prot · GT09127 · 2006-05-19 00:00:00 — Är den dömde dömd till ett riktigt långt fängelsestraff kan den nya regeln med utökad frigång innebära på anstalt än med dagens regler. Det tycker jag är att gå för långt, och det är också flera remissinstanser som ställer sig tveksamma till det här förslaget, till exempel , , och . I stället borde man ha kvar de utslussningsmöjligheter med fotboja som redan finns . Reglerna ändrades så sent som , och att redan nu avskaffa de reglerna känns märkligt. Förslaget om utökad frigång innebär faktiskt ingen stor förändring jämfört med nuvarande regler för dem som avtjänar korta eller medellånga straff om den utökade frigången beslutas i kombination med elektronisk övervakning. Det är för dem med riktigt långa straff som det blir en stor skillnad, och frågan är om det är rätt prioritering att en person som sitter av ett långt straff, till exempel för ett riktigt grovt narkotikabrott, ska få i fängelset. Jag har dragit över min tid ursäkta, fru talman! Jag avslutar med att yrka bifall till reservation 8 under punkt 8 om intensiv övervakning med elektronisk kontroll. 23 () replik: Jag är helt överens med om individens eget ansvar för de handlingar man gör. Det är därför vi har straffsystemet. Det är därför man har fått påföljden. Man måste ta ansvar för sina handlingar. Men man får heller inte vara blind för samhällets ansvar. Man får heller inte vara blind för vilka möjligheter individen har att ta ett fullt ansvar. Man måste kunna göra också dessa avvägningar och våga diskutera det. När vi vet att väldigt många av dem som sitter på våra anstalter har adhd, psykiska störningar och så vidare måste vi också ställa frågan: Hur kan samhället ta sitt ansvar, och hur stort och på vilken nivå ska det vara, för att se till att vi får denna balansgång och får det att fungera? Men individen måste givetvis alltid ta ansvar för sina egna handlingar, och därför har vi ett straffsystem. När vi nu diskuterar barnmisshandel och vet hur många barn som växer upp under hemska förhållanden här är vi alla engagerade ska vi också veta att väldigt många av de barn vi inte ser kommer att hamna på våra anstalter. Vågar vi inte se den kopplingen utan då börjar prata om individens fulla ansvar för sina handlingar tycker jag att vi har misslyckats. Min fråga till blir därför: Måste man inte, även om man pratar om individens ansvar, våga se den här helhetsbilden och säga att det inte är riktigt så enkelt och så svart eller vitt som det kan låta? 24 () replik: Jo, visst är det så. Jag håller helt med . Utöver individens eget ansvar måste vi från samhällets sida se till att det finns möjligheter. Det ska finnas utbildning, hjälp att få när man är sjuk och så vidare. Det är klart att samhället har ett stort ansvar för att man som medborgare ska kunna ta sitt eget ansvar. Där är vi kanske lite överens. Jag tyckte bara att betonade samhällets ansvar så otroligt mycket medan hon glömde bort individens eget ansvar. Jag tycker också att man som intagen ska få större chanser. Första gången man sitter i fängelse ska man ha större chanser och större möjligheter. Sedan kan det finnas de som väljer att inte ta till sig den rehabilitering som borde finnas men som det inte är så mycket med just nu eftersom överbeläggningen på fängelserna, som bland annat är ansvarigt för, gör att behandlingsmetoderna inte fungerar som de borde göra. Om någon har fått den hjälp som samhället erbjuder men ändå väljer att fortsätta att begå brott och komma tillbaka får vi ju säga att samhället har försökt ta sitt ansvar men att individen väljer att inte sköta sig som man borde. Då minskar också möjligheterna för samhället att hjälpa till, och då ökar såklart individens eget ansvar. 