prot · GU0932 · 2006-12-04 00:00:00 — Vad händer konkret i en situation där en elevmajoritet röstar ned en rektor eller en grupp lärare i ett beslut som får sådan konsekvenser att andra elever blir lidande? Vem blir ansvarig då? Det skulle vara intressant att höra utveckla hur man avkräver ansvar av 1718-åriga elever. Ansvarsutkrävande är också en mycket viktig princip. 11 i (s): Det känns som att vi pratar om två olika saker, skolministern. Att bestämma över sina lärare självklart. Har du majoritet har du makten att bestämma. Men frågan är vad du har makten att bestämma över. Förordningen är otroligt tydlig vad gäller de områden där man får bestämma. Jag tycker inte att detta är att ifrågasätta lärarnas kompetens. Lärarna har kompetens när det gäller undervisning, hur man jobbar, hur man får elever att lära sig på det bästa sättet. Jag är själv rektor och har den statliga utbildningen. Jag är legitimerad rektor och har jobbat väldigt mycket med elevdemokrati, inte på gymnasieskolan men med mindre barn. Man har en utbildning, som skolministern säger, som lärare och som rektor. Jag kan läsa upp några punkter från kommun. Nämnden får aldrig och det tycker jag också är viktigt att påpeka avhända sig sitt ansvar. Ytterst är barn- och utbildningsnämnden ansvarig för vad som händer. Alltså: Fungerar det inte då kan de dra tillbaka detta, och det ska vi också vara medvetna om. Låt oss titta på vilka frågor det gäller: Besluta fördelning av undervisningstiden över läsåret. Jag vet inte om det är något som lärarna får utbildning för. Besluta om antalet dagar för idrott och friluftsverksamhet. Besluta om inrättande av lokala kurser. Där kan man ha en diskussion med lärarna. Man kanske kommer fram till att det behövs en viss kompetens bland lärarna. Det tycker jag är intressant. Men det är också intressant att det är en stor del av elevernas dag då man jobbar med sådana här saker. Arbetsplatsförläggning av utbildning. Besluta om kursplaner, att man tillsammans tittar på vad de lokala kurserna ska innehålla. Besluta om antal gymnasiepoäng som en lokal kurs omfattar. Övergripande kompetensutveckling, med undantag av program- eller ämnesinriktad kompetensutveckling. Man får inte ge sig in på den individuella nivån. Man får heller inte ta ett beslut i ett enskilt fall, varken när det gäller en enskild elev eller när det gäller en enskild lärare. Fördelning av tilldelade resurser inom budgeten. Det har också varit med i skolministerns diskussioner att man inte kan bestämma . Det rör sig om kanske max av en driftsbudget. De pengarna är kopplade till friluftsdagar, lokala kurser, utbildning, övergripande kompetensutveckling, om skolan ska jobba med exempelvis mobbning. Det här tycker jag faktiskt att eleverna har rätt att vara med och bestämma över, och bestämma på ett reellt sätt, inte bara ha inflytande utan ha en reell makt över detta. Sedan tycker jag inte att det är rätt att använda ordet makt. Jag ser att det är en demokratisk process. Alla de rektorer som jag har pratat säger samstämmigt: Det är inga konflikter. Man diskuterar det. Jag vill fråga skolministern: ministern stött på något fall där det har gått på tok? 12 Statsrådet (): Det är intressant att först har väldigt högstämda tal om demokrati och om hur viktigt det är, men sedan anstränger hon sig för att tala om hur lite de här styrelserna har makt att bestämma om. Det är lite lustigt. Om det här är det viktigaste av allt borde de få bestämma allt. Jag blir oroad för den lista som läser upp över vad de här elevstyrelserna ska få bestämma. Om de ska få bestämma av budgeten måste vi ha klart för oss att det är de sista procenten som avgör om skolan har råd att anställa en extra speciallärare eller om pengarna ska gå till en friluftsdag. Det är precis den typen av budgetprioriteringar varenda rektor sitter med . av budgeten är en rätt stor andel. Lokalhyrorna och annat kan man ändå inte påverka. Det avgörande är de sista resurserna där man ställer de