prot · GT09136 · 2006-06-07 00:00:00 — När expertmyndigheten har gjort sin bedömning blir det här föremål för en politisk process detta som en kommentar till fundering här. När vi gör det ska vi ha det här breda perspektivet: Hur bemöter man gravida kvinnor med ett missbruk? Hur har vi det med utbildningsnivån? Hur har vi det med våra instrument? Om vi också ska titta på om vi måste göra förändringar i tillämpningen av LVM blir det en bedömning efter den analysen. Men som sagt, direktiven för detta uppdrag till sitter vi nu och skriver. Det kommer vi att vara färdiga med , så då kommer det. 187 (): Jag tackar så hjärtligt för tillfället att säga tack till också för det här svaret. Det är inte så att vi jublar, lyfter händerna och tycker att nu är vi framme, nu är det färdigt, men vi är ändå gemensamt på banan och slåss och kämpar för det här. kommer att driva den här frågan vidare från sitt perspektiv och sina övertygelser. Vi är helt övertygade om att det behövs en oerhört kraftig insats för att förebygga, informera och på alla sätt och vis hjälpa de kvinnor som hamnat i den här situationen också förebygga för ett bättre liv för deras barn som förhoppningsvis ska födas. Jag ställer mig inte bakom att någon ska föda sitt barn i lönndom och inte inom den offentliga vården, absolut inte. Här måste vi föra fram en möjlighet och en positiv väg att kunna föda sitt barn inom den sjukvård som finns i och som är bra. säger att detta ska ha högsta prioritet och att det inte får vara någon väntetid när det gäller att hjälpa dem som drabbats av missbruk. Är det med sanningen överensstämmande att dessa resurser finns känner vi oss mindre oroliga. Jag har dock viss erfarenhet av ett ideellt engagemang i min hemstad , där jag ändå tycker att det finns en tröghet i systemet. Man ifrågasätter och räknar inte med att avsätta de resurser som egentligen finns. Det finns oerhört många ideella organisationer som gärna skulle åta sig mer uppgifter inom den här vården och inom detta arbete. Men de borde också få någon form av erkännande från staten och kommunerna på det här området. Jag ropar efter, och jag företräder då en grupp människor som väldigt seriöst och djupt känner för den här frågan, och vädjar om stöd och hjälp i detta arbete. 188 Statsrådet (): Sedan den här frågan började diskuteras har jag haft kontakt med många människor som jobbat med gravida kvinnor i missbrukssituationer, inte minst med Ambulatoriet i . Jag har också pratat med på många håll. talade jag med i om situationen där och ställde den hårda frågan: Om en kvinna som är gravid och som har ett missbruk kommer till er och vill ha vård för sitt missbruk, kan hon då beredas vård direkt? Vart jag än vänder mig får jag samma svar: För den här gruppen finns det inga väntetider. Det klarar vi. Skulle det vara någonstans där man inte klarar det, där det inte är så, måste den kommunen rätta till det därför att här måste det, som jag sagt, finnas en gräddfil i missbrukarvården. Det är inte säkert att det i första hand är ideella krafter som i det fallet ska anlitas, utan det är nog professionell missbrukarvård som man så att säga hamnar i. Kanske är det till och med någon av statens institutioner som tar det ansvaret. Men några väntetider ska det alltså inte behöva finnas. Jag instämmer absolut i resonemang om att det behövs mer pengar också till förebyggande insatser i hälso- och sjukvården. Det är delvis en annan fråga en fråga om hur vi klarar av att förebygga i de här avseendena innan det blir ett akut läge. vill att vi ska vara en partner där. Jag är gärna en partner i fråga om att driva fram mer resurser till förebyggande insatser i hälso- och sjukvården. Jag hoppas då bara att och oppositionen är partner till oss när det gäller att ordna finansieringen till den typen av förebyggande verksamhet. Det är inte alltid som man ställs inför den situationen. Överläggningen var härmed avslutad. 