25 () replik: Jag tycker ändå att det är att förenkla. Innan jag hamnade i var jag behandlingsarbetare, och jag vet att det inte är så enkelt som att säga: har du fått den här hjälpen, och du har gjort det här valet. Det är inte så enkelt att förändra människor och människors historia, bakgrund och psykiska status. Det kan handla om missad skolgång och missad träning i social kompetens . Det är inte så enkelt som att säga: har vi gjort det här, och du har gjort ditt eget val och får ta det fulla ansvaret. Jag önskar att det vore så enkelt, men det är det ju inte. Ska man jobba med dessa frågor tror jag att man måste våga se den här komplexa situationen. hade i en av sina artiklar ett reportage om en pojke som hade blivit misshandlad under hela sin uppväxt och som sedan själv blev misshandlare och kriminell. Han kunde inte hantera sin aggressivitet och så vidare, och det kommer att vara en lång process innan han kan det. Frågan är: Hur mycket eget ansvar kan man säga att han måste ta för varje gång han inte klarar av att hantera detta? Och hur lång var processen när han blev utsatt för det här övergreppet? Jag önskar att det gick att prata om svart eller vitt, men vi måste se båda bitarna. Sedan har jag ännu en fråga till . Det handlar om detta med elektronisk fotboja och att man inte skulle behöva ha det i halvvägshuset. Är inte detta ett typiskt exempel på det säger om halvtidsfrigivning för vissa grupper kvinnan som hade slagit ihjäl sin man eller kvinnor som har en helt annan bakgrund? Här har man den individuella möjligheten. Det är kanske just den gruppen som inte behöver elektronisk fotboja. är ju berett att införa halvtidsfrigivning utan halvvägshus för den här gruppen. Så här kan man faktiskt använda detta. Jag tror att det är viktigt att se det på det sättet. Där är egentligen och majoriteten överens. 26 () replik: Så där väldigt överens kanske vi inte är. Det finns en stor skillnad. Varför ska den här kvinnan i så fall sitta på ett halvvägshus? Det finns inget skyddsbehov från samhället, hon sköter sig perfekt hon är intagen och det finns över huvud taget ingenting som talar för att hon ska fortsätta att begå brott. Varför ska hon då sitta i halvvägshus? Då är det väl bättre att hon sitter hemma och är fri. Därför tycker vi att domstolen ska ha denna möjlighet att bevilja halvtidsfrigivning och att det inte ska ligga på kriminalvården att ta det som ett administrativt beslut. Jag ställer mig också frågande till beskrivning av chans på chans. Visst vi får aldrig ge upp en människa. Självklart är det så. Men låt oss säga att en intagen får möjlighet till halvvägshus utan elektronisk övervakning, och så fort han får chansen sticker han ut och ger sig på det tidigare brottsoffret eller kanske ett vittne som har vittnat i rättegången. Då åker han såklart in igen, och då är det inte halvvägshus i fortsättningen. Så blir han frisläppt och fortsätter att begå brott. När denna person då åter sitter i fängelse, ska han få nya chanser till halvvägshus? Ska han få nya chanser till utökad frigång fast han misskötte det förra gången? Jag tycker inte att vi kan offra detta brottsoffer eller detta vittne ytterligare en gång. Då måste man se till samhällets skyddsintresse före denna persons möjlighet till ytterligare utslussningsåtgärder. Jag tycker inte att det är så lätt som att bara säga att man ska få nya och nya chanser. Det finns också andra människor i samhället som vi måste ta hänsyn till. 27 (): Jag sitter och lyssnar med stort intresse på den här debatten. Jag har hört mycket. Vi har pratat om och arbetat mycket med kriminalvårdsfrågor under de år som jag har haft glädjen att vara här i . Vi tillsatte en särskild grupp s, v och mp som satt och arbetade med och tittade på kriminalvårdsfrågor, och jag tycker faktiskt att vi har kommit fram till någonting som vi lite stolt kan säga är en modernare kriminalvårdslag. Jag tycker att den har moderniserats. När jag lyssnar på debatten tycker jag också, med få undantag, att vi har fått in en humanistisk och vårdande tanke i resonemanget. Undantaget är möjligtvis vi-och-de-tänkande och strafftänkande. Jag tycker att sista inlägg var lite fascinerande. Han funderade över den här kvinnan som satt i hemmet och hade begått ett brott. Hon skulle inte kunna begå