prot · GU0914 · 2006-10-24 00:00:00 — När vi nu har en särskild EU-minister undrar jag: Vad planerar man för åtgärder från svenskt håll? Vilka maktmedel ser man att EU kan använda? Ministern säger själv i sitt svar att det inte finns några lagliga rättigheter till skydd för de här människorna i . Vilka maktmedel ser man att man från EU:s sida kan använda för att se till att verkligen följer de fördragsfästa åtaganden som man faktiskt har, som har tagit på sig? borde åtminstone ha intentionen att följa dem och inte fortsätta att så, som jag tycker, flagrant och obstruerande nonchalera dem som man gör . 160 Statsrådet (): Jag vill tacka för att den här debatten kommer upp. Det är en oerhört viktig fråga. kanske vet att jag i mitt förra liv har engagerat mig ganska mycket i den här typen av frågor. Engagemanget finns naturligtvis fortfarande hos mig, även om jag har bytt jobb. har säkert sett att det i regeringsförklaringen faktiskt står väldigt tydligt och alla fyra allianspartierna står bakom det att HBT-frågor är viktiga och kommer att vara viktiga för att driva i all utrikespolitik. Såvitt jag förstår är det den enda regeringsförklaringen i världen där detta står uttryckligt. Jag är väldigt stolt över det, och det är naturligtvis ett åtagande som vi alla står bakom. Sedan gäller det den aktuella händelse som du nämner om EVS-programmet. Vi har fått information från svenska ambassaden i . Det som sägs här stämmer, och det är naturligtvis väldigt oroväckande. Vi fortsätter att bevaka frågan med hjälp av ambassaden. Det är, precis som du säger, svårt att hitta konkreta verktyg för att påverka ett annat lands regering. Man får försöka väcka debatt och försöka resa frågan i de här sammanhangen. Man kan bidra, som vi har gjort, med utbildning och med stöd på olika sätt, till exempel det här studentutbytesprogrammet. kan ju inte och inte heller på egen hand vidta åtgärder gentemot . Däremot kan man skapa debatt, och man kan försöka hitta olika sätt att resa frågan. När ett land väl har blivit medlem i EU förlorar man ju lite grann det påtryckningsmedel som man har i en förhandlingsprocess för kommande medlemsländer. När de väl är medlemmar finns inte det. Där pågår det försök att hitta olika sätt när det gäller att se till att alla länder lever upp till villkoren. Tyvärr är det, som interpellanten naturligtvis vet, inte bara i som detta förekommer utan också i flera andra länder. Och det är ju extra allvarligt när personer i mycket hög myndighetsställning, eller ministrar till och med, uttalar den här typen av väldigt kränkande formuleringar eller på olika sätt aktivt motarbetar den gemensamma lagstiftning om diskriminering som finns inom EU. Men vi får väl på olika sätt hjälpa till både regeringen och via sina kontakter och genom , till exempel, och att lyfta fram den här frågan och visa att vi inte tycker att det är acceptabelt att fortsätta diskriminera människor på det här sättet. Men det är svårt att hitta de konkreta verktygen. Så är det tyvärr. 161 (): Som säger är det här inte ett problem som är isolerat vare sig till eller just till området homosexuell, bisexuell eller transsexuell eller HBT-området. Det här är ett större komplex i många länder, framför allt i de nyare EU-länderna. Men inte enbart i de länderna, utan det här förekommer i många av våra EU-länder och är ett stort problem. Jag tycker att det hänger väldigt tydligt ihop, förtrycket mot HBT-grupperna och det ganska tydliga förtryck som finns av minoriteter i de här länderna, minoriteter av olika slag. Vi är ju inte heller helt befriade från det själva i . Man tillåter inte den fria möjligheten att uttrycka sin identitet vare sig det handlar om etniska eller kulturella eller andra former av avvikande eller annorlunda mönster som man vill utveckla. När vi nu har en regering som har varit ganska skarp i sin regeringsförklaring på det här området och vi har en EU-minister trodde jag att vi också skulle få lite förslag på vad vi konkret kan göra. Jag har konstaterat