35 § Svar på interpellation 2005/06:436 om anmälningsskyldigheten och barn som far illa 189 Statsrådet (): har frågat mig vilka åtgärder jag avser att vidta för att barn och föräldrar ska kunna få ett tidigt stöd, för att utsatta barn ska kunna få tillräckligt stöd inom den frivilliga , med anledning av att anmälningsskyldigheten aldrig fungerat som det var tänkt, för att ska tillse att det finns erfaren personal med goda kunskaper om barn som handlägger ärenden där barn misstänks fara illa och för att allmänhetens negativa attityd till ska förändras. En av viktigaste uppgifter är att skydda barn i socialt utsatta situationer. Det är en mycket grannlaga uppgift som ofta ställer relationen mellan samhällets ansvar och den enskildes integritet på sin spets. Det är, som säger, ofta så att får kritik både när man ingriper och när man inte ingriper i barnärenden. För att kunna ge skydd åt utsatta barn är beroende av information om hur enskilda barn har det. I det sammanhanget är de som möter barn och ungdomar i deras egen vardag viktiga uppgiftslämnare. Det handlar om mödravårds- och barnavårdscentraler, förskolan och skolan, fritidsverksamhet och polis likväl som uppmärksamma medmänniskor. Därför finns det en skyldighet för vissa tjänstemän respektive en uppmaning till allmänheten att anmäla kännedom om att ett barn kan fara illa enligt socialtjänstlagen. Vidare finns det en hänvisning till anmälningsskyldigheten i bland annat skollagen, hälso- och sjukvårdslagen och polislagen. Vi vet att möjligheter att ingripa och agera tidigt förbättras genom nära samverkan och samarbete med dessa verksamheter. arbete har också utvecklats i denna riktning, bland annat genom familjecentralernas verksamhet. I samband med de ändringar som gjordes i socialtjänstlagen infördes nya bestämmelser för att ytterligare stärka skyddet för barn i utsatta situationer. Bland annat blev en kommun, dit en familj flyttat, skyldig att bistå den gamla kommunen för att kunna slutföra en pågående barnavårdsutredning. vidgades anmälningsskyldigheten till att omfatta fler yrkesgrupper som i sin verksamhet kommer i kontakt med barn. har i uppdrag att följa upp lagändringarna och kommer att avlämna en rapport till regeringen . återstår dock en hel del att göra inom den sociala barn- och ungdomsvården. Det var också bakgrunden till att regeringen tillkallade en parlamentarisk kommitté med uppdrag att ta fram underlag till en nationell handlingsplan för den sociala barn- och ungdomsvården. Kommittén lämnade sitt betänkande Källan till en chans (SOU 2005:81) . Det har varit ute på remiss och bereds i . Kommittén har avlämnat flera förslag på de områden pekar på. Det handlar bland annat om att förstärka både kunskap och kapacitet när det gäller tidigt stöd och för att ytterligare utveckla samverkansformerna mellan och andra verksamheter. Det rör också åtgärder för att säkra kunskap, kompetens och kvalitet inom den sociala barn- och ungdomsvården. Det handlar både om vilken utbildning och kompetens man ska kunna utkräva av personal inom den sociala barn- och ungdomsvården och om att förstärka forskningen på området. Det finns också förslag om att garantera barn och unga insatser av god kvalitet genom kvalitetskriterier och kvalitetsmått på nationell nivå genom att upprätta för den sociala barn- och ungdomsvården. Jag delar inte uppfattningen att allmänheten har en negativ attityd till . gör i allmänhet ett bra jobb med tanke på dess mycket svåra uppgifter. måste vi kunna ställa krav på att löser sina uppgifter professionellt i enlighet med vetenskap och beprövad erfarenhet. Jag kommer att fortsätta att verka för att ges nödvändiga förutsättningar för att kunna ge skydd åt utsatta barn. Min avsikt är att överlämna en nationell handlingsplan för den sociala barn- och ungdomsvården till . 