olika behoven mot varandra och där en rektor måste välja. Jag är helt medveten om att en styrelse inte har formell makt att fatta beslut om att lilla inte ska få hjälp, men följden kan likväl bli det av de beslut som fattas i styrelsen. Det är precis den typen av beslut som är jättejobbiga att fatta och som vi har utbildade rektorer för att fatta som ska kunna avkrävas ansvar efteråt. Det är det ena. Det andra som gör mig oroad är när berättar om innehållet i kurser som eleverna ska kunna bestämma. Hur ska eleverna kunna göra det? De har ju ännu inte gått kursen. Det som skiljer eleven från läraren är att läraren kan kursinnehållet. Läraren har undervisat i den kursen innan, har pedagogiska kunskaper om hur man kan lägga upp den, hur det tar. Ska en elev kunna bestämma det? Antingen blir det så att man överlåter den makten åt eleverna, och då är det rätt konstigt. Varför ska de som har minst kunskaper bestämma om en sak? Eller är det så, vilket antyder, att rektor och lärare talar om hur det bör vara, och sedan fattar eleverna beslut om det? Men då är det bara skendemokrati. Man devalverar i själva verket innebörden i ordet demokrati. Man måste ha klart för sig att lärare och elever finns i skolan på olika villkor. Eleverna går i skolan för att lära sig kunskaper som lärarna redan har. Hade det varit så att elever och lärare hade kunnat lika mycket hade skolan varit överflödig. Då skulle inte skolan ha behövts. Vi har en skola därför att lärarna ska lära ut vissa kunskaper till eleverna. Det är ingen organisation där beslut ska fattas med en man, en röst och att det skulle vara höjden av demokrati. Jag har gjort en jämförelse. Det är klart att patienterna på ett sjukhus sannolikt är flera än doktorerna, men tanken att de medicinska besluten på ett sjukhus skulle fattas genom omröstning bland patienterna bara för att de är flera är ganska konstig. Vi tycker att de som har utbildning, kompetens och erfarenhet bör lyssna på patienterna, men ytterst är det doktorn som har ansvaret och fattar besluten. De måste ta ansvaret om det blir fel. Jag tycker att den väldiga nedvärdering av lärare och rektorer som ständigt äger rum det är alltid några andra som ska bestämma i skolan än lärare och rektorer som Socialdemokraterna ägnat sig åt är en del i den sjunkna statusen för läraryrket. Vi måste tro på lärarprofessionen. Lärarna har kunskap och kompetens. En del av respekten för det är att säga att det är de som ska fatta besluten i skolan. 13 i (s): Jag har all respekt för både lärare och rektorer. Jag har jobbat inom den här verksamheten i så pass att jag tror att jag har lite på fötterna och vet vad jag pratar om. Det här är inget motsatsförhållande. Vi pratar om vuxna elever. Många av dem, de flesta, har fyllt . Skendemokrati ja, självklart ser jag att rektorerna och lärarna har något att tillföra. De har otroligt mycket att tillföra. Men det är den samlade kunskapen, den samlade gemenskapen och den gemensamma arbetsplatsen som är det viktiga. Det är också viktigt att man jobbar tillsammans. Man tar ansvar för sin utbildning som elev. Det har också varit diskussioner om att elever inte tar ansvar. Vad har de där att göra? Varför går de där för de är ju ändå inte på lektionerna? Visst är det en viktig del att eleverna tar ansvar för sin utbildning och har reella möjligheter att också göra det. Jag hoppas faktiskt att ministern och alliansen tänker om här men framför allt gör en utvärdering. Jag tycker inte att vi ska avsluta en försöksverksamhet som har pågått . Det har gjorts en utvärdering jag tänkte att jag också skulle gå in på den där man säger: Permanenta verksamheten. Utvärderingen gjordes 2003. Med respekt som skolministern pratar så mycket om för eleverna, lärarna, rektorerna och skolorna som har jobbat med detta, gör en ordentlig utvärdering! Lyssna verkligen på vad de säger! Och ta också till vara att det faktiskt är fler och fler som vill arbeta med detta. 