripa? När är det tillräckligt stor fara för att polisen ska kunna plocka hem nioåringen som är på väg hem kl. 5 ? Är det tillräckligt skäl? Där råder mycket stor oklarhet. Det är detta jag med hjälp av denna interpellation vill bringa klarhet i. Jag inbillar mig inte att ett generellt utegångsförbud, som det som har föreslagits i , är det allra bästa. Jag tror att det skjuter alldeles för brett och riskerar att skapa en anda i samhället som vi egentligen inte vill ha. Jag är ute efter att samhället måste ha ganska handfasta redskap för att ingripa i de fall när föräldrar inte har tagit sitt föräldraansvar så allvarligt som de borde. 24 Justitieminister (): I första hand ligger ansvaret hos föräldrarna. Det ska vi noga understryka. Det finns inga som är så bra brottsförebyggare som mamma och pappa. Det är också de som i absolut största utsträckning också klarar de barn och ungdomar som har hamnat snett och får dem på rätt köl igen. Det är alldeles riktigt att samhället har ett ansvar. Det finns möjligheter för polisen på det sätt som nämns. Det finns dessutom en anmälningsskyldighet till socialnämnden. Jag tror att man är inne på rätt spår som vi kan se runtom i bland annat i där människor från arbetar på polisstationer, i där är ute och nätter och samarbetar med polisen, i där polis och socialtjänst till och med har flyttat så att de sitter vägg i vägg. På så sätt får de ett helt annat samarbete. Jag tror att detta tillsammans med alla de frivilliga krafter som ändå finns jag är själv med och föräldravandrar i är det allra bästa sättet att kombinera myndigheternas ansvar, föräldrarnas ansvar och frivilligas ansvar. Det har också gett resultat på olika sätt. Brottsligheten har trots allt minskat bland de yngre. Det som dock är oroväckande är att det fortfarande finns unga människor som växer upp, framför allt i förorten, som hamnar alldeles för tidigt de ska inte hamna där över huvud taget i ett liv som kan komma att präglas av droger och kriminalitet. Även om de allra flesta hamnar rätt finns det ändå ett litet antal. Det handlar då om att de inte har fått de chanser och möjligheter som varje ung person har rätt till. Vi ska fortsätta att bedriva arbetet utan att ta till så drastiska saker som något slags utegångsförbud. Det vore bara kontraproduktivt. Det handlar i stället om att se till att arbetet får fortsätta. 25 (): Jag tror att vi är ganska överens. Vad som är kolossalt viktigt är att de bestämmelser som finns för samhällets aktörer att ingripa när allt det andra inte har fungerat är glasklara. Vad får polisen göra? När får de göra det? När är det till och med så att de ska göra det? Av 12 § polislagen framgår att man ska omhänderta en ung människa och ta den till föräldrarna eller när den vistas i en miljö som är skadlig för den unges hälsa och utveckling. Om det står två åttaåringar på eller kl. 1 råder det stor osäkerhet det är inte klarlagt om det är tillräckligt skäl för polisen att ingripa. Jag tycker att det borde vara det. Nioåringar ska inte vara på eller på i som jag kommer från kl. 1 . Men det råder oklarhet från polisens sida om man får respektive ska ingripa i en sådan situation. Jag tycker att det borde klarläggas. Att vistas på eller i den åldern är en första signal, ett tydligt tecken, på att något är snett. För att undvika att denna lilla olycka ska utvecklas till en stor katastrof längre fram som kommer att sätta den unge i en situation som gör livet svårt att leva, och som kommer att kosta samhället stora pengar, är det viktigt att agera tidigt och tydligt. Ett klarläggande kring 12 § jag inser att det låter kolossalt byråkratiskt och tråkigt är viktigt. kan inte ge statistik eller uppgifter om hur ofta den paragrafen används, hur ofta polisen ingriper mot unga som vistas i olämpliga miljöer. Jag ska inte vara retorisk, men det kanske ger en liten vink om vilken betydelse man har tillmätt detta. Det är viktigt att vi sätter ljuset på detta. 