några fler brott, och hon skötte sig exemplariskt. Då säger du: Varför skulle hon sitta i fängelse? Då kan hon väl vara hemma i stället. Ja, det vore ganska spännande om vi tittade på kriminalvården på samma sätt som på sjukvården. Uppgiften är alltså att få folk att låta bli att begå brott och fungera som bra samhällsmedborgare. Då har vi ett litet aber, . Ska man få slå ihjäl en annan person på grund av att man har utsatts för väldigt svåra övergrepp, komma in och sköta sig alldeles utmärkt , försäkra att man aldrig kommer att slå ihjäl honom igen och sedan släppas ut? Vi har ett litet dilemma här, skulle jag vilja säga. Vad vill vi ha kriminalvården till? Vi vill faktiskt ha den lite grann som en sjukvård. Vi vill att de människor som har begått brott ska avhålla sig från att göra det . De ska inse felaktigheterna i sitt handlande, och de ska lära sig att hantera och klara av sitt liv i samhället som positiva, bra, konstruktiva samhällsmedborgare. Det är vi helt och hållet överens om. När jag läser i yttrandena som finns och när jag hör er resonera blir det, som jag syftade på förut, vi-och-de-tänkande: Det finns en del som alltid begår brott, och dem måste vi spärra in för att skydda samhället. Ja, det finns människor som samhället av olika skäl måste skydda sig mot. Det är ett fåtal människor, och de människorna ska vi ge en så dräglig tillvaro som möjligt. Jag tror att de nog har den tyngsta bördan att bära själva gentemot sig själva. De allra flesta människor som döms för brott i det här landet begår inga fler brott. Ett litet fåtal människor, den grupp som nämner, människor med olika typer av diagnoser, människor som har störningar och problem, återkommer ganska så ofta. De människorna behöver vi hjälpa på ett så bra sätt som möjligt. Vi kan faktiskt inte klumpa ihop människor och bara säga: Du har begått det brottet, så du ska ha . Lås in dem! Det hjälper ingenting. Det visar historien. Det är det som gör mig så positiv till det förslag som ligger , nämligen att vi har förändrat lite grann i det historiska synsättet på hur vi ska betrakta människor som bryter mot lagen. Den individualiserade ingrediensen som vi har i detta anser jag är väldigt viktig. Den kurativa delen som vi har i kriminalvårdslagen är också väldigt viktig. Jag vill gärna understryka att vi använder ordet påföljd i stället för straff. Det tycker jag också känns väldigt viktigt. Jag vill att kriminalvården ska vara mer flexibel. Jag delar uppfattningen när det gäller de människor som inte riskerar att begå brott. Men vi måste faktiskt, som du nämnde, på något sätt understryka att vissa handlingar inte är acceptabla. Då får vi finna någon annan väg för det. Jag vet inte om det är den bästa vägen att låsa in de människorna. Men på något sätt måste vi göra det. har här åtta särskilda yttranden där vi betonar frågeställningar som vi anser är synnerligen viktiga. Vi pratar mycket om sysselsättningen inne i fångvården. Vi pratar om ansvarsuppträningen i form av arbete och självförvaltning som vi anser vara väldigt viktigt. Vi har dessutom tre reservationer. Vi har riktat en av reservationerna till barn till brottslingar. Den reservationen, nr 20, ber jag att få yrka bifall till. Människor som hamnar i kriminalitet är ofta inte ensamma. De kan vara föräldrar, och de kan vara anhöriga på annat sätt till människor som också drabbas. I det här fallet har samhället ett stort ansvar att skydda de barn till intagna som finns. Därför har vi i vår reservation yrkat på att det ska finnas en tydlig och klar kontakt mellan polis, socialförvaltning och andra redan vid ett häktningstillfälle. Om man vet att det finns barn i bilden behöver de barnen stöd för att klara av att mamma eller pappa har gjort något som har varit så fel. Därför anser vi att det är viktigt att man på ett så tidigt stadium som möjligt tar kontakt och upplyser socialförvaltning och andra lämpliga personer om att hjälpa och stödja de här barnen. Brottsoffren är en annan grupp människor som drabbas