att det i artikel 7 i finns möjligheter att vidta straffåtgärder mot de medlemsstater som bryter mot artikel 6.1. Och den här möjligheten har använts en gång, som jag förstår det, mot . Vad jag har förstått kan det tydligen även inbegripa en så pass grav åtgärd som att man till och med kan ta ifrån länderna rösträtten. Jag har inte alls förväntat mig att vi skulle få besked här om några svenska åtgärder, utan det handlar ju om att agera i EU för att få EU-systemet att stå upp för sina värderingar. Om ministrar och regeringar tillåter att polisen i flera länder inom EU inte agerar när mänskliga rättigheter sätts åsido är det ju risk att vi får en boll som börjar rulla. Det finns väldigt fina värderingar i EU:s traktater, så att säga, när det gäller de här sakerna, som jag tror att det är viktigt att man försvarar från början. Om det här får pågå finns det en stor risk att även fler företrädare för myndighetsnivåer inte bara ministrar utan andra i många länder kommer att fortsätta på den här banan. Jag har läst fler intervjuer med andra biträdande ministrar och tjänstemän i som uttalar sig så att man blir mörkrädd. Att de värderingarna kan finnas så högt upp i samhällsapparaten! Jag skulle ändå väldigt gärna se att man från svensk sida åtminstone övervägde att titta på vad det finns för maktmedel sade jag förut, jag gillar inte det ordet egentligen men vet inte hur man ska uttrycka det metoder som man skulle kunna använda. Jag tycker att ska lägga ned mycket krut på att försöka hitta en hel arsenal av åtgärder, från den fina minsta trevliga åtgärden, som man ju börjar med när man träffar ambassaden och får information där, till att vara beredd att ifrågasätta om ett land verkligen kan vara ett fullvärdigt land i EU om man inte lever upp till de åtaganden man har gjort när det gäller de här grundläggande värderingarna. 162 Statsrådet (): Jag delar analys i mycket och den frustration han uttrycker över att inte kunna göra mer i det här fallet. Att det står i regeringsförklaringen att vi har lyft fram frågan är en första signal att sända. Det finns ju olika medel på olika nivåer som man kan använda. Det har naturligtvis rapporterats i alla EU:s medlemsländer att det är en fråga som den prioriterar. Det gäller HBT-personer men också arbetet mot diskriminering generellt. Det är en viktig fråga i alla utrikesrelationer och med medlemsländerna. Vi följer frågan noga och kommer fortsatt att göra det. Jag kan konstatera att i den rättighetsstadga som ingår som första del i det konstitutionella fördrag som just nu ligger i frysen, som vi diskuterade tidigare, finns det ett ytterligare stärkt skydd när det gäller rättighets- och antidiskrimineringsfrågorna. Även om det fördraget inte har trätt i kraft och kanske aldrig kommer att träda i kraft i den formen så använder man sig av den typen av formuleringar i domstolen. Det hade varit ett sätt att ytterligare kunna hänvisa till juridik när det gäller övergrepp och diskriminering av den här typen. Låt oss, gärna tillsammans, följa frågan noga, bevaka vad som händer i och i andra länder i det här avseendet och resa frågan i alla forum där det är möjligt att göra det, både på hög och låg nivå. Låt oss fortsätta att bevaka det. Artikel 6 är det ju, som interpellanten också säger, väldigt dramatiskt att ta till. Den har använts en gång, i fall, och det finns delade meningar om hur lyckat det var att använda den . Jag vet att det också finns diskussioner i kring detta. De bedriver också en väldigt viktig opinionsbildning. Det kommer vi naturligtvis också att följa. Så låt oss avvakta innan vi använder oss av den typen av medel och tills vidare följa frågan i alla forum, påpeka och på olika sätt försöka hjälpa och stötta de personer som arbetar mot diskriminering av HBT-personer, i det här fallet, men också allmän diskriminering i alla EU:s medlemsländer. 