prot · GT09133 · 2006-06-01 00:00:00 — Uppenbarligen är ju även de som tillhör majoriteten missnöjda med förslaget. Jag kan ju instämma i stora delar av anförande. Det är en kompromiss som inte är bra från flera synpunkter. Där kan vi nog i långa stycken vara överens. Jag skulle vilja fråga vilka kompromissförslag som han lämnade under de här överläggningarna. Vilka kompromissförslag sade jag nej till? Ja, det var fråga om skrivningar i förarbetena om att det här är icke-beslut. De kom ju, och det var ju bra. Men några materiella förslag till förändringar, till exempel att säga att vi inte ska slå samman utskotten, minns jag inte. Jag kan säga att jag sade vid ett sammanträde att jag kan acceptera att man har de hoppande suppleanterna i . Men på det fick jag ingen respons, för det var inte utbytbart, och det fungerade inte. Det nu försöker ge sken av skulle vara kompromissförslag var att Socialdemokraterna diskussioner i och annat skulle ge upp sin ståndpunkt och underkasta sig det ville diktera i det här sammanhanget. Jag tycker inte att det är en riktig beskrivning när säger att det är Socialdemokraternas fel att det är så här. Majoriteten måste väl ha något ansvar i en sådan här fråga? 6 () replik: Det är intressant att höra . ska vi väl inte här reda ut hela diskussionerna i arbetsgrupperna. Det skulle ta . Men både jag och, vet jag, gjorde insatser det får han väl reda ut sedan för att vi skulle hitta en gemensam lösning på det här med grön- och vitböckerna. Det som jag blir lite konfunderad över är: Om det nu vore en så förfärligt viktig fråga, det här med , så kunde jag kanske förstå oviljan till kompromiss. Men grön- och vitböckerna är inte en sådär oerhört central frågeställning. Jag vill också säga något om att ett litet parti blockerar en fråga. Det kan man tycka att det inte ska få göra. Men tydligen ska ett lite större parti få blockera. Håller man sig till den tredjedel som nu talar varmt för borde han ha tänkt på det även . Då körde man över en minoritet på 35 ½ %. Det var, såvitt jag med min matematiska kunskap begriper, mer än en tredjedel. 7 (): Jag vet inte om jag bör fortsätta diskussionen om hur diskussionerna gick till i och i vår arbetsgrupp. Faran är att det blir ännu mer förvirrat i fråga om hur det gick till. Jag kan bara deklarera att jag nog uppfattade situationen på ungefär det sätt som redogjorde för, nämligen att man från socialdemokratisk sida mycket tydligt gjorde klart att det inte fanns utrymme för någon annan ståndpunkt än den som uttrycktes i reservationerna i . Det var så jag uppfattade det. Det är väldigt olyckligt om detta var en missuppfattning. Men vi var några som förstod det på det sättet, och därmed fanns i praktiken heller inte något reellt utrymme för sakdiskussioner kring någon ytterligare kompromiss. Jag beklagar också att vi inte har lyckats komma längre och få en bredare majoritet för de här förändringarna och får väl ansluta mig till den brist på entusiasm som båda de föregående talarna har uttryckt här i talarstolen. Till det som ändå föreslås. Det handlar om förhållandet mellan riksdag och regering. har alldeles rätt i att det är detta som är kärnan i de förslag som läggs fram vad gäller behandlingen av EU-frågorna. Där menar jag att det är så att i samma utsträckning som utskott engagerar sig i olika politiska frågor, uttrycker ståndpunkter och gör bedömningar, i samma utsträckning som blir mer aktiv på det ena eller det andra politiska området minskar naturligtvis i politisk mening det manöverutrymme som regeringen har i enlighet med parlamentarismens principer. Den effekten får man alldeles oavsett om kammaren fattar några juridiskt bindande beslut eller inte. Därför menar jag att även den socialdemokratiska ståndpunkten, som ju innebär att man vill att i större utsträckning ska engagera sig i EU-frågorna, i realiteten betyder ett något minskat politiskt manöverutrymme för regeringen. Den sak som har kommit upp till diskussion, huruvida kammaren ska kunna ha