av kriminalitet. De förtjänar också stort stöd så att de inte ska behöva känna ängslan och oro. Jag tycker att det ska finnas en möjlighet för brottsoffer och förövare att mötas och reda ut problemen. Jag begär inte att man ska tvinga folk i denna situation. Här måste det handla om frivillighet. Men jag tror att det är viktigt att på det sättet avväpna hotet som annars kan finnas i själva handlingarna. I stora drag, fru talman, tycker jag att vi har tagit ett steg. Vi har många steg kvar att ta. En del av dessa steg har vi att ta i den här kammaren. Då ska vi rikta det mot samhället i stort. Samhället har onekligen ett mycket stort ansvar på två områden, nämligen att förhindra att brott begås, men när det har begåtts gäller det att minska skadeverkningarna för brottoffren så mycket som möjligt. Det tredje och största ansvaret är att se till att det inte upprepas. Ge människor de instrument som de behöver ha för att kunna hantera samhället utan kriminalitet! Jag vet att droger, diagnoser och andra svagheter eller tillkortakommanden gör att man behöver ha stöd och hjälp så man kommer därifrån. Jag anser att det är vår uppgift att arbeta för det. 28 () replik: Jag ska börja med att förtydliga att jag eller aldrig har talat om att släppa ut någon utan att de ska få sitt straff. Alla som begår brott ska få sitt straff, och i nästan alla fall ska de avtjäna minst två tredjedelar av tiden. Om de missköter sig ska de avtjäna ännu större del av sin utdömda tid, kanske . Men i extraordinära fall ska domstol kunna döma ut möjligheten till halvtidsfrigivning. Det är det vi har föreslagit. Det brukar annars vara som talar om att stänga fängelserna och släppa fångarna loss. Det kanske är lite naivt. Jag skulle vilja höra vad säger till den kvinna som har blivit misshandlad av sin sambo och mannen blir dömd för detta men sedan ska sitta i ett så kallat halvvägshus i samma stad och dessutom utan elektronisk övervakning. Hade det inte varit enklare att tvinga fram elektronisk övervakning om så bara för den här kvinnans upplevda trygghet? Även om det inte finns något reellt hot kan även en upplevd otrygghet vara oerhört jobbig. 29 () replik: Det var ju bra att jag fick se dig igen, . Jag blev nästan lite glad när jag hörde dig tala om den här kvinnan och du ställde frågan: Varför ska hon då sitta där? Det kändes väldigt humanistiskt. Men hör jag att Strafe und Order kommer tillbaka här. Det märker vi. Det står verkligen för den så kallade mesalliansen. Där avslöjade du dig igen. Jag vill inte ha något straff över huvud taget, för jag lägger in andra värden i ordet straff. Jag vill ha vård, jag vill ha behandling och jag vill ha kurativ verksamhet och preventiv verksamhet för att undvika att brotten begås. Det är det viktigaste. När det gäller kvinnan som bor i den stad där hennes misshandlande sambo sitter i ett halvvägshus utan elektronisk övervakning är jag helt övertygad om att man gör en mycket nogsam bedömning av riskerna för upprepad misshandel innan den mannen hamnar i den situationen. Jag känner i det fallet stort förtroende för de myndigheter och instanser som har gjort den bedömningen och att det fungerar. Sant är dock att detta har försökts, och det har misslyckats. Det är sant. Det är tillkortakommanden, så jag vill att den prövning man genomför i det här fallet ska vara mycket grannlaga. Det är riktigt. Sedan ska man naturligtvis ge kvinnan det stöd hon behöver. 