190 (): Jag får tacka ministern för svaret. Svaret innehåller många väl kända fakta om uppgifter när det gäller att skydda utsatta barn och när det gäller anmälningsskyldigheten och förstärkningar av den skyldigheten. Vi är överens om en del saker i fråga om kompetensen inom . Det är min förhoppning att de erfarna och kompetenta socialarbetarna kommer att handlägga svåra barnärenden. Vi får se fram emot den nationella handlingsplan som framöver tänker avlämna. är det faktiskt precis vi senast debatterade den här frågan. Också då tog jag upp problemet med att anmälningsskyldigheten inte fungerat. Detta var efter det att Ekot hade gjort en kartläggning av 200 kommuner. Dels anmäler inte de som har anmälningsplikt, dels utreddes inte mer än av anmälningarna. Det har varit en del tragiska fall där barn till och med har torterats till döds. Det har lett till att fokus återigen satts på situationen för utsatta barn och på anmälningsskyldigheten. Jag har frågat ministern vilka åtgärder han tänker vidta för att anmälningsskyldigheten ska fungera. Men något svar på den frågan har jag inte fått. Jag anser att problemet med att lagstiftningen inte följs, och aldrig har följts, på det sätt som var tänkt kräver en väldigt seriös debatt, en noggrann analys och nya metoder i det sociala arbetet. Det räcker inte med att hänvisa till en lagstiftning som inte fungerar. Det är inte där problemet ligger. Jag har lång erfarenhet av socialt arbete och har mött barn och familjer som far illa. Jag har även mött de anmälningsskyldiga människor som är oerhört ängsliga för vad de kan ställa till med och för att de har sett eller hört fel. Det kan också vara så att man känner att det inte är någon idé att anmäla därför att ingenting ändå händer, utan det ställer bara till med en dålig relation med familjen eller resulterar i att ett barn tas från dagis. vill jag också lyfta fram den rädsla som personalen känner trots att man har den här lagstadgade skyldigheten. Bland annat läste jag en krönika: Om man anmäler riskerar man att själv få ett elände och blir orolig för sina egna barns säkerhet. Det är samma sak som att folk inte vågar vittna. Det är som att be om att få livet förstört. Om den här anabola killen bodde granne med mig skulle jag inte våga anmäla honom och hans familj, för då skulle han kanske ge sig på min familj om han snedtände. Jag tror att det här är en oro som finns hos vissa människor. Vad är det som kommer att hända? Då kommer det inte att räcka med att säga att det står i lagen att du har anmälningsskyldighet. Jag tror att vi verkligen måste titta på frågorna om anmälningsskyldighet. Den har faktiskt aldrig fungerat, inte . Det finns alltid de som inte anmäler, ibland på grund av bristande civilkurage, ibland därför att de är rädda. Jag skulle i den här första vändan i debatten vilja veta om ministern är beredd att titta på anmälningsskyldigheten lite mera noggrant för att vi ska kunna hjälpa utsatta barn. 191 Statsrådet (): En sådan analys görs just . följer upp de lagändringar som vi gjorde 2003. Vi utvidgade den till att gälla rättspsykiatrin, och vi skrev in i hälso- och sjukvårdslagen, i skollagen och i alla lagstiftningar som berör den skyldighet som man har. När lämnar sitt resultat får vi se vad de har sett, om det är så att det har blivit bättre eller om det behövs ytterligare någonting. Problemet är att det inte är alldeles enkelt att komma åt det. Den linje som föreslår i sin interpellation, där hon talar om en smalare anmälningsplikt som bara ska fokusera på brott, förstår jag inte riktigt. När ni sedan skriver vilka brott det är som man ska fokusera på blir den väldigt bred. Det blir nästan precis på samma sätt som vi har . Då är det egentligen ingen stor skillnad, utan det ni vill göra är att få ett straffansvar, det vill säga att personal som inte anmäler trots att den borde anmäla ska straffas på olika sätt. Jag vet inte vilka sanktioner ni föreslår. Då får man ytterligare ett bekymmer. Vi har inte riktigt ordentliga utredningar i efterhand av vad som hände och ordentliga uppföljningar. Jag tycker kanske att det är bättre att vi börjar med att rätta till det så att vi får en ordentlig uppföljning