163 (): Jag tror inte att vi ska ta så mycket mer tid till det här. Jag förväntar mig att driver den här frågan, och jag hoppas att vi ska få se ett kraftigare agerande från EU:s sida. Jag hoppas att ligger bakom det. 164 Statsrådet (): Jag vill också tacka för den här debatten i en väldigt viktig och angelägen fråga som naturligtvis går helt över partigränserna. Regeringen har bara suttit . Vi får kanske anledning att återkomma till just de här frågorna och diskussionen. Överläggningen var härmed avslutad. 27 § Svar på interpellation 2006/07:5 om Rikskvinnocentrum 165 Statsrådet (): har frågat mig vilka åtgärder jag tänker vidta inom ramen för jämställdhetspolitiken för att bekämpa mäns våld mot kvinnor och om jag avser att verka för att verksamheten vid Nationellt i fortsätter och att verksamhetens anslag garanteras i statsbudgeten. Jag vill till att börja med tala om att jag delar uppfattning att mäns våld mot kvinnor och barn är ett stort problem i vårt samhälle. Hot, misshandel och övergrepp är den värsta formen av maktmissbruk och förtryck. Att leva i rädsla för våld, eller i skuggan av våld, begränsar många kvinnors och barns liv. Oavsett vem som hotar, misshandlar eller våldtar måste kvinnors frihet och trygghet säkras. Värderingar och attityder som låter mäns våld mot kvinnor fortgå måste bekämpas. Det förebyggande arbetet måste stärkas. Regeringen avser att utarbeta en handlingsplan för att motverka mäns våld mot kvinnor. Handlingsplanen är tänkt att bland annat omfatta ett förbättrat stöd till våldsutsatta kvinnor, programverksamhet i syfte att bryta destruktiva beteenden för män som utsätter kvinnor och barn för våld, insatser för att öka kunskaperna i polis- och domarkåren om det våld kvinnor utsätts för, ökad forskning om mäns våld mot kvinnor, översyn av hur stadsplaneringen kan öka kvinnors trygghet i deras närmiljö och förslag i syfte att stärka våldsutsatta kvinnors ekonomiska situation. För att stärka arbetet i kvinnojoursverksamheten avsätter regeringen redan nu . Vi avsätter också till insatser för rehabilitering av de män som utövar våld. Regeringen kommer att inleda ett reformarbete när det gäller påföljdssystemet, bland annat för att markera att samhället ser allvarligt på brott. I detta arbete kommer mäns våld mot kvinnor att vara en del. Kunskaper hos polis, rättsväsende och sociala myndigheter måste öka kring dessa frågor så att insatser för de utsatta kan sättas in . Myndigheternas rutiner för att skydda utsatta kvinnor ska förbättras. Som påtalar i sin interpellation behövs ett professionellt arbete med kunskaps- och metodutveckling när det gäller det specifika våld som män utsätter kvinnor och barn för. Detta gäller också det som brukar kallas för hedersrelaterat våld. Det finns mycket som behöver förbättras, och vi tänker nu ta itu med detta arbete. För att det ska kunna ske räcker inte insatser inom jämställdhetspolitiken, utan det krävs insatser på fler politikområden, bland annat rättsväsende och socialtjänst. I betänkandet Att ta ansvar för sina insatser (SOU 2006:65) lämnades en rad förslag gällande stöd till våldsutsatta kvinnor. Utredaren föreslår bland annat ett förtydligande i socialtjänstlagen som förstärker kommunernas ansvar men har även förslag kring förbättrad tillsyn, kunskaps- och metodutveckling samt bättre enhetlighet i landet. Betänkandet är ute på remiss till . När det gäller Rikskvinnocentrum fattades beslut om en ny förordning (SFS 2006:1072) enligt vilken det ska finnas ett nationellt för frågor om mäns våld mot kvinnor vid . Förordningen trädde i kraft . Bidrag till verksamheten lämnas av till Rikskvinnocentrum och till Nationellt vid (). Den fortsatta finansieringen sker genom att anvisas medel under anslaget 25:18, anslagsposten Nationellt för frågor om mäns våld mot kvinnor. aviseras 2007 och 2008. 