30 () replik: Man blir lite skrämd av tal om att det inte ska finnas några straff och att det bara är vård som gäller. Man kan ha två reaktioner på detta. Först och främst: Vilket skydd ska medborgare i övrigt ha? När människor begår brott mot dig, mig eller samhället är det klart att de ska bestraffas. De ska få en påföljd. Det är dels för att de ska veta att de inte ska begå brott, dels för att det finns ett skyddshänseende mot övriga medborgare. Vi vet alla hur det ser ut i kriminalvården . Det är överbeläggningar och dubbelbeläggningar. Det har utdömts vite mot kriminalvården för att man inte klarar av att sätta alla intagna i var sin cell. Det är inte så länge sedan kriminalvårdens generaldirektör sade att om kriminalvården hade varit ett privat företag hade det försatts i konkurs för länge sedan. Alla som pratar om kriminalvården säger att det inte går att utföra den behandling och rehabilitering som borde göras eftersom det finns alldeles för lite resurser, för lite personal, för dåligt utbildad personal och för att det är alldeles för trångt i fängelserna. Sedan står här och pratar om att det inte ska vara straff utan bara vård. Vänsterkartellen är ansvarig för hur kriminalvården ser ut , och det innebär att det är sämre vård, behandling och rehabilitering på fängelserna än det har varit på mycket . 31 () replik: Det är därför vi lägger fram förslag om en modernare kriminalvårdslag. Det är för att förbättra situationen. Det är viktigt. Apropå att vara skrämmande: skrämmer mig när han sätter likhetstecken mellan skydd av medborgare och straff. Är enda sättet att skydda medborgare att straffa någon förövare? Det ser jag som ett tillkortakommande. Jag kan absolut inte se att straffet på något sätt, , har avhållit någon från kriminalitet. Det gamla medeltida, primitiva, systemet att bunta ihop fångar, låsa in dem och sedan släppa ut dem har inte minskat kriminaliteten i samhället. Vi ska ha fullkomligt klart för oss att det inte fungerar. Jag tror, , att det här beror på att vi lägger in olika betydelse i ordet straff. Att förhindra brottslingar att begå brott kan ske bland annat med hjälp av inlåsning. Men enligt min uppfattning är det inte samma sak som straff. Det kan vara problemet. Straff är något annat. Det ligger nära hämnd och vedergällning. Det är vi alldeles för utvecklade för att tänka på. 32 (): debatterar vi regeringens förslag om en modernare kriminalvårdslag. Jag har sagt det tidigare i kammaren, och det tål att sägas igen, att när det gäller kriminalpolitiken är vårt självklara mål att minska brottsligheten och öka tryggheten i samhället. I det ligger att skapa ett samhälle för alla med en politik som minskar avståndet mellan människor. Skolpolitiken, familjepolitiken och socialpolitiken är viktiga delar i det kriminalpolitiska arbetet. Det spelar ingen roll hur bra kriminalvård vi har om det inte finns något att komma ut till. Många har åsikter om dagens kriminalvård, och dessa skiftar i allra högsta grad. En del hävdar att vi har en kriminalvård i kris där de intagna inte behandlas på ett värdigt sätt. Andra menar att våra intagna i mångt och mycket har det alldeles för bra. Inget av detta ger en rättvisande bild av hur svensk kriminalvård faktiskt ser ut. Det är viktigt att komma ihåg. Eftersom jag vet att justitieutskottets ledamöter har ett stort och äkta engagemang i frågorna hoppas jag att vi kan föra en seriös debatt om detta. Det tror jag att alla tjänar på. Utan tvivel är vi i mångt och mycket överens om målen för kriminalvården. Våra förslag på hur vi ska nå dit skiljer sig dock en hel del åt. Det är det vi ska diskutera här och . En av kriminalvårdens viktigaste uppgifter är att rehabilitera dömda, det vill säga förbereda dem för ett icke kriminellt liv. återfaller en alltför stor del av dem som sitter i fängelse i ny brottslighet när de kommer ut. Det finns förstås inga enkla lösningar på detta. Däremot kan vi alla bidra till att föra utvecklingen i rätt riktning. Det handlar om att öka våra kunskaper och söka de bästa åtgärderna. Vi behöver engagerade människor som bryr sig om, och vi behöver insatser på många plan. Det förslag som ligger på bord kommer inte heller att lösa alla problem. Men det är ett steg framåt, och det tycker jag är bra. Förslaget går i korthet ut på att skapa en mer individualiserad och flexibel kriminalvårdslag där den intagnes egen vilja till förändring spelar en större roll än . Det handlar, som har sagts, om fyra olika utslussningsalternativ. Det är frigång, som vi har . Vårdvistelse är ett nytt begrepp och går ut på att i högre