26 Justitieminister (): Vet du vad jag tror är viktigt att sätta ljuset på, ? Det är de unga själva. De är inte omedvetna om den här situationen. Jag tror också att det är viktigt att vi ser dem som individer. Det kan mycket väl vara så att det är ungdomar i relativt hög ålder som över huvud taget inte ska vara ute, på grund av bristande omdöme och bristande mognad, medan en del yngre mycket väl kan vara det. Det kan vara yngre som umgås med äldre kamrater som mycket väl kan göra det och vice versa. Det som är intressant är att inget av det där fungerar om man inte ger ungdomarna en viss frihet och en viss möjlighet att själva utveckla sig och börja leva ett liv utanför hemmet och föräldrarna. Det är intressant att vi alla har ett behov av trygghet men att det ser olika ut. Många äldre upplever trygghet i att det ska vara stora ljusa platser, att det ska vara väktare, gärna uniformerade, och att det inte ska vara stora ungdomsgäng. Yngre personer har samma behov av trygghet, men de känner kanske inte trygghet därför att det finns en väktare eller en ordningsvakt. De bryr sig inte om så mycket om det är ljust eller mörkt, för om de råkar illa ut, till exempel ett mobiltelefonrån, har det kanske ingen betydelse om det är på ljusa dagen eller . Deras trygghet kan vara att vara många tillsammans, nämligen just det som äldre människor upplever som så hotfullt. Om vi inte förstår den här mekanismen och det behovet av trygghet och tror att vi kan göra en massa saker utan att involvera de unga, genom att bara bestämma generella tider som ska gälla för alla ungdomar, kommer vi definitivt att misslyckas. Vi borde i stället på olika sätt försöka få med ungdomarna, tillsammans med de projekt som också finns, med Lugna gatan som stöds i allt större omfattning, och på olika sätt tänka på hur det är att vara ung, att det gäller, även som ett led i utvecklingen, att röra sig ute och att det ska skötas tillsammans med föräldrarna, först och främst inom familjen. Men som vi sade har samhället naturligtvis ett ansvar, där vi behöver alla frivilliga krafter och där vi definitivt inte kan säga att det är samhällets sak. Jag tror att det är väldigt viktigt att man tänker på att en ung person ska ta för sig och ska vara ute, men naturligtvis inte på det sätt som har nämnts här, att nio- och tioåringar är ute långt . Då finns det redskap, men framför allt handlar det om att se till att kontakten mellan polis, socialtjänst och föräldrar och kanske också skola förbättras. Det är det viktigaste. Överläggningen var härmed avslutad. 5 § Svar på interpellation 2005/06:222 om lagföring av krigsförbrytare 27 Justitieminister (): har frågat mig vilka åtgärder jag har vidtagit för att försäkra mig om att en utpekad rysk generallöjtnant ska kunna lagföras för de krigsförbrytelser som han misstänks för. har även frågat vilka åtgärder jag ämnar vidta för att krigsförbrytare som kommer till inte ska kunna lämna landet utan att lagföras för sina brott. Vidare har frågat vilka åtgärder jag har vidtagit för att uppfylla löftet om att öka lagföringen av krigsförbrytare i . Frågan är ställd mot bakgrund av att svenska medier utpekat en rysk generallöjtnant såsom ansvarig för krigsförbrytelser som ska ha begåtts av soldater i ett förband som var underställt honom. Denne generallöjtnant har vistats i i samband med en svensk-rysk militärövning. Jag vill inledningsvis framhålla att det är polis och åklagare som tar ställning till om någon kan misstänkas för brott och vilka åtgärder som krävs i brottsutredningen. I vissa fall krävs åtalstillstånd från regeringen eller där delegering har skett från riksåklagaren för att åtal ska få väckas. Detta gäller till exempel om det är fråga om brott som har begåtts utomlands. Syftet med en sådan ordning är främst att mot bakgrund av att har en omfattande straffrättslig jurisdiktion avgöra om i det enskilda fallet har ett påtagligt och berättigat intresse av att lagföring sker här. Det är ytterst ovanligt att åtalstillstånd begärs från regeringen för den typ av brott som det nu uppges ha varit fråga om. När en begäran om åtalstillstånd kommer in till regeringen handläggs den regelmässigt med stor skyndsamhet. I det nu aktuella fallet gjorde en anmälan till riksåklagaren mot en rysk generallöjtnant med påståenden om krigsförbrytelser. Riksåklagaren lämnade ärendet vidare till en åklagare som gjorde bedömningen att förundersökning inte skulle inledas eftersom det, enligt åklagaren, förelåg formella hinder för lagföring av brotten. Någon begäran om åtalstillstånd från regeringen har inte gjorts under