166 (): Jag får först tacka för att ministern har svarat på mina frågor. Jag börjar med att konstatera att jag är väldigt nöjd med den utförliga beskrivningen av att Nationellt centrum i kommer att bli kvar och ha en säkrad finansiering framöver. Det gläder mig. Det är också glädjande att jämställdhetsministern avser att stärka det förebyggande arbetet mot mäns våld mot kvinnor och inte bara satsa på ökade anslag till polisen och hårdare straff som ju har varit en smula överbetonat när borgerligheten har pratat om det sexualiserade våldet. Att upprätta en nationell handlingsplan är lovvärt, och vi i har länge hävdat att just samordning och överblick är det som mest akut saknas i arbetet mot det sexualiserade våldet. Det finns en hel del forskning och kunskap om mäns våld mot kvinnor och barn, men det tillämpas i alltför liten grad i det dagliga arbetet hos myndigheter och i kommunernas och landstingens verksamheter. Av det jämställdhetsministern skisserar som planens innehåll är det inte särskilt mycket som är nytt jämfört med det som initierats under gångna mandatperioder, och därför skulle jag vilja ha några klargöranden om vad jämställdhetsministern har för utgångspunkter och mål med arbetet med den aviserade handlingsplanen. Ministern säger att man avser att ge ett förbättrat stöd till våldsutsatta kvinnor och nämner ett ökat stöd till kvinnojourerna. Det är alldeles utmärkt. Under den förra mandatperioden såg till att ytterligare avsattes till kvinnojourerna. Problemet för kvinnojourerna är bara att dessa pengar endast kan fås som projektbidrag, vilket leder till att jourerna får använda mycket tid till att skriva ansökningar och de får svårt att ha en kontinuitet och en långsiktig planering i sitt arbete. Därför undrar jag om jämställdhetsministern har några idéer om hur man ska kunna ändra förutsättningarna för finansieringen av kvinnojourerna så att den kan bli mer långsiktig och därmed göra arbetet och förutsättningarna för kvinnojourerna mer förutsägbara. Kvinnojourerna gör, som ministern säger i sitt svar, ett värdefullt, för att inte säga helt ovärderligt, arbete. Det som är problematiskt är att kommunernas ansvarstagande för att skydda våldsutsatta kvinnor varierar kraftigt. Kommunerna är enligt socialtjänstlagen skyldiga att ta detta ansvar, men flera utredningar, bland annat Kvinnofridsuppdragens Slag i luften, som kom 2005, konstaterar att det finns stora brister i många kommuner. De saknar rutiner och riktlinjer för att kunna bemöta våldsutsatta kvinnor och barn. Jag hoppas därför att det betänkande som ministern nämner i sitt svar kommer att leda fram till skarpa förslag om stärkt lagstiftning och tillsyn över kommunernas ansvar. En allvarlig aspekt av kommunernas bristande ansvarstagande är att kvinnor som är dubbelt utsatta, till exempel genom missbruk eller genom psykiska eller fysiska funktionshinder, på de flesta håll i landet har få eller inga möjligheter att få det skydd som andra kvinnor erbjuds . kommer i sin budgetmotion att anslå medel till att upprätta särskilda resursjourer för att ta emot dessa kvinnor och deras barn samt till handikappanpassning av skyddade boenden och kvinnojourer. Jag undrar om jämställdhetsministern har några förslag på hur dessa särskilt utsatta kvinnor och deras barn ska kunna garanteras stöd och skydd. 167 i (fp): Jag vill börja med att tacka ministern för svaret. Det är glädjande att se att regeringen och jämställdhetsministern visar en sådan tydlig vilja att med detsamma, efter bara två veckors arbete och regeringsförklaringens tillkännagivande, ta itu med mäns våld mot kvinnor. Som folkpartist och liberal är jag väldigt glad att det som vi liberaler länge kämpat för, nämligen att kvinnor ska ha fullständiga rättigheter och respekt i samhället, nu kommer att bli genomfört. Ytterst tar det ojämställda samhället sig det hemskaste uttrycket i att kvinnors kroppar inte respekteras. Därför är det roligt att se att frågan tas upp av en liberal minister. har goda företrädare. fick i den förra borgerliga regeringen igenom många reformer på jämställdhetsområdet, till exempel pappamånaden och en stärkt diskrimineringslagstiftning, och jag är övertygad om att hon kommer att fullfölja arvet efter honom på ett bra sätt. När det gäller handlingsplanen för att motverka mäns våld