grad än låta den intagne vistas utanför exempel vård för sitt missbruk. För intagna som är i behov av extra stöd inför frigivningen införs vistelse i halvvägshus. Det innebär att den intagne bor i ett av kriminalvården kontrollerat hem som är anpassat för att ge den intagne särskilt stöd och särskild tillsyn. Utökad frigång innebär att den intagne under kontrollerade former märk väl under kontrollerade former avtjänar sista delen av sitt straff i sin bostad. Jag vet att önskemålen om att redan nu införa ett så kallat förmånssystem finns, men där är vi inte riktigt . Men jag är säker på att vi kommer att återkomma till det framöver. Det finns många och bra förslag i betänkande som är väl värda att arbeta vidare med. Jag vet det eftersom jag satt med i den utredningen. Jag är helt övertygad om att kriminalvården måste individanpassas på ett helt annat sätt än . Det behövs tydliga och enkla regelsystem, och det efterlyser alla inte minst de intagna själva. Som vanligt tas mycket upp i reservationerna som det redan jobbas med både på departementet och inom kriminalvården. Det är jätteviktiga frågor, och många är väl värda att tas upp till diskussion. Det gäller bland annat vikten av utbildning och vidareutbildning av kriminalvårdens personal. Ett bra exempel är den utbildning som pågår i Sala, men där är också förutsättningarna något bättre. Där utbildas nu personal för fullt, och personalen är med från början när verksamheten i Sala startas. De är utbildade och klara när de intagna väl kommer dit. Så tror jag att man måste jobba mer framöver, men det är inte så enkelt förstås. Utbildning och sysselsättning för de intagna behöver fortsätta att utvecklas utifrån den enskildes behov. Det gäller även programverksamheten. Att man nu inriktar sig på kvalitet i stället för kvantitet i programmen är förstås bra. När det gäller situationen för kvinnor och barn till fängelsedömda krävs särskilda insatser. Därför har kriminalvården beslutat att ska en funktion med speciellt ansvar för barnfrågor finnas på varje häkte och anstalt samt inom frivården. Det är oerhört viktigt för barnen att ha en god kontakt med sin mamma eller pappa. Särskilda besökslägenheter är förstås en viktig del i detta så att familjer kan träffas under något så när vettiga förhållanden. har nämnts i debatten. Den används mer och mer inom kriminalvården. Det är saker som kan tyckas självklara för många av oss men som kan vara nog så tuffa utmaningar för många av våra intagna. Det handlar om vardagsnära saker för att göra livet på anstalt mer likt det som finns utanför murarna. Det kan handla om att laga sin mat, lägga upp sin egen budget och planera sina matinköp. Det är jätteviktigt. Ett gissel och något vi alltid måste ha för ögonen är narkotikan på våra anstalter. Regeringen har därför inom ramen för narkotikahandlingsplanen avsatt 120 miljoner 20052007 för att bekämpa narkotikan. Det arbetet börjar nu ge resultat. Enligt generaldirektör kommer det in mindre mängder narkotika på våra anstalter . Flera har fått möjlighet att delta i påverkansprogram, och antalet narkotikafria platser ökar. Vi får inte slå oss till ro med detta. Kampen mot narkotikan måste ständigt föras. Det är naturligtvis oerhört viktigt att våra anstalter är narkotikafria. När det gäller säkerhet och kontroll gäller det förstås att hitta en rimlig balans. Det ena behöver ju inte utesluta det andra. Jag tycker att de åtgärder vi har vidtagit för förbättrad säkerhet och kontroll också ger kriminalvården relativt goda möjligheter att förhindra att narkotika kommer in på våra anstalter. Att hermetiskt tillsluta våra anstalter tror jag inte på. Det gör det bara ännu svårare för de intagna att komma tillbaka till samhället igen. Jag har sagt det här i kammaren förut, men jag säger det igen: Jag tror att samhället behöver komma in på våra anstalter, för kriminalvården kommer inte ut. Samverkan mellan myndigheter inför och efter frigivningen är absolut nödvändig för att man över huvud taget ska nå resultat.