14 Statsrådet (): Det har gjorts flera utvärderingar, och den viktigaste slutsatsen i alla är att intresset för detta är otroligt lågt. Av 5 0006 000 skolor är det färre än 50 som deltar, och flera av dem deltar när det finns engagerade elever. När de sedan slutar i styrelsen är det inga som vill ta över och då upphör det, så det är svårt att få en kontinuitet i det. säger att hon har en väldig respekt för lärare och rektorer, och det är jag helt övertygad om att hon har. Men , som är den lärarorganisation i som organiserar gymnasielärarna, är kraftigt emot allt detta. Rektorerna på gymnasieskolor har också varit negativa när de intervjuats. Jag har inte sett någon utvärdering, och det är möjligt att några av dem som deltar i försöket är positiva. Men att huvuddelen inte deltar beror på att de inte gillar detta, annars hade de deltagit. Många av lärarna och rektorerna och deras fackliga organisationer känner själva att detta är en devalvering av respekten för lärarnas och rektorernas professionella gärning, och det väger jag in. Den bärande principen för mig för att säga nej är att detta strider helt mot principen om att makt och ansvar ska hänga ihop. Det är en gemensam strategisk uppgift för den här att uppvärdera lärarnas och rektorernas yrken. De är kraftigt emot att eleverna ska bestämma över dem, därför att de anser att det ytterligare devalverar värdet av utbildning. Varför ska de som har minst utbildning bestämma i skolan när det finns personer som har hög utbildning som kan bestämma i skolan? Jag är för elevinflytande. Vi kommer i den nya skollagen att skriva in att det ska finnas elevråd och att eleverna har rätt till inflytande. Men, herr talman, : Eleverna ska inte kunna rösta ned sina lärare. Överläggningen var härmed avslutad. 7 § Svar på interpellation 2006/07:87 om sänkt a-kassa som ej ger flera jobb 15 Statsrådet (): har frågat mig om jag avser att vidta åtgärder beträffande förslaget till sämre arbetslöshetsersättning mot bakgrund av och material. Enligt den som hänvisar till skulle en strategi som bygger på att ha många människor i arbetsmarknadspolitiska program ge låg arbetslöshet. Enligt rapporten är det just i länder med omfattande arbetsmarknadspolitiska program som sambandet mellan ersättningsnivå och arbetslöshet är svagt. Den förra regeringen bekämpade arbetslösheten främst genom stora volymer i arbetsmarknadspolitiska program. Det är dock inte alliansregeringens uppfattning att det har varit särskilt framgångsrikt. var av arbetskraften öppet arbetslös och deltog i konjunkturberoende program. Detta trots att vi befinner oss mitt i en högkonjunktur. Vi lägger nu om politiken och genomför flera olika åtgärder för att öka sysselsättningen och minska arbetslösheten. Att sänka ersättningsnivåerna i arbetslöshetsförsäkringen kommer tillsammans med den övriga politiken att minska arbetslösheten. Vi minskar också programvolymerna och låter Ams lägga om sin inriktning för att i större utsträckning än tidigare hjälpa människor att få jobb. Vi anser att ett jobb är ett bättre sätt att få fotfäste på arbetsmarknaden än vad öppen arbetslöshet och arbetsmarknadspolitiska program är. hänvisar också till en rapport från där det påpekas att det inte finns något direkt samband mellan sänkt nivå i arbetslöshetsersättningen och skapandet av nya arbetstillfällen. Jag vill påminna om att förändringarna måste ses i sin helhet. Jobbavdrag och sänkt arbetslöshetsersättning stimulerar utbudet av arbetskraft. Det är när vi dessutom stimulerar efterfrågan på arbetskraft genom att göra det enklare och billigare att anställa som nya arbetstillfällen skapas. Enligt rapporten från har en mindre generös arbetslöshetsersättning en negativ effekt på strukturomvandlingen. Det finns också andra rapporter som visar på det motsatta. Vi vill göra om arbetslöshetsförsäkringen så att den blir en tydligare omställningsförsäkring. Jag menar att den tidigare politiken inte lyckats understödja strukturomvandlingen. Att drygt en miljon människor står utanför arbetsmarknaden är ett bevis för att vi nu måste gå en annan väg än den tidigare regeringen. 