en votering om ett sådant här utlåtande från ett utskott för att utröna om majoriteten i kammaren överensstämmer med den majoritet som finns i utskott, menar jag har ganska underordnad betydelse för problematiken. Vi gör ju också ett ytterligare klarläggande i utskottets betänkande om att detta inte innebär något som binder regeringen i juridisk mening. Jag tror att något överdriver de problem som skulle kunna uppkomma av detta. Jag tror också att det är ofrånkomligt att får en mer aktiv roll även i EU-frågorna, det vill säga i arbetet med att komma fram till olika ståndpunkter i EU-systemet, om jag uttrycker det så. I en formell mening ligger ju ansvaret för detta arbete på regeringen. Det är i den meningen fortfarande utrikespolitik, vilket är regeringens område och inte . Men i och med att EU-systemet ser ut som det gör och i och med att vi också har överfört beslutandemakt, lagstiftningsmakt i realiteten, till EU-systemet innebär det att regeringen ägnar sig åt lagstiftningsarbete, det vill säga det som egentligen, enligt doktrinen, är område. Därför är det också ofrånkomligt att och parlament i andra länder kommer att skaffa sig ett inflytande över regeringsarbetet i den mån det i realiteten handlar om lagstiftningsarbete. Så tror jag att det ser ut. Vilka former som är de bästa för detta vet vi inte. Jag tror, precis som , att man nog kommer att finna att detaljer på det ena eller andra sättet inte är hundraprocentigt utformade. Man kommer att få pröva sig fram, och praxis kommer att anpassas successivt . Jag tror också, i och för sig, att det hade varit möjligt att göra ett något bättre utredningsarbete i de här frågorna. Men vi har rättat till något i , och jag tror att det är fullt rimligt att genomföra de förslag som läggs fram. Jag tror inte att det kommer att innebära några avgörande problem eller problem av sådan art att vi nu skulle avstå från att fatta de här besluten. Jag ska säga något också om modellen med att kunna sätta in nya ledamöter i . Det är kanske inte världens mest eleganta lösning, men det är ändå en lösning som i någon mån kommer åt de problem som mindre partier har vad gäller arbete. Det är ett oerhört betungande arbete för de mindre partierna, med en ordinarie och tre suppleanter, eller vad det är, som alla är engagerade i sina egna ordinarie utskott. Den modell som föreslås skulle helt klart innebära en viss lättnad och en bättre arbetssituation för de mindre partierna och göra det möjligt att på ett bättre sätt delta i arbete. Därför tycker jag att det är ett bra förslag. Slutligen förändringen av utskottsorganisationen. Även där är det på det sättet att det inte finns någon självklar lösning som är bättre än alla andra. Men det finns ett bestämt önskemål, återigen från de mindre partierna, om att minska antalet utskott för att göra det lättare för mindre partier att på ett bra sätt delta i utskottsarbetet. tar vi ett litet steg i den riktningen. Jag menar att man borde kunna ta fler och större steg . Men det här är i alla fall ett steg. Det har sagts att det här inte är en naturlig sammanläggning. Nej, det är möjligt. Men det finns nog inte någon sammanläggning som i så fall är naturlig. Det kommer alltid att finnas gränsdragningsproblem, och det kommer alltid att vara så att åtminstone en del utskott inom sitt område har olika ärendegrupper som inte direkt hänger samman. Så måste det nog vara i riksdagsarbetet. Jag tror att den sammanläggning som föreslås är väl så god som någon annan. Jag tror att det är angeläget att man får åtminstone någon minskning av antalet utskott. Därmed yrkar jag bifall till förslagen i utskottets betänkande. 