prot · GT0969 · 2006-02-08 00:00:00 — Vi hade bevis, läkarintyg, på att revbenen på en pojke slagits sönder, men skolan ville inte att man skulle diskutera detta. Och journalisterna, som vi talade med, sade klart och tydligt: Sådant kan inte inträffa i den svenska demokratiska skolan. Det finns en scen i av Bertolt som jag älskar väldigt mycket. kommer med en ny uppfinning och ska visa den. Det är ett litet instrument. Prästerna runtomkring säger: Nej, vi vill inte titta. Sådant kan inte, enligt våra läror, existera. Det kan inte fungera. Och de tittar inte. Varifrån kommer blockeringen? Jo, det har funnits två myter som har styrt det här tänkandet. En sådan myