prot · GT09139 · 2006-06-12 00:00:00 — Och jag tror att man som beslutsfattare får anpassa sig till företagarnas världsbild. Jag återkommer till det som också var inne på. Om man säger att , som det står i interpellationssvaret, är långtidssjukskrivna med psykiska problem, så är det ju som inte är arbetsplatsrelaterade. Varför ska företagaren ta på sig dessa ? Dessutom handlar detta om psykiska sjukdomar. Men hur är det med somatiska sjukdomar? Där är den procentsats som företagaren ska ta på sig sannolikt betydligt högre. Det är väldigt stötande, förutom att det är en ekonomisk belastning, att jag som företagare ska bära kostnaden för någonting som jag inte har någon möjlighet att påverka. Det är inte mitt fel. Jag kan inte vidta några åtgärder för att undgå denna kostnad. Det är som en blixt från en klar himmel. Därför är och alliansens politik att , om vi vinner valet, avskaffa medfinansieringen. 95 Statsrådet (): För en gångs skull håller jag med till , nämligen att han hade alldeles rätt när han sade att han inte hade något viktigt att säga som inte redan hade sagt. Jag tror att ni har en poäng. Jag tror att det är fel på begreppet rehabilitering. Jag satt och undrade vad det är som vi egentligen debatterar, för jag vet inte vilken gång i ordningen, när det gäller denna medfinansiering. Skälet till att vi debatterar detta är väl att ni återigen vill tala om att ni tänker avskaffa medfinansieringen. Det har vi förstått. Då är väl detta ett sätt att ytterligare understryka det, att ha en interpellationsdebatt om huruvida jag också vill avskaffa den. Men det vill jag inte, och jag vill inte ändra på rehabiliteringen. Sedan argumenterar ni mångordigt om att ni tycker att det är orimligt att arbetsgivaren har ett rehabiliteringsansvar. Som exempel tar ni dels psykiska sjukdomar, dels sjukdomar och åkommor som inte är relaterade till arbetsplatsen. Den rehabiliteringsutredning som en arbetsgivare ska göra innebär att göra en bedömning av om det går att ändra någonting på arbetsplatsen som gör det möjligt för den anställde att komma tillbaka till arbetet. Är det något som man kan göra? Det är inte, och , medicinsk rehabilitering som arbetsgivaren ska göra. Ni argumenterar ju som om arbetsgivaren var tvungen att bli psykolog eller psykiater. Arbetsgivaren ska bedöma utifrån arbetsplatsens förutsättningar och utifrån den sjukskrivnes förutsättningar om det går att arbeta med den åkomma som personen har eller om det finns någonting som man kan ändra på för att underlätta för den här personen att komma tillbaka. Det är när det gäller det arbetsorganisatoriska, metoder och verktyg bord och stolar liksom arbetsorganisationen som arbetsgivaren ska vidta åtgärder. Detta ska han eller hon teckna ned i en rehabiliteringsutredning och göra en bedömning av. Ni gillar inte det där. frågar: Borde ändå inte detta, , gå över till ? Nej, min själ! Det vore alldeles bort i tok att göra det. Det är väl arbetsgivaren som har de bästa förutsättningarna att göra den här bedömningen på arbetsplatsen. Inte kan bedöma vilka arbetsorganisatoriska eller andra verksamhetsmässiga förändringar som kan göras på en arbetsplats. Varför tänker ni så? Uppriktigt sagt förstår jag inte varför ni tänker så och kommer till den slutsatsen. Jag tror faktiskt att ordet rehab associerar fel och på något sätt leder mot medicinsk rehabilitering att det är fråga om någonting konstigare än att möjliggöra för människor att komma tillbaka. Ja, , jag noterade att du väldigt noga aktade dig för att säga att det gått bra med sjukfrånvaron, för annars hade jag gjort en notering och tänkt fråga om hon ändå inte så här en av försommarens allra vackraste dagar kunde kosta på sig att säga: Jo, lite bra har det i alla fall gått med att minska sjukfrånvaron , men 96 (): Självklart har det gått bättre med sjukfrånvaron nu än det gjorde när siffrorna var astronomiskt höga. Det är jättebra att förtidspensioneringarna inte fortsätter att öka, men därmed inte sagt att man på något vis kan vara nöjd. Som jag sade tidigare hade man ju drivit situationen till en fullkomlig katastrof. Då behövs det inte särskilt stora åtgärder för att kunna få utvecklingen att gå bättre. Det mesta av det som regeringen nu har gjort är sådant som vi har föreslagit och som vi har jagat på om. sade vi att man skulle ta itu med frågan. Vi har många långa listor med förslag till åtgärder som kan sättas i sjön för att över huvud taget komma mycket längre när det gäller förtidspensioneringarna och sjukfrånvaron. Vi behöver den halva miljon människor som är förtidspensionerade. har det krupit allt längre ned i åldrarna utan att det finns någonting som tyder på att själva sjukdomssituationen skulle ha försämrats hos den unga generationen, så det är återigen ett stort svek mot dagens unga människor att de, som många får, får förtidspension i stället för ett stöd för att komma in på arbetsmarknaden trots att väldigt många kan det. Sedan har vi frågan om rehabiliteringsutredningen. Även om det inte är arbetsgivarens sak att så att säga göra en medicinsk utredning är det så att man, för att kunna göra en vettig utredning av hur man ska kunna förändra till exempel arbetsorganisationen eller arbetsuppgifterna, måste ha en kompetens när det gäller de förändringar personen i fråga behöver. Om det bara handlar om att i största allmänhet ordna en vettig arbetsplats så är det något som alla ska vara skyldiga att göra. De flesta människor som är sjukskrivna är trots allt sjuka. Att arbetsgivaren ska ha en kompetens när det gäller vilken specialanpassning som den sjuke behöver för att kunna fungera bättre och vilken rehabilitering vederbörande behöver genomgå är en helt annan sak. kom det en utredning från som sammanfattades så här: Allt mindre görs allt . Det händer ingenting. Väldigt många gör aldrig någon rehabiliteringsutredning, och om en sådan skickas in blir den liggande hos . Folk får ingen hjälp. Det är väl ganska uppenbart att det är en ordning som inte fungerar. Vi vet att de små arbetsgivarna uppfattar att de har fått ett åläggande som gör att risken med att anställa ökar. Då borde man väl ta fasta på det och undersöka hur man kan förändra det här så att det fungerar bättre för människor och så att riskerna minskas och arbetsgivare och företagare blir mer angelägna om, villiga, att fatta beslut om att anställa personer detta i stället för att så styvnackat säga som ministern här gör: Det här är ett jättebra system. Det är självklart att arbetsgivarna ska ha det här ansvaret. Vi vet ju att det inte fungerar, att människor fastnar i långtidssjukskrivningar och att rehabiliteringen inte kommer i gång. Och vi vet att många arbetsgivare, framför allt mindre arbetsgivare, drar sig för att anställa just på grund av det här. Då måste man väl som ansvarig ändå ha attityden att man måste försöka hitta en bättre tingens ordning än den vi har. Självklart måste arbetsgivaren vara delaktig i den här processen om förändringar ska ske på arbetsplatsen. Men det måste också vara så att utredningen görs av människor som faktiskt har kunskap om detta och kompetens på området. På de riktigt stora företagen kan man ha sådana avdelningar, men en småföretagare kan inte ha den kompetensen. Det är därför som människor drabbas. 97 Statsrådet (): Jag kan hålla med om en sak. Jag både förstår och inser att det inte är enkelt för en arbetsgivare att hantera situationen så är det; det inser jag fuller väl. Det betyder inte att arbetsgivaren ska fråntas ansvaret för en rehabiliteringsutredning och initiativen därvidlag. Däremot finns det mycket att fundera över när det gäller på vilket sätt en arbetsgivare kan få uppbackning, stöd, i det jobb som en arbetsgivare har i sjukfrånvaroprocessen. Jag är väldigt imponerad av de projekt som parterna genom sitt försäkringsbolag har drivit på olika arbetsplatser för att understödja. Tekniken i de projekten har varit just att understödja arbetsgivaren i arbetet med människors återkomst efter sjukskrivning. Dessutom gäller det förstås att motverka, förhindra, att sjukskrivning uppstår. Jag har försökt skapa en mötesplats där arbetsgivaren inte ska bli ensam i den här processen utan där är skyldig att anordna ett avstämningsmöte och där arbetsgivaren, den sjukskrivne, den sjukskrivnes läkare och andra aktörer i processen ska delta och utan att konstra till det helt enkelt bara sitta ned och titta på varandra och diskutera vad man kan göra, beroende på vilket ansvar man har i den här kretsen, för att den sjukskrivne ska kunna komma tillbaka. Det gäller alltså att resonera igenom detta lite strukturerat och lite metodiskt så att alla förstår vilken roll den andre har för att det så att säga ska gaffla i varandra. Där kan , som alltid är väl påläst, säkert kontra och säga: Ja, men det har ju inte fungerat särskilt bra på . Nej, det är alldeles riktigt. Det blev alldeles för få avstämningsmöten . Jag hade hoppats på mycket mer. Det lyckades inte på det sätt jag hade tänkt. tror jag att är på väg att rehabilitera sig själv på den punkten. Jag är väldigt mottaglig för diskussioner om vilket stöd en arbetsgivare kan behöva. Jag tror också att det går att utveckla detta, inte minst med en bättre fungerande företagshälsovård något som jag något senare hoppas kunna få återkomma till här i kammaren. Just företagshälsovården kan där vara en sådan konsult som en arbetsgivare behöver för att göra mera rätt i de här situationerna. Jag säger inte att det är enkelt, men jag tror inte att lösningen, , är att ta bort ansvaret från arbetsgivaren. har vi haft denna debatt om medfinansieringen återigen. Jag är inte dum på det sättet att jag inte tror att det inte finns någon arbetsgivare som har varit så uppskrämd av alla de kampanjer som , Företagarna och högeralliansen har bedrivit om medfinansieringen att man inte har vågat anställa. Men så snart en arbetsgivare får erfarenhet av vilka kostnader man drabbas av i verkligheten när någon har varit sjuk kommer man att se att det var ett rätt begåvat system som faktiskt skapar drivkrafter åt rätt håll. 98 (): Frågorna handlar om många olika infallsvinklar. Hur ska människor som har en svagare position på arbetsmarknaden lättare få jobb? Att ta bort medfinansieringen och arbetsgivarnas ansvar tror jag är en väg att gå. Hur ska vi få fler människor att vilja vara företagare, ta risker, ta ansvar och expandera? Det är ett sätt att ändra ekvationen så att risktagandet och ansvarstagandet inte blir fullt så stort. Att driva ett företag är alltid en risk. Att anställa människor är alltid ett stort ansvar. Men det är statens uppgift, tycker jag, att rimligt fördela riskerna mellan olika aktörer. I det här fallet har man vid helt fel tidpunkt ökat bördan för dem som man egentligen borde minska bördan för. Man har ökat priset för att anställa när man egentligen borde sänka priset för att anställa. Sjukfrånvaroexplosionen och förtidspensioneringsskandalen hänger ihop. Jättemånga människor är långtidssjukskrivna och förtidspensionerade trots att de inte skulle behöva vara det om vård, rehabilitering och uppföljning hade fungerat. De skulle kunna arbeta. Många skulle kunna arbeta rakt av. Det är ett av skälen till att vi också tycker att när man tittar på arbetslöshet och behov av nya jobb räcker det inte med att titta på dem som är registrerade som arbetslösa. Man måste också fokusera på dem som är registrerade som långtidssjukskrivna eller som förtidspensionärer men själva anger att de skulle kunna arbeta. Insikten om att det bara är enskilda företagare och enskilda människor som kan fatta dessa beslut frivilligt måste leda till att man som politiker säger att staten måste göra något mer för att fördela riskerna på ett rimligare sätt mellan de olika aktörerna. 99 Statsrådet (): Det handlar om risk och riskfördelning, . Precis så är det. Risk tas av arbetsgivare. Risk tas av löntagare. En löntagare, en anställd, som inte får relevant hjälp att ta sig tillbaka till arbete löper en risk att drabbas inte bara av fortsatt ohälsa utan också av sämre ekonomi med allt vad det innebär. Det handlar om risk. Jag hade många debatter och diskussioner, enskilda samtal, med små företag och särskilt företrädare för små företag när vi började umgås med planer på att införa medfinansieringen. Var det något jag fattade, , även om du inte vill tro det riktigt, var det att det lilla företaget löper en hejdlöst mycket större risk att drabbas av hög sjukfrånvaro. En av två anställda kan bli sjuk medan hälften av Volvos anställda inte blir det. sjukfrånvaro är något annat i ett litet företag än i ett stort. Jag åkte land och rike runt och ställde ut löftet att det inte skulle komma någon medfinansieringsreform med mindre än att den innehöll ett skydd för det mindre företagets risk. Så konstruerades ett sådant skydd till och med ett riktigt begåvat sådant skydd! Det har gett resultatet att det inte går att hitta ett enskilt litet företag som har drabbats av en orimlig kostnad till följd av systemet. Det blev bra, . Vi tänker behålla detta. Fler och fler det dröjer innan kommer dit tycker att det var en rätt bra idé. Överläggningen var härmed avslutad. 14 § Svar på interpellation 2005/06:437 om golf som friskvårdsförmån 100 Finansminister (): har frågat mig om motiveringen till att golf inte är att anse som friskvård i skattehänseende och om jag har gjort någon bedömning av var gränsen ska gå där en idrott blir för exklusiv för att anses som friskvård i skattehänseende. har vidare frågat vilka åtgärder jag avser att vidta för att se över regelverket för avdragsgilla friskvårdsförmåner. Inkomstbeskattningen bör vara enhetlig och neutral. För att undvika att lön omvandlas till till exempel förmåner gäller därför som huvudregel att alla förmåner ska tas upp till beskattning hos den anställde. Personalvårdsförmåner är dock undantagna från beskattning. Arbetsgivaren får göra avdrag i näringsverksamheten för kostnader för personalvård oavsett om de är en skattepliktig förmån eller inte. Anledningen till undantaget är att ge arbetsgivaren en möjlighet att tillhandahålla vissa personalvårdsförmåner i syfte att få en friskare och mer välmående personal. Det ligger i arbetsgivarens och verksamhetens intresse att personalen är i god fysisk och psykisk balans. Att arbetsgivaren stimulerar de anställda att motionera eller utöva annan friskvård är därför självklara former av personalvård. Detta är naturligtvis även till fördel för de anställda. Det är viktigt att skilja mellan vad som utgör personalvårdsförmåner och vad som är personliga levnadskostnader för de anställda. Personliga levnadskostnader omfattar bland annat kostnader för fritidsintressen i form av att exempelvis utöva en viss sport eller annan aktivitet. Om en arbetsgivare bekostar sådana aktiviteter för en anställds räkning utgör det en skattepliktig förmån för den anställde och alltså inte en personalvårdsförmån. Gränsdragningen för vilken typ av motionsutövning som ska anses utgöra personalvårdsförmån är svår men behövs för att åstadkomma en nödvändig avgränsning mellan vad som ska vara personalvård i förhållande till personliga levnadskostnader. proposition gjorde regeringen bedömningen att gränsen skulle bestämmas till att det ska vara fråga om enklare motionsidrott som kan utövas av i stort sett var och en. Sporter som kräver dyrbarare anläggningar, redskap och kringutrustning har därvid inte ansetts utgöra enklare slag av motion. Inte heller har exklusiva sporter eller sporter som inte innebär motion i betydelsen fysisk träning ansetts som enklare slag av motion. I denna gränsdragning ligger att inslaget av rekreation inte får vara för stort. Formerna för motion utvecklas, och sättet att utöva motion förändras. Populariteten av olika sporter och motionssätt varierar även över tiden. Detta får naturligtvis effekter på vilken typ av friskvård som arbetsgivaren från till annan erbjuder sina anställda. Mot bakgrund av syftet med undantaget bör dock den gränsdragning som jag nu redogjort för vara vägledande även . Jag avser därför inte att ta några initiativ för att ändra bestämmelserna. 101 (): har fått frågan tidigare under frågestund. har vi möjlighet att lägga ut texten ytterligare. Det är bra. Statsrådet får möjlighet att ändra uppfattning. I det fallet han inte gör det får han möjlighet att lägga ut texten eftersom det är många som inte förstår vad som sägs. Jag ska börja med att säga att jag delar statsrådets uppfattning om att man inte ska blanda ihop personliga levnadsomkostnader med personalvårdsförmåner. Jag delar också hans uppfattning att det ligger i arbetsgivarens och verksamhetens intressen även i personalens intresse att man får vara i god fysisk och psykisk balans. Därför är friskvård bra. Vad vi inte är överens om gäller punkten varför just vissa idrotter pekas ut som personliga levnadsomkostnader medan andra utgör personalvårdsförmåner. Jag har valt golf just därför att det är så slående att de rekvisit som har räknats upp i svaret på interpellationen, de krav som ställs, de facto inte verkar stämma överens just på idrotten golf. Jag vill också tillägga att jag själv inte spelar golf så att jag inte hamnar i en diskussion där den svarande kan hävda att jag ägnar mig åt egenintresse. Det gör jag inte. Men det är så pass slående. Det har räknats upp rekvisit, krav för att just den här idrotten ska anses vara en personalförmån. Det är först att det ska vara enklare motionsidrott. Jag vill nog påstå att det är lätt att hävda att det gäller golf. Det får inte vara fråga om dyrbara anläggningar, redskap och kringutrustning. Jag vill nog hävda att det är svårt att diskriminera golf just på den punkten också. Vi kan diskutera det vidare. Det får inte vara fråga om exklusiva sporter. Golfen har 600 000 utövare och är den näst största idrotten i . Jag har frågat statsrådet hur han definierar ordet exklusivitet i detta fall, och jag tycker inte att det har kommit ett svar. Men den möjligheten finns nu för . Det sista rekvisitet är att sporter som inte innebär motion i betydelsen fysisk träning inte ansetts som enklare slag av motion. Jag vill hävda att golf klarar sig bra även här. Den sista gången som det antogs nya lagförslag var det på grund av en proposition, 2002/03. Den här uppräkningen fanns inte med. Den förre finansministern har tidigare hävdat att i takt med att intresset förändras, precis som nämns i svaret, måste rättstillämpningen kunna hantera frågan om vad som anses som personalvårdsförmån eller inte. Problemet är att rättstillämpningen inte fungerar som det är meningen. försökte man väcka frågan i skatterättsnämnden och försökte få ett förhandsbesked. Ärendet togs inte upp till prövning över huvud taget. Det enda sättet i detta fall är att något företag vågar ta risken, både för sig själv och för sina anställda, väcka ett skattemål och riskera skattetillägg och arbetsgivaravgifter. Det här känns inte tillfredsställande. När rättstillämpningen inte fungerar brukar politiken gå in och korrigera, markera och tala om vad som är rätt och inte rätt. Det är så vi arbetar i riksdag, både genom lagar och genom uttalanden. Jag har svårt att se att det inte skulle vara fallet i detta . Jag skulle vilja ställa följande frågor till finansministern. Jag skulle vilja att han förklarar om golf faller på begreppet enklare motionsidrott och om det är kostnaderna som är för höga för utövarna när det gäller golfen. Jag skulle vilja be honom definiera ordet exklusivitet och förklara om det inte handlar om fysisk träning eller enklare slag av motion. Jag och, tror jag, landets golfare skulle gärna vilja ha svar på dessa frågor. 