av de fall där det har gått riktigt snett. Det är därför vi också har talat om det som vi kallar för lex , alltså dödsorsaksutredningar som vi nu ska se till att få en lagstiftning kring. Det kommer ett förslag om lex . hoppas vi kunna ha ett färdigt lagförslag, en promemoria från departementet. Där ser vi till att upprätta en ordning där vi går igenom de fall där samhället misslyckats. Vi går igenom dem systematiskt för att se vad vi inte klarade och vad vi borde ha gjort bättre. Det i sig, bara det att vi får struktur på sådana utredningar, tror jag kommer att driva fram mer av anmälningar därför att fler kommer att säga: Vänta , det här kommer att innebära att om jag inte anmäler kommer jag möjligen, om allting går snett, bli föremål för en utredning. I slutändan kan det leda fram till tjänstefelsmål. Det är den vägen jag tycker att vi ska gå. Där är vi framme med lagförslag . Jag tror att det är mycket bättre än att försöka dela upp plikten i sådant som ska vara brott och sådant som inte ska vara brott. Enligt era skrivningar ska man ha straffansvaret när barn far riktigt illa. Men det är väldigt svårt för en personal att veta det i den akuta situationen. Hellre följa upp och lära sig mer löpande än gå den väg som och anvisar. Jag tror inte att ni har låst er vid det, utan jag tror att det helt enkelt handlar om att ni vill se till att det händer någonting. Anslut er gärna till vårt förslag om lex . Det tror jag vore bättre. 192 (): Jag ser fram emot den analysen, och jag hoppas att de här svårigheterna med anmälningsskyldigheten verkligen finns med. I dagens debatt är det väldigt tyst om orsaker till att anmälningsskyldigheten inte fungerar. Jag har en dröm, ministern, om en annan socialtjänst. Som jag ser i ministerns svar har vi inte samma åsikt om attityderna till . Egentligen är portalparagrafen helt fantastisk, men vi har ändå misslyckats med att riktigt få acceptans för . Jag kan säga att jag har varit till vårdcentralen , men det är sällan en människa säger: Jag har varit på soc och fått ett bra råd. Man känner fortfarande, trots att det där görs ett bra jobb, att man är stämplad. Man skyltar inte med att man har kontakt med soc. Det ska vi ha klart för oss. Där kommer anmälningsskyldigheten in. Jag ser inte någon mening med att vi har en skyldighet om man inte följer den, om man bryter mot den i allvarliga fall och det inte finns några som helst sanktioner, utan barn faktiskt får fara väldigt illa. Jag skulle vilja att blev ett positivt ställe dit man gärna går när man har problem som förälder. Det har alla föräldrar och tycker att det är svårt att vara förälder. Man behöver ett gott råd om man har problem med sina barn. Det ska man kunna få utan att alltid hamna i pappersrullar, dokumenterat. Vi vet att detta finns på sina håll, och det ska vi utveckla. Vi ska ha en synlig socialtjänst. är det ofta så, inte generellt men ofta, att man dyker upp i akuta situationer då till exempel ett barn ska omhändertas. ska egentligen vara synlig i vardagen. Jag har aldrig begripit varför inte finns där barnen är. Barnen finns i förskola och skola. Varför ska man sitta och trycka i något hus någon annanstans? Man ska vara så att man får nära kontakt med både föräldrar och barn. Om fick en annan roll skulle det underlätta när man ser att det är problem. Vi säger att vi vill ha en vassare anmälningsskyldighet. Det är ingen mening att anmäla om det inte leder till några åtgärder eller någon hjälp. Insatserna enligt är frivilliga. Får man en signal om ett mycket allvarligt fall ska det faktiskt göras en anmälan. Man kan till exempel tänka sig att det är en verksamhetsansvarig, chefen på förskolan eller rektorn, som har det yttersta ansvaret att se till att det finns rutiner och att alla fullgör sin skyldighet. Jag tycker, ministern, att vi ska fortsätta att diskutera frågor om en ny anmälningsplikt och om en ny socialtjänst. 