ärendets handläggning. Jag vill i sammanhanget också framhäva det faktum att anklagelsen mot generallöjtnanten bygger på att han i egenskap av ställföreträdande chef för militärområde var ansvarig för sina underlydandes agerande. Enligt de uppgifter jag har fått från både Försvarsdepartementet och var dock brigaden under sin tjänstgöring i inte underställd den nu aktuella generallöjtnanten. Den ser givetvis allvarligt på den typ av brott som anmälan avsåg. Enligt artiklarna 6 och 7 mot tortyr samt enligt den internationella humanitära rätten är det varje stats skyldighet att utreda och lagföra dem som begått eller medverkat till handlingar som innebär tortyr eller krigsförbrytelser. Det främsta ansvaret för detta åvilar självfallet den stat där brotten begåtts, men även andra stater där en misstänkt påträffas, som , har en skyldighet att tillse att brotten utreds och att gärningsmannen antingen åtalas eller utlämnas till en stat som avser att åtala. Avslutningsvis vill jag upprepa det som jag framförde i interpellationsdebatten på detta tema, nämligen att det är viktigt att berörda myndigheter på olika sätt arbetar för att öka lagföringen av krigsförbrytare i . Enligt vad jag erfarit pågår ett samarbete mellan , riksåklagaren och för att ytterligare förbättra organisationen för att utreda och lagföra misstänkta krigsförbrytare. Regeringen följer också arbetet med detta. 28 (): Jag vill tacka justitieministern för svaret. Det som dock slår en när man läser svaret och när man lyssnar på justitieministern här är de, vågar jag nästan säga, dubbla attityder som regeringen har till lagföring av krigsförbrytare. Å ena sidan, som i det aktuella fallet med en relativt högt uppsatt person som kommer hit till och som representerar ett stort och mäktigt land, omgärdas den gästande personen av en skyddande byråkratisk mur: Det föreligger formella hinder för lagföring av det anmälda brottet. Å andra sidan finns det en närmast olympisk dådkraft när det gäller att rikta sig till andra länder och kräva handling av andra länder för att lagföra krigsförbrytare. Det gäller särskilt små, känsliga och utsatta länder, som till exempel . Här finns inga byråkratiska hinder. Innan i det här fallet generalen levererades i krävde den mer tydligt än någon annan att man skulle frysa medlemskapsförhandlingarna med . Detta resulterade för övrigt, fru talman, i en halvering av det folkliga stödet i för en anslutning till den europeiska unionen. Attityderna är ett problem, och de förvärras av det andra stora bekymret som jag ser, den principiella bristen i regeringens politik, och det är den skriande bristen på resurser för att klara av detta. Det låter väldigt storslaget i justitieministerns svar, att nu pågår ett stort arbete för att samordna resurserna. Det är ganska lätt gjort att samordna resurserna med en enda person, nämligen den resurs som har varit avsatt för att systematiskt arbeta med lagföringen av misstänkta krigsförbrytare i . uppskattar polisen att det kan finnas upp till 1 000 misstänkta krigsförbrytare i . Trots det har det, som sagt, bara funnits en enda polis som systematiskt har arbetat med de här frågorna. Detta är naturligtvis helt oacceptabelt, och det står i ganska bjärt kontrast till de mycket långa pekpinnar som den riktar mot mindre och i alla avseenden svagare länder i den här frågan. Man skulle, fru talman, nästan kunna tala om dubbelmoral. Tänk, fru talman, om skulle hänvisa till sin svaga ekonomi och säga: Nej, vi har bara råd med en polis som arbetar med lagföring av krigsförbrytare, och det kan nog ta tid det här det kan finnas byråkratiska eller till och med politiska hinder för lagföring. Jag tror inte att och skulle köpa det argumentet, men uppenbarligen är det så det i praktiken fungerar i vårt land. Man tycker då, när det nu går så bra för , att det skulle finnas lite mer resurser avsatta till detta. Om vi jämför med våra nordiska grannländer ser vi att man i , ett land med halva befolkning och antagligen också betydligt färre krigsförbrytare, nu har upprättat en ny särskild myndighet med inte mindre än 16 högspecialiserade experter som arbetar med att utreda och lagföra misstänkta krigsbrott. I är det ett tiotal som jobbar. Motsvarande standard i , , skulle vara ungefär 30 personer som för att komma upp i den nordiska standarden skulle jobba med detta i . När kommer vi att vara där? I förrgår pensionerades den enda polis som specialdestinerat arbetat med de här frågorna. Jag vet, , att han har fått en efterträdare. Jag vet att man nu anställer ett antal människor. Men det är uppenbarligen fortfarande alldeles för lite. Är det inte rimligt att lite grann tona ned de moraliska brösttonerna till andra innan vi själva har kommit upp i ett 30-tal poliser som jobbar systematiskt med detta? 