mot kvinnor är det nytt. Det är inte något som den förra regeringen planerade, utan det är den borgerliga regeringens initiativ. Det är inte värdigt ett modernt samhälle att vi ännu inte kommit till rätta med dessa problem. Som jämställdhetsministern skriver i sitt svar är det ett komplext arbete. Många områden måste samordnas, och där har hon den samordnande rollen att få med sig hela . Därför är det bra att och upptäcker att detta faktiskt är den politik som vi alltid har fört. Det har funnits en bredd i det sätt på vilket vi vill motarbeta mäns våld mot kvinnor. Det har inte bara handlat om ökade polisinsatser, utan det finns ett brett angreppssätt. Det är vad vi i gått till val på, och det är det som ska genomföras. Vidare är det mycket bra att det, till skillnad från den förra regeringen, tydligt och klart framgår att vi även ska arbeta för att ändra männens beteende, för de män som slår är ofta återfallsförbrytare. De slår en kvinna, hon lyckas lämna honom, han träffar en ny kvinna och sedan är spiralen i gång. Kvinna efter kvinna drabbas av samme man. Därför är det viktigt, precis som jämställdhetsministern poängterar i sitt svar, att vi nu tar itu med att behandla männen för att skydda fler kvinnor från att råka ut för samme våldsamme man. Det är viktigt att vi också jobbar internationellt. Vi har kommit långt i även om det finns mer att göra, men jag tänker på kvinnor i många andra länder. Jag vill fråga jämställdhetsministern om hon är beredd att verka för att internationellt ska stärka och skydda kvinnor. Det kom en som visar att 102 av FN:s 192 medlemsländer inte har specifika lagar om våld i hemmet, att våldtäkter inom äktenskapet inte är ett brott i 53 länder samt att endast 93 länder har lagar som förbjuder trafficking. Jag vill därför fråga jämställdhetsministern om hon är beredd att verka för att ska arbeta inte bara för ett bättre skydd för svenska kvinnor utan även för att visa solidaritet med kvinnor i andra länder. 168 Statsrådet (): Egentligen tycker vi inte så väldigt olika i den här frågan, . Handlingsplanen är ju inte tänkt att bara göras av mig och mina tjänstemän i departementet, utan tanken är att alla krafter ska kunna användas. Det gäller till exempel dig med flera i kammaren. Det gäller också många sakkunniga ute i samhället. Vi kommer att ta till oss alla tankar och idéer, och sedan får vi se vad handlingsplanen i slutändan kommer att innehålla. Efteråt finns det kanske ytterligare saker att debattera, för det är inte säkert att den kommer att innehålla allt det som önskar sig. Vi har ett gemensamt mål, och det är att våldet mot kvinnor måste minska. Där tror jag att rehabiliteringen av männen är en av de viktigaste sakerna, liksom hur kvinnor bemöts i dessa situationer. Både inom den kommunala verksamheten och i rättssystemet måste vi se till att det fungerar. Att det fungerar olika i olika kommuner är en stor nackdel som vi också ska ta itu med. Den enhetlighet som jag talade om i mitt första svar handlar just om att lagen är enhetlig och att vi på nationell nivå kan ha en tillsyn så att kvinnor får det stöd och den hjälp som de behöver oavsett var i landet de bor. När det gäller handikappfrågan blir det tyvärr ofta så att personer med funktionshinder glöms bort i stora komplexa problem, men det är mycket viktigt att även det perspektivet kommer med. Vi får alltså titta på det. Beträffande bidrag till kvinnojourerna tror jag att det trots allt är viktigt att vi ber att få in verksamhetsberättelser. Det går inte att med skattebetalarnas medel betala ut till verksamheter utan att kunna tillförsäkra att de som får dessa medel också utför ett bra jobb. Därför kan jag inte gå ut och garantera att det kommer anslag utan att vi får veta vad det är som pågår inom verksamheterna. Och får man alltså ansöka om ytterligare anslag. När kvinnojourerna kan redovisa de goda resultat som de uppnår är det väl egentligen inte svårt att förstå att vi kommer att tilldela pengar till den typen av verksamhet, för