193 Statsrådet (): Att ni vill ha straffsanktioner förstod jag, men det jag inte förstod var hur anmälningsplikten skulle bli smalare. Ni skriver i interpellationen att den enbart ska tillämpas då man misstänker brott mot barn, till exempel misshandel, sexuella övergrepp, könsstympning eller vid allvarlig försummelse. Lägger man in det här med allvarlig försummelse, blir det egentligen liktydigt med det som vi faktiskt redan har . Jag förstår inte hur er version kan vara smalare än den som är . Jag vill ha en bred anmälningsplikt. Jag tror att det är rätt viktigt att markera att när man ser tecken på missförhållanden i skolan eller i sjukvården ska man anmäla det till . Jag delar uppfattning att en del, både läkare och skolpersonal, kanske drar sig för att göra det. Men det handlar då bara om att återigen se till att markera att detta faktiskt är en plikt för dem och att inte kan jobba, hur bra den än är, om man inte får in den här informationen . Jag tycker nog att är en smula dyster i hela beskrivningen av vad vi har gjort för att motverka våld mot barn över huvud taget. Vi har haft tragiska fall med barn som dött till följd av våld fruktansvärda tragedier. Av det kan vi lära oss väldigt mycket. Vi kommer som sagt att lägga fram en ny lagstiftning kring dödsorsaksutredningar . Men man får inte glömma bort att vi i vårt land har jobbat oerhört intensivt och att resultatet varit bra när det gäller just våld mot barn. Ta bara detta att antalet barn som dör av våld trots allt har halverats . dog ungefär tio barn . är genomsnittet ungefär fem. Det är naturligtvis fruktansvärda siffror, men det har ändå gått i rätt riktning. Jag tror att det bland annat hänger ihop med det förebyggande arbete som vi har gjort när det gäller barn och våld. Jag gick till källan och tittade i den utredning om barn och våld som gjordes 2001 för att ta fram lite siffror på vad som har hänt bara . Solnastudien var en studie som man gjorde för att se hur ofta barn blev slagna, hur ofta det var en del av vardagen. Man frågade både föräldrar och barn. Samtliga barn som deltog i studien hade blivit slagna. av föräldrarna sade att de slog sina barn i stort sett , framför allt de minsta, de som var ett, två och . av flickorna och av pojkarna hade blivit slagna minst en gång . Det här var . Och vem var det som slog? Det var framför allt mödrar som slog. Så var det enligt Solnastudien och 60-talet. Sedan hände någonting och 80-talet. var det av barnen som sade att de hade blivit slagna. var det och var det . Vi såg en väldigt snabb nedgång. För att summera det finns det nog ingen attitydförändring i vårt land som är tydligare än just denna, nämligen att våld och barn inte hör ihop och att man inte ska uppfostra sina barn med våld. Jag tror inte att det funnits någon attitydförändring som varit tydligare än just den. Det tycker jag att vi ska ta till oss som ett gemensamt tecken på framgång . 194 (): Jag känner igen hur det var . Det var ju fruktansvärda förhållanden som barn kunde leva i. Vi hade då debatten som sedan ledde fram till den så kallade agalagen. Men det är vanskligt det här med siffror. Jag har inte exakt aktuella siffror, men jag vet att barnmisshandelsfallen ökar igen. Jag tänker då det fanns en opinionsbildning och en kampanj mot barnmisshandel. Jag tycker mig komma ihåg till exempel affischer där det stod en liten flicka som hade en docka i handen och som sade: Aldrig i livet ska jag klå mina barn! Affischerna fanns överallt för att på något sätt medvetandegöra att det inte är okej att använda våld vare sig mot vuxna eller mot barn. Nej, jag är egentligen väldigt optimistisk. Men jag tycker ändå att arbete, resurser, kompetens och metodutveckling måste diskuteras, för de facto är det väldigt mycket som är likt hur det varit , även om det finns goda exempel här och var. Jag tycker att har en hel del bra förslag, till exempel om det tidiga föräldrastödet. Vi vill gärna ha kommunala barnombud som driver opinion. De skulle kunna göra det till exempel när det gäller att vi inte ska slå våra barn och låta dem fara illa. De skulle kunna göra en massa olika bra saker, som vi gjorde i där vi fick första kommunala barnombudsman. 