16 (): Tack för svaret. Varför räknar regeringen i sin egen finansplan med en ökad öppen arbetslöshet ? Är inte detta ett direkt underkännande av den egna retoriken? Regeringens så kallade arbetslinje omvandlas då snabbt till en arbetslöshetslinje. Den sänkning av a-kassan som regeringen föreslår kan inte bevisas leda till sänkt arbetslöshet. pekar på att det inte finns något direkt samband mellan sänkt a-kassa och flera jobb, och med utgångspunkt i svenska förhållanden kan inte heller se något sådant reellt samband. Men regeringen framhärdar. A-kassan ska försämras. De arbetslösas ekonomi ska bli sämre. Det är till och med så att studerande inte har rätt till a-kassa om de hamnar i arbetslöshet efter avslutade studier. De arbetslösa ska klämmas åt och straffas, piskan ska kännas. När bedömer olika system och länder utgår man från den kultur som råder i det enskilda landet eller i gruppen av länder. För den grupp av länder, bland annat de nordiska, som tillhör anser man att det går att nå låg arbetslöshet med en kombination av generösa nivåer i välfärdssystemet, bland annat arbetslöshetsersättningen, aktiv arbetsmarknadspolitik och starka fackföreningar som bidrar till en väl fungerande lönebildning. Det är mycket viktigt. Sådana modeller och system bygger på ett samhällskontrakt. Stabiliteten skapas genom att arbetslöshet inte leder till alltför stora ekonomiska avbräck för den enskilde vi har ett system där det är kännbart att bli arbetslös och att samhället agerar aktivt mot sysslolöshet och passivitet genom arbetsmarknadspolitiken och gör reallöneökningar möjliga genom en stabil ekonomi och arbetsmarknad. Det är detta samhällskontrakt som regeringen nu är inne och river i. Det är därför som i stort sett alla fackliga organisationer som , , LO med flera protesterar. Ni bäddar tyvärr för en oro på arbetsmarknaden med denna typ av hårdför politik. Den modell för flera jobb som talar om som ett alternativ till detta präglas av en svag arbetsmarknadslagstiftning, låga ersättningsnivåer, flera låglönejobb och större ekonomiska skillnader. Jag tror inte på den modellen. Mer av djungelns lag kommer att råda, samhället blir instabilare och det strider mot traditionen på svensk arbetsmarknad. Regeringen drar nu kraftigt ned på de arbetsmarknadspolitiska åtgärderna. Över 50 000 platser försvinner, som man sätter press på de arbetslösa genom sämre a-kassa. Att ta detta steg kan vara början på en mycket olycklig utveckling. riskerar att successivt anpassa sig till en kontinental, europeisk arbetsmarknadspolitik som kan summeras som ett brott mot linjen att vi konkurrerar med kvalitet, inte med dåliga löner och risiga arbetsvillkor. Detta har varit linjen. När ministern i sitt svar säger att de sänkta ersättningsnivåerna i arbetslöshetsförsäkringen tillsammans med den övriga politiken kommer att minska arbetslösheten vill jag fråga: Vad har ni för belägg för detta särskilt som ni i er egen finansplan räknar med en högre öppen arbetslöshet ? 17 (): Tack för svaret, statsrådet. Det är till att börja med viktigt att notera att vi startar i ett läge där Socialdemokraterna har suttit vid makten och vi har en internationell och nationell högkonjunktur. Ändå är det, beroende på hur man räknar, mellan 800 000 och 1,2 miljoner människor i arbetsför ålder som inte har ett reguljärt arbete. Då kan man naturligtvis säga: Låt oss fortsätta så här, vi är nöjda med detta. Men det receptet har prövats och har enligt vår mening misslyckats. Därför gör vi nu någonting annat. Eftersom detta tenderar att bli något slags diskussion om olika typer av studier och vad man kan dra för slutsatser av dessa är det viktigt att titta lite närmare på det. Det finns tre typer av studier. Den ena är att man har ett land med olika ersättningsnivåer för olika grupper på arbetsmarknaden. Man tittar på om detta leder till olika arbetslöshetstider för dessa tre olika grupper i samma land. Då kommer man bort från kulturproblemet som nämndes tidigare. Den andra typen är att man tittar på olika länder med olika nivåer och jämför dem med varandra, alltså hur nivåerna är i olika länder. Då kommer man in på kulturproblemet som nämndes tidigare. Den tredje typen är att man jämför samma land över tiden, där ersättningsnivåerna under olika tidsperioder har varit olika. Man tittar på arbetslöshetstiderna när det har varit höga respektive låga ersättningsnivåer. Då kommer man bort från kulturproblemet som nämndes tidigare. I två av de här tre metoderna finns alltså inte det kulturproblem som interpellanten uppfattar som väldigt viktigt. Sedan kan man då göra och gör kombinationer av dessa tre olika metoder, och då är ju slutsatsen, inte bara av en OECD-studie utan av en lång rad studier från olika länder och olika tidsperioder, att ersättningsnivån är av mycket stor betydelse för sysselsättningen och arbetslösheten. Det beror ju på det kanske är bäst att gå in på det att den arbetslöse söker mer intensivt, att rörligheten ökar, att utbildningsansträngningarna ökar och att den geografiska rörligheten ökar. Det har också effekter på lönebildningen: Arbetslösa är beredda att ta en något lägre lön än annars, och kollektivavtalsnivåerna påverkas sannolikt också. Men det som är viktigt i det svenska fallet i den politik som vi nu lägger om är att man måste skilja på lön och inkomst. Jobbavdraget till exempel driver ju en kil mellan lönen och inkomsten, så att även om någon skulle få en lägre lön så kommer ändå inkomsten att kunna vara lika hög, högre eller kanske i vissa fall trots allt lägre. Sedan är det det här med efterfrågan. Ministern var inne på det här med lägre arbetsgivaravgifter till ungdomar och i tjänstesektorn. Men det som är den här regeringens stora tur är ju att det här lanseras i en exceptionellt stark högkonjunktur. De nackdelar som alltid finns vid politikomläggningar är alltså mindre än vid kanske något annat tillfälle under . Det är skickligt, naturligtvis, men det är framför allt tur att den här politikomläggningen sker i ett mycket starkt efterfrågeläge. Därför kommer de här nackdelarna att vara jämförelsevis små i det här fallet. Det är helt klart att de här åtgärderna sammantaget kommer att ha en positiv effekt på sysselsättningen och arbetslösheten. Det var intressant att interpellanten inte i sin uppräkning av nackdelarna kom in på detta med arbetslöshet och sysselsättning. Helt andra faktorer togs upp. Men arbetslöshet och sysselsättning är ändå som sagt var det överskuggande målet för regeringens politik, och det brukade vara det för den socialdemokratiska partikongressen, men det är tydligen borta . Det är tydligen andra mål som står i fokus. Helhetsbedömningen blir alltså att ett bättre konjunkturläge i kombination med dessa åtgärder kommer att ge en bättre arbetsmarknadssituation. 18 (): Hej, , arbetsmarknadsminister i ! Vi har diskuterat förr i den här kammaren, och det är alltid lika trevligt. Jag hoppas det ska bli trevligt också. Faktum är att det för min del känns betydligt roligare än . Vi hade nämligen en interpellationsdebatt då jag deltog tillsammans med arbetsmarknadsministern, och då kunde jag konstatera att vi var helt överens på alla punkter. Vi diskuterade då konflikträtten för att hävda kollektivavtal, och där var vi helt överens. Vi diskuterade också lagen om anställningsskydd, och där var vi också överens. När jag framförde min frustration över att vi var så överens sade arbetsmarknadsministern enligt snabbprotokollet: skulle naturligtvis önska att jag hade tyckt någonting fullständigt vansinnigt så att det hade blivit en tydlig skiljelinje mot det själv tycker. kan jag då vara tillfreds, för kan jag konstatera att arbetsmarknadsministern tycker någonting fullständigt vansinnigt som är en tydlig skiljelinje mot det som jag själv tycker, nämligen att om man sänker arbetslöshetsersättningen så ger det flera jobb. Det här är en spännande tanke, naturligtvis. Det är många som misstror den här uppfattningen och den politik som regeringen för. Alla anställda runtomkring i misstror den här politiken starkt och har framfört det i manifestationer och liknande vid ett flertal tillfällen. De arbetslösa naturligtvis misstror det här av lätt förståeliga skäl. A-kassorna, som ska administrera det här, misstror regeringens politik. De fackliga organisationerna har också framfört vid ett flertal tillfällen att man misstror den här politiken. Man tror inte alls att det här leder till flera jobb, och till det kommer alla andra invändningar som finns i övrigt. Något som är lite spännande att konstatera när man läser , är att även företagarna misstror regering, där ingår, när det gäller möjligheten att skapa flera jobb. På något sätt är väl företagarna aningen mer pragmatiska än regeringen i den här frågan. Det finns en sorts ideologisk mössa, som ministern har tagit på sig men som han inte tog på sig vid den förra debatten, som gör att han vägrar se sammanhangen. DI har gjort en undersökning där det framkommer att det finns en kompakt misstro mot den nya borgerliga regeringens förmåga att skapa jobb. Då har man gjort en undersökning bland företagarna. En icke helt okänd debattör i samhällsdebatten, , som är chefsekonom vid , säger: Företagens svar speglar att regeringen i så hög utsträckning prioriterat att öka utbudet av arbetskraft snarare än efterfrågan. Det är hans analys den får stå för honom och inget annat men man kan konstatera att han tillhör dem som misstror regeringen tillsammans med medlemmarna i hans organisation. När man nu har kommit så här långt kan man konstatera att om anställda, a-kassor, fackliga organisationer, företag och företagarnas organisationer sammantaget misstror detta, så kan det ju vara så att det möjligen har någonting med verkligheten att göra. Om man då utöver den här gruppen också konstaterar att forskarna misstror den här politiken så är ju så att säga misstroendet så kompakt som någonsin ett misstroende kan vara. Det har också föranlett vår vän , professorn i nationalekonomi, som har förekommit ofta i den här debatten, att i en debattartikel på konstatera att han underkänner regeringens förslag om a-kassan. Han rekommenderar att man slänger det i papperskorgen, och det är också min rekommendation till . 19 Statsrådet (): Det är mycket nu! Låt mig först konstatera att undrar varför den öppna arbetslösheten ökar i prognoserna . Ja, det vi ser är ju att vi lägger om måtten för hur vi mäter arbetslösheten. Man konstaterar tydligt i finansplanen att den totala arbetslösheten sjunker kraftigt , och det är ju ett resultat, även om man ska vara försiktig med alla typer av bedömningar, av en kraftfull politik som driver arbetslinjen till skillnad från den regering som Socialdemokraterna ledde och var ensamma i under förra mandatperioden, som valde att dölja arbetslösheten genom olika typer av programåtgärder, genom att förtidspensionera 140 personer per dag under förra mandatperioden och så vidare. Vårt mål är väldigt enkelt: full sysselsättning. Alla som vill och kan vara med på arbetsmarknaden ska också ha möjlighet att göra det och vara där och inte döljas i olika åtgärder av det enkla skälet att för den som befinner sig i utanförskapet så är det naturligtvis helt ointressant vilken kolumn i statistiken man står i. Man vill ha ett jobb att gå till inte en programåtgärd att döljas i. Jag kan bara konstatera, eftersom Calmfors citeras här, att , , skriver Calmfors med anledning av den RUT-promemoria som Socialdemokraterna tog fram så här: Däremot är det mer komiskt att två riksdagsledamöter tror att en snabbutredning från som de dessutom helt missuppfattat i ett slag skulle vederlägga resultaten från internationell arbetsmarknadsforskning. Jag kan också konstatera att den rapport som ligger till grund för detta, Employment Outlook, väldigt tydligt ser över just den aktuella forskningen.