102 (): Jag måste säga att jag blev provocerad av finansministerns svar, när han talade om dyrbara anläggningar och exklusivitet. Det finns en gammaldags bild av golfsporten som en överklassport den kallades ibland moderatbandy. Det där är ju, som den tidigare talaren har sagt, väldigt orättvist och oriktigt. Vi har många fördelar i vårt land, och en är att det är ganska låga markpriser. En annan är att vi har lagt ned en stor del av vårt jordbruk. Detta i kombination har gjort att det är relativt billigt att anlägga en golfbana. Därmed är inte medlemsavgifterna särskilt höga jämfört med många andra sporter som får bidrag och som är avdragsgilla. Jag tror att det helt enkelt är så att finansministern är ideologiskt blockerad. Jag tror att det grundar sig i det. Om man tittar på den här sporten är, som jag sade, medlemsavgifterna inte särskilt höga jämfört med andra sporter. Det kan vara beroende på var i landet man bor. Utrustningen, med den globalisering som vi har, är otroligt billig jämfört med bara . Man kan få ett utmärkt golfset för en tusenlapp. Och så vidare. Jag skulle vädja till finansministern att se över den här frågan en gång till, måhända efter valet, och verkligen gå igenom huruvida detta är en sport som karakteriseras av dyrbara anläggningar och exklusivitet. När det är omkring 600 000 personer som utövar den här sporten är det inte bara eliten inom Moderata samlingspartiet, utan det är en folksport. 103 Finansminister (): Till att börja med noterar jag att utgår från att jag ska fortsätta som finansminister även efter valet och att jag då ska ta initiativ till olika typer av översyner. Jag förstår att det i den borgerliga alliansen börjar sprida sig insikten att valet kanske går just såsom vi socialdemokrater tror, nämligen att vi får förnyat förtroende. Väldigt mycket talar ju för det mer och mer, skulle jag vilja säga. Så till själva sakfrågan. Jag har angett i mitt svar att kostnaderna för att utöva olika idrotter eller annan motion normalt sett är personliga levnadskostnader. Att utvidga denna möjlighet medför att skattebetalarna skulle få betala för anställdas utövande av olika fritidsaktiviteter i större utsträckning än , och det anser inte jag vara lämpligt. Grunden i interpellantens fråga är om anställda bör kunna ägna sig åt personliga fritidsaktiviteter på skattebetalarnas bekostnad. Gränsdragningen mellan vad en arbetsgivare bör kunna bekosta för sina anställdas räkning utan att dessa förmånsbeskattas och vad som är personliga levnadsomkostnader kommer man inte ifrån. Jag tycker att det är olämpligt att i lagen särskilt ange vilka sporter eller aktiviteter som ska vara skattefria. Den lagstiftning som vi har på det här området fungerar trots allt väl. Jag anser att det är nödvändigt att slå vakt om likformigheten i beskattningen, såsom vi socialdemokrater tillsammans med en gång i världen i samband med den stora skattereformen kom överens om, så att vi undviker snedvridningar i ekonomin. Vi vill därför vara återhållsamma med undantag från denna princip. Vad gäller min syn på golfsporten som sådan är jag, i likhet med , inte utövare av denna sport, men jag har inga som helst ideologiska blockeringar kring en sport. Jag har däremot mycket starka ideologiska uppfattningar i andra frågor. Men att det skulle finnas färg på olika sporter i politiskt hänseende är en villfarelse som jag kan ta ur . Det finns inte blå och röda sporter. 104 (): Jag försökte ställa ett antal frågor så att vi skulle komma lite närmare in på sakområdet. Det gick uppenbarligen inte, därför att finansministern låter bli att svara på frågorna. Det kan finnas två skäl till det. säger att han skulle vara ideologiskt blockerad. tror inte jag att det är fallet. Jag har sett ett uttalande i där finansministern säger att han känner flera golfare själv och därför är tveksam till att golfen skulle vara exklusiv. Jag tror snarare att han inte har läst på frågan, och det är lite allvarligare. Jag tror att vi ska lämna valdebatten i övrigt. Det här var möjligen en chans för finansministern att rädda en del av sina tappade väljare och därför få en möjlighet att lyfta fram frågan efter valet. finns det en stor risk att många av dem som spelar golf inte alls är beredda att ge honom det fortsatta stödet. Låt oss i alla fall gå igenom kostnaderna och vad exklusivitet är. Ett medlemskap i exempelvis kostar . Det går att få ett medlemskap i för .