8 () replik: Jag skulle kunna hjälpa till med ett argument för sammanslagningen av bostadsutskottet och lagutskottet. Det är att det i de bostäder som ska byggas bor människor. Deras förhållanden är ofta reglerade med hjälp av äktenskapslagstiftning och sambolagstiftning. Där kan man faktiskt hitta ett samband som talar för att det är samma utskott som sköter de här båda aspekterna av mänsklig tillvaro. Men det där är väl inget argument som riktigt biter i sammanhanget. Jag vill dessutom inte göra den där sammanslagningen. Jag skulle vilja ställa en fråga . Jag instämmer ju i mycket av det han sade, och alla tre talarna har på olika sätt haft samma obehagskänsla inför det här förslaget, både beträffande bristen på ordentlig uppslutning och beträffande det materiella innehållet. Jag skulle vilja fråga : Vilket kompromissförslag lade fram i överläggningarna i de här sammanhangen? Jag kan faktiskt inte riktigt erinra mig vad det var. Jag erinrar mig dock att jag på utskottssammanträdet sade: Men jag kan acceptera och försöka ta det här ersättarsystemet i . Det möttes nästan bara av fnysningar. Det var inte det som det handlade om. Jag har faktiskt lagt fram ett konkret förslag. Jag vet också att när vi började diskutera detta i arbetsgruppen sade jag att jag inte hade något mandat att göra upp. Det förstods tydligen som att jag inte ville göra upp. Därmed gled man lätt ur det här. Möjligen hänger det samman med att ingen av oss har varit med i de tidigare förhandlingarna utan replierar på våra respektive gruppledningar. I praktiken kanske det är de som har fjärrstyrt det här, och så har det lett fram till att det inte varit möjligt att nå en bra kompromiss i . Jag hade kanske kunnat gå tillbaka till min gruppledare och säga: är förutsättningarna de här, kan vi då göra någonting? Men jag hade ju ingen anledning att gå tillbaka, för jag fick ingenting att gå med. 9 () replik: Vi i KU ska väl inte skylla ifrån oss för det partiella misslyckande som man väl kan säga att detta är. Men det ligger nog mycket i vad säger: Beredningen av detta ärende har gjort det svårare för att komma vidare till någon bredare kompromiss. Vi fick ärendet i knät, kanske inte fullständigt ordentligt utrett i alla detaljer däremot med fixa och färdiga partipolitiska låsningar, och det visade sig inte möjligt att lösa upp dem. Det är möjligt att vi har talat förbi varandra på något sätt i utskottet, trots att vi har jobbat ihop . Mitt bestämda intryck var dock att gjorde klart att det inte fanns något som helst utrymme för någon förändring från socialdemokratisk sida, och i det läget kände naturligtvis de andra partierna inte någon väldig entusiasm för att försöka formulera kompromissförslag. Det skulle ju ändå inte bli något det var så vi uppfattade det. Det jag själv förde fram som en möjlig diskussionspunkt var just möjligheten att votera om de olika meningarna i utlåtanden kring grön- och vitböcker. Jag ser som sagt inte detta som någon avgörande fråga i sak, och jag hade inte haft några svårigheter att ta en diskussion om att lösa den frågan på ett annat sätt. Men som sagt: Det fanns inte det utrymmet. Vad gäller det som nu nämner som en möjlig kompromiss kastades det ju fram i allra på ett sådant sätt att det nog inte får ursäkta uppfattades som en seriös diskussionsinledning. 10 () replik: Det är tydligen så att jag har missuppfattats nästan i hanteringen i . Det var absolut seriöst, men jag tänkte väl att jag skulle kunna få något slags motbud. Jag minns att talade om de här voteringsfrågorna. Det är ingen tvekan om att de är en väsentlig bit av de problem som vi ser från socialdemokratisk sida. Men minns säkert att han inte heller fick någon uppslutning från alliansområdet. Vi går bara vidare, hette det. På något sätt fick jag intrycket att man från alliansens och de andra partiernas sida tyckte att det var väldigt skönt att kunna påstå att jag var alldeles omedgörlig, för då behövde man inte hålla på och argumentera med sina gruppledare och annat om några förändringar. Jag vill också säga att jag delar uppfattning när det gäller förhållandet mellan riksdag och regering. Det är klart att varje hantering i av denna typ av frågor kan komma att begränsa regeringens handlingsutrymme. Det kan också lite omvänt sägas att får man stöd för ståndpunkterna så har man en bättre förankring