195 Statsrådet (): Jag diskuterar gärna vidare med kring de förslagen. Vi ska väldigt snart ha en diskussion om föräldrastödet och de förslag som finns i betänkandet Den sociala barn- och ungdomsvården källan till en chans. Jag återkommer till det, därför att jag tror också att vi måste göra betydligt mer när det gäller detta tidiga föräldrastöd. Vad jag sökte efter var bara lite mer konkretisering när det gäller vad ni egentligen menar med att ni vill ha smalare anmälningsplikt. Men jag vet inte riktigt om jag fick några tydliga svar på det. Jag tror att det viktiga är att man fortsätter att försöka lära sig mer av de situationer där det har visat sig att det inte funkar. När det gäller de fall där barn dött till följd av våld är vi i vårt land väldigt bra på att reda ut vad det var som egentligen hände, det vill säga att få fatt i gärningsmannen och döma honom eller henne, oftast honom. Där har vi en mycket högre uppklaringsprocent. Vi klarar upp nästan alla. Men vi är sämre på att gå tillbaka och reda ut vad det var som vi kunde ha gjort tidigare, vilken information som fanns, vad samhället kunde ha gjort tidigare för att förebygga detta. Jag tror att det är på den vägen som vi ska gå framåt för att också se till att höja anmälningsbenägenheten totalt sett. Det är en ganska bra metod att göra det. Det handlar egentligen inte om att leta efter några syndabockar, utan det handlar bara om att lära sig mer för framtiden. Återigen: Lagförslaget kring det som vi kallar för lex hoppas jag att vi ska ha framme på departementet . Jag tror att det är rätt väg att gå. Överläggningen var härmed avslutad. 36 § Svar på interpellation 2005/06:443 om föräldrastöd 196 Statsrådet (): har frågat mig om jag har för avsikt att föreslå åtgärder enligt intentionerna i utredningen i föräldraskapet (SOU1997:161) och rapporten verktyg för föräldrar förslag till nya former av föräldrastöd (2005). har kunskaperna om hur föräldrar effektivt kan stödjas i sin föräldraroll ökat påtagligt. Dessa metoder och program för att göra föräldrarna säkrare och tryggare i föräldrarollen har också visat sig ha en mycket gynnsam effekt på bland annat barns och ungdomars psykiska hälsa. I rapporten verktyg för föräldrar förslag till nya former av föräldrastöd redovisar (), på regeringens uppdrag, förslag kring barnets utveckling och behov. I rapporten föreslår en bred spridning av metoder för föräldrastöd. Föräldrastödet bör nå alla föräldrar med barn , och kommunerna bör ha det samlande ansvaret för all föräldrautbildning riktad till föräldrar inom kommunen. Vidare föreslås att regionala centrum utvecklas för stöd till kommuner och landsting. FHI föreslår också att video- och dvd-filmer tas fram. I likhet med anser regeringen att frågor som gäller föräldrautbildning och föräldrastöd i första hand är ett ansvar för de kommunala och landstingskommunala huvudmännen. Det är emellertid angeläget att man på den nationella nivån bistår och stöder arbetet genom att följa utvecklingen, samla och sprida erfarenheter och metodkunskap till berörda huvudmän och ta vara på nya initiativ. Det är också angeläget att de metoder som har funnit användbara kan komma många till del på ett enkelt och inspirerande sätt. I regleringsbrevet har därför fått i uppdrag att redovisa vilka åtgärder som vidtagits för att sprida den metodkunskap som sammanställts i den redovisade rapporten samt att göra en bedömning av i vilken utsträckning denna kunskapsspridning har bidragit till utvecklingen av föräldrautbildning och föräldrastöd. Regeringen gav också FHI i uppdrag att ta fram ett video- och dvd-baserat material för föräldrastödsgrupper som kan användas av kommuner och landsting samt andra intressenter. Till detta kommer förslagen från den Sociala barn- och ungdomsvårdkommittén (SOU 2005:81) som ju är väl förtrogen med.