29 (): Tack, , för angelägen fråga i ett mycket viktigt ämne! fick vi alla i ta del av ett antal larm om situationen i angående krigsförbrytare. utmålades som en för krigsförbrytare. Det var heller ingen idé att anmäla krigsförbrytare till polisen, för det blev ingenting med en sådan anmälan. Flyktingar kunde vittna om detta. De kunde också vittna om upprörande provocerande möten på gatan där de kunde möta sin före detta plågoande från annat land, som alltså också hade hittat sin i , inte bara flyktingen. kunde berätta att de inte polisanmälde ett stort antal människor som de själva misstänkte var krigsförbrytare. Den enda polisen, som här har refererat till, hade inte möjlighet att lagföra dem som anmäldes. Amnesty påpekade också att gör för lite på detta område. Beskeden från början från vår justitieminister var att inte är en för krigsförbrytare och att vi har bra koll på dem i , till skillnad från andra länder. Sedan blev det ändå lite pudelrörelse från vår minister, tycker jag. I den interpellationsdebatt som jag hade medgav justitieministern att det kunde finnas anledning till ödmjukhet och sade att när något ändå framkommer som visar att det inte är bra i ska vi vara beredda att vidta de åtgärder som behövs. Hur har det då blivit efter den debatten? I det här svaret från vår justitieminister konstaterar han att samarbete nu pågår mellan , riksåklagaren och . säger jag naturligtvis. Beskedet var att de skulle träffas. Det har också skett, med början, vad jag förstår, . har också genomfört interna utbildningar för att bättre kunna få koll på läget. Med anledning av det kan man tro att har kommit bättre fram vad gäller att anmäla till polisen. Vi har anledning att tro att fler blir kända. Men polisens möjligheter, som har visat här, är ju desamma eller omöjligheter. Det blir inte fler lagförda. Det blir inte tuffare för krigsförbrytarna i . Frågan till vår justitieminister måste bli: Vilken är din bedömning ? Har det blivit bättre med kapacitet och möjligheter att göra någonting åt situationen? Är ministern nöjd? Vid frågestunden frågade jag om det fanns anledning för att göra mer med tanke på situationen i och krigsförbrytare. Då svarade ministern att det har lagts fram en larmrapport om de saker som sades , alltså . Vi fick inte tillfälle att tala om saken då, men jag tycker att det finns anledning att väcka frågan: Vad sade denna larmrapport? Det är viktigt att få del av den för flera av oss och för offentligt bruk i . Vad innehöll larmrapporten? Vad finns det anledning att tala om i den angående situationen i med misstänkta krigsförbrytare i vår nation? Det är mina frågor inledningsvis, fru talman. 30 Justitieminister (): Jag ska inte plåga oppositionen med de satsningar som den socialdemokratiska regeringen har gjort på polisen och rättsväsendet. Det är trots allt den största satsning som någonsin har gjorts, vilket också har gjort att vi har betydligt fler poliser än när vi övertog regeringsmakten . Det är mycket glädjande. Men är det här specifika uppgifter. Det är också viktigt att komma ihåg, precis som nämndes i förra interpellationsdebatten, att det inte handlar om en enda person. Det är riktigt att var den person som tidigare hade ansvaret på RKP, och har det övertagits av . Men RKP driver inte några egna utredningar, utan de utredningstjänsterna har tillsatts i , i och i . Det finns också utredningskapacitet vid polismyndigheterna i , i och i . Nuvarande kapacitet har bildat ett nationellt väl fungerande nätverk med bland annat internationella åklagarkammaren, och andra för verksamheten viktiga myndigheter. Så sent som hölls det senaste mötet, där det diskuterades hur man gemensamt kan bekämpa eventuella framtida misstänkta krigsförbrytare från bland annat .