och uppslutning och kan med viss större styrka förhandla och diskutera. Ur socialdemokratisk synpunkt är det dock angeläget att spelar en roll i dessa sammanhang, och det har ju gjort på ett förtjänstfullt sätt även om det var uppfattning att den lilla skulle fatta för bindande beslut och binda regeringen vid ståndpunkter när man inledde dessa diskussioner och arbetet med . På de punkterna blir det alltså förändringar och begränsningar i det politiska handlingsutrymmet. Jag vill på de sista sekunderna i repliken också erinra om den så kallade hattdiskussionen eller presidentdiskussionen i samband med den nya konstitutionen, där uttalade en teoretisk ståndpunkt som sedan användes för att till och med anmäla regeringen till KU för att inte ha följt beslut. Spåren förskräcker kring det här icke-beslutsfattandet i . 11 () replik: Just den så kallade hattfrågan, det vill säga om skulle ha ståndpunkten att EU skulle ha en president, och en del andra sådana frågor där riksdagsmajoriteten hade en annan uppfattning än regeringen illustrerar ju förhållandet att regeringen i EU-frågorna aldrig kommer att vara helt fristående från riksdagsmajoritetens uppfattning, detta oavsett vilka formella beslut som har fattats och inte fattats. Så är det nog. Det stämmer också att mitt parti hade uppfattningen att skulle kunna fatta för bindande beslut. Så fort jag upptäckte detta gjorde jag mitt yttersta för att ändra det, och det skedde också . Vi övergav alltså den felaktiga uppfattningen. Vad gäller alliansens själstillstånd under våra diskussioner tror jag att jag avstår från att spekulera i detta. Jag kan bara prata för mig själv. Jag vill återigen beklaga att vi inte kunde nå längre. Jag ska ta mitt ansvar för det, men jag menar nog att jag inte ensam har ansvaret. Det får vi nog i så fall dela i alla partier. Jag vidhåller också att förutsättningarna för att nå längre redan från början hade begränsats genom den förberedande hanteringen i och riksdagsstyrelsen. 12 (): Ja, det var ju inte den muntraste av debatter man bevistat i denna kammare. Man skulle nästan kunna tro att det skulle vara det om man bara tittade på framsidan av betänkandet. i en ny tid det låter ju väldigt bra. Det låter som om det svenska parlamentet skulle ta sig an de utmaningar som vi verkligen står inför med bristande förtroende, sjunkande valdeltagande och allt annat som vi diskuterar med jämna mellanrum. Och så öppnar man och försöker förstå vad som är denna nya tid. inser man att det nya är att nu ska gå med i EU. Jag finner det lite symtomatiskt att det har tagit för denna genomgripande diskussion om hur ska hantera EU-arbetet från det att gick in i Europeiska unionen. Jag tycker också att det som sker är, som uttryckte det, en naturlig utveckling. Vi är, vad vi än tycker om det jag gillar det inte medlemmar i en union som tar sig alltmer makt och som beslutar om alltfler frågor. Alltmer av det vi gör här i berörs också på olika sätt eller har på olika sätt bäring på sådant som inte beslutas här utan kommer från den europeiska unionen. Detta gäller inte minst det som är ett demokratiskt parlaments själva huvuduppgift, nämligen att stifta lagar. Mycket av den lagstiftning som gäller här i är beslutad i EU. Därför är det naturligt, som uttryckte det, att , parlamentet, försöker söka sätt att få inflytande i denna lagstiftningsprocess och inte bara agerar expeditionssträcka för redan fattade beslut. Man kan också se att de försök som gjorts att nå en demokratisk legitimitet för EU-systemet på övernationell nivå med som det tydligaste exemplet inte har fallit särskilt väl ut. Valdeltagandet i EU-parlamentsvalet är som bekant lågt och på många håll inom unionen också sjunkande. Därför behövs det i EU att de demokratiskt valda parlamenten på nationell nivå får ett starkt inflytande. Det är också det som legat bakom det arbete som har gjorts i kommittén och som ska nå ett delmål genom att vi fattar beslut om detta betänkande här i kammaren. inställning till hur