det behövs. Sedan är jag tacksam för fråga. Jag tror nämligen att vi i så många sammanhang som det bara är möjligt måste se till det globala perspektivet, och det finns många kvinnor runtom i världen som har det sämre ställt än vi i vårt land, även om också vi fortfarande har lång väg kvar att gå. Det som kan kännas frustrerande är det som gäller i världen, nämligen att alla länder har rätt att stifta egna lagar. Det vi kan göra och gör både som enskilt land, jag som jämställdhetsminister och vi alla inom EU är att i olika internationella sammanhang och resolutioner göra uttalanden om att det är oacceptabelt och att varje land har ett ansvar för att se till att kvinnors rättigheter också blir en del av de mänskliga rättigheterna. Där tror jag att det finns ett stort problem. Alldeles för mycket våld inom familjen hålls inom familjen och anses inte vara en nationell angelägenhet. Bara det faktum att det är få länder i världen som vill använda sig av begreppet mäns våld mot kvinnor och i stället kallar det för våld inom familjen eller våld mot kvinnor visar detta. Att vi i poängterar att det handlar om mäns våld mot kvinnor tror vi kan leda till attitydförändringar. Detta arbete måste vi fortsätta med, och jag hoppas att vi också har stöd av våra grannar inom EU i det arbetet. 169 (): Jag inser naturligtvis att det inte är helt lätt för att säga vad handlingsplanen kommer att innehålla. Det är ändå intressant att diskutera inriktningen, ambitionsnivån och vad man har tänkt sig för mål. Både och min meddebattör har tagit upp att man vill satsa på behandling av män som misshandlar. Det är naturligtvis väldigt viktigt, och man har redan infört den typen av program inom kriminalvården, vilket bland annat har varit med och drivit igenom. Det finns en rad olika behandlingsmetoder som man har prövat på. Den modell som har visat sig mest framgångsrik, och som också internationellt har varit mest framgångsrik, är en form av kognitiv beteendeterapi där könsroller, kvinnosyn, jämställdhet och maktförhållanden står i centrum. Där ligger fokus på att män som slår kvinnor ska erkänna, förstå och ta ansvar för sitt beteende. Det finns också andra behandlingsmetoder som är mer inriktade på att fokusera på individuella avvikelser hos mannen, till exempel missbruk, psykiska eller neurologiska faktorer och annat. Den typen av metoder är dåligt utvärderade, och det är svårt att se om de är effektiva eller inte. Men det tråkigaste av allt är att de helt och hållet bortser från könsmaktsperspektivet. Man för bort hela förståelsen av det sexualiserade våldet som ett samhällsproblem med rötterna i en ojämlik relation med könen. Därför gläder det mig att man menar att arbetet med behandlingen av män ska ses som en del av det förebyggande arbetet med att skydda kvinnor och barn mot fortsatt våld. Jag utgår då också från att man kommer att ha en könsmaktsförståelse av våldet och att man i arbetet ser det på det sättet, inte som en fråga om individuella avvikelser med sjuka män. Den typen av behandlingsverksamhet tror jag skulle vara kontraproduktiv. En annan fråga som ministern inte nämner handlar om människor som drabbas av våld i samkönade relationer. Det ligger något motsägelsefullt i att det finns ett värde, både internationellt och här hemma, i att betona vad det sexualiserade våldet handlar om och att det allt som oftast handlar om en man som misshandlar en kvinna. Men våld förekommer också i samkönade relationer. Det är ett område som är väldigt lite utforskat. Möjligheterna till stöd och skydd för personer som drabbas av partnervåld är därför ännu mindre än möjligheterna för kvinnor som misshandlas av en man. Det behövs mer forskning, undersökningar och faktainsamling på detta område för att man ska få mer kunskaper om partnervåldet i samkönade relationer. Men det behövs naturligtvis också ökade möjligheter för HBT-personer att få skydd vid jourer, särskilda boenden och liknande. Jag hoppas att även detta perspektiv ska komma in i arbetet.