ska får mer inflytande över EU-arbetet har ju varit att inte är tillfyllest. Vi har velat och vill lägga ned och föra över de samråd som där sker till fackutskotten. Jag brukar exemplifiera bakgrunden till denna åsikt med det andra politikområde som jag har haft ansvar för i vid sidan om de konstitutionella frågorna, nämligen flyktingpolitiken. Flyktingpolitiken är som alla i vet, tror jag, ett ganska speciellt område eftersom majoriteterna vanligtvis inte ser ut som de brukar göra. Det har vid ganska många tillfällen varit så att samtliga partier i utom Socialdemokraterna haft en linje. Det har nog hänt mer på det än på något annat område. Vi har haft livliga debatter i kammaren om flyktingpolitiska ställningstaganden, vilka slutat med att Socialdemokraterna blivit nedröstade. Man skulle kunna tänka sig att detta också färgade av sig på arbetet i , eftersom EU alltmer arbetar med migrationspolitik och har som mål att få en gemensam migrationspolitik till 2010. Det har det dock inte gjort. Det har inte gått att finna några majoriteter mot regeringen, eller för en annan linje, i . Anledningen till det är helt enkelt att de personer som arbetar med flyktingfrågor i inte alltid varit samma personer som representerat sina partier i när frågorna beretts. I har andra överväganden legat till grund, eller så har frågorna inte prioriterats fullt ut av de respektive partierna. Därför har regeringens förslag till slutsatser och ställningstaganden lite hafsigt flutit igenom i samrådet. Jag tror att det är det grundläggande problemet. Ska man ha ett samråd som fungerar måste de riksdagsledamöter som kan frågorna, som är engagerade i frågorna, som har klart för sig sina partiers ståndpunkter, också vara de som sköter samrådet. Detta beskrivs mycket bra i den socialdemokratiska reservationen till dagens betänkande. Där sägs nämligen följande: bygger på att en regering kan ha ett förtroendefullt samarbete med en fast krets av utskottsledamöter. En större och i personuppsättning skiftande kommer snarare att minska inflytande via . Helheten går förlorad när olika ledamöter deltar beroende på ärende, och vad en regering behöver stöd i är just övergripande helhetsbedömningar för nationens bästa. Den typen av resonemang bygger på synen att EU-politiken är utrikespolitik som det är upp till regeringen att sköta, och samrådet handlar då om att lyssna in åsikter i de utrikespolitiska ställningstagandena. Mitt resonemang bygger på att EU-politiken är att betrakta som nationell politik eftersom de lagstiftningsområden som EU har makt över, och får mer makt över, är sådana som traditionellt har beslutats nationellt. Därför ska inte ge stöd till regeringen för nationens bästa, som det står i reservationen, utan i stället vara ett forum. Samrådet ska vara ett forum där olika åsikter bryts mot varandra. Den åsikt i sakfrågan som har störst stöd av väljarna ska sedan också vara den som regeringen driver i överläggningarna och förhandlingarna. För oss är majoritets ställningstagande ett nederlag. läggs inte ned. Däremot tas ett par steg som vi tycker är bra. får en större och viktigare roll. I kommer personer som i sina respektive partigrupper har ansvaret för sakområdet att kunna delta. Dessutom blir ett antal EU-frågor grön- och vitböckerna riksdagsärenden. Det faktum att förslaget utgår från att det i slutändan ska voteras om dessa har diskuterats. Det har sagts att detta skulle försvaga förhandlingsutrymme. exemplifierar detta i sitt anförande med att säga att motståndarna i förhandlingarna i EU kommer att kunna säga: Titta, er riksdag tycker så. Det exemplet bygger dock på att regeringen säger något annat än det som är ställningstagande, ståndpunkt, i en fråga. Jag tycker inte att regeringen ska göra det, utan regeringen bör i huvudsak följa de linjer som skissas upp av . Det sägs också i reservationen att en minister efter ett sådant ställningstagande riskerar att bli en bromskloss i EU-arbetet. Ska jag vara ärlig så tycker jag inte att det är fel om den bromsar förslag som inte gillar. Jag vill understryka det som tidigare talare sagt, nämligen att hela den här processen på sitt sätt är ett nederlag. Det är ett nederlag eftersom vi inte lyckas komma överens, vilket alltid är beklagligt. Det är ett nederlag eftersom beredningen inte varit den bästa och kanske jag, det ska erkännas, kastar sten i glashus då jag själv inte är helt fri från skuld. Det hade givetvis varit bättre om vi alla varit eniga. Men när vi hamnade i den situationen att dessa förslag lades fram kompromissade vi med våra åsikter om att lägga ned och ytterligare stärka roll och gick på majoritetslinjen. Detta sagt om EU-frågan. Låt mig kortfattat orda något om de andra frågorna som berörs. Det gäller bland annat utskotten. Det har förtjänstfullt framförts vikten av att vi får färre utskott i . Framför allt är det bra för de mindre partierna. Efter nästa val kommer jag inte att tillhöra den kretsen av partier, men jag kan känna solidaritet med de andra. Förslaget kanske inte är det allra bästa, som det uttrycks, men det är dock ett förslag om hur utskotten kan bli färre, och därför godtar vi förslaget. Beträffande motionsrätten, fru talman, finns det en reservation från , som jag härmed yrkar bifall till. Det finns ett förslag från kommittén som innebär att motionsrätten på skrivelser tas bort, med några undantag som talmannen ska få bestämmanderätt över. Jag tror att den praktiska följden av det ställningstagandet blir att motionsrätten tas bort på de skrivelser där det inte väcks några motioner men finns kvar på de skrivelser där motioner väcks. Därför undrar jag vad förslaget egentligen är till för. Risken är ju att det kommer att bli en fråga på marginalen om några skrivelser, alltså om någon vill väcka en motion men talmannen säger att det inte är motionsrätt på dem. Då politiseras talmannens roll. Talmannen dras in i den politiska processen på ett, som jag tycker, olyckligt sätt. Avslutningsvis, fru talman, vill jag säga att den miljöpartistiska följdmotionen till förslaget innehöll en lång rad förslag om jämställdhetsarbete och HBT-kompetens. Där har utskottet kunnat ena sig kring mycket bra skrivningar, som jag hoppas att alla läser. 13 () replik: Det är intressant att anser att företrädare i misskött flyktingpolitiken. Det hade väl varit fritt fram för att ändra på sammansättningen i nämnden. vill man ju lägga ned , och det är i och för sig en ståndpunkt som man utifrån principiella utgångspunkter kan ha respekt för. Min egentliga fråga är: Vad är det i det nuvarande systemet som hindrar utskotten från att engagera sig i grön- och vitböckerna? Vad är det som hindrar det? Är föreställningen den att man faktiskt inte ens gör det? Jag har den uppfattningen att vårt eget utskott försökt engagera sig i olika frågor, och andra utskott har ofta beredningar, resonemang, kring dem. Det ligger dock på något slags frivilligbasis. När jag talar med kolleger undrar de om de måste närvara vid samråden mellan fackutskottet och regeringen. Jag har uppfattat det så att det blir fråga om sammanträden och att det ska fattas, åtminstone preliminära, beslut. När det sedan gäller det kloka i en förhandlingssituation, att förhandlarna har bundna mandat, har och jag inte samma åsikt. Erfarenheten från alla slags förhandlingar visar att bundna mandat inte är bra eftersom det omöjliggör, eller kan omöjliggöra, kompromisser. EU-systemet är en förhandlingsorganisation, och det är möjligt, med tanke på den miljöpartistiska inställningen till EU, att det är bra att det hela går i stå och ingenting händer. Vi har emellertid många andra i . En majoritet anser att vi ska utnyttja den möjlighet som har som medlem i EU för att fatta kloka och förnuftiga beslut för medborgarna. Men om besluten per definition är dåliga då förstår jag och upplägg i dessa frågor. 14 () replik: För det första: Det är bra om kloka och förnuftiga beslut fattas, men det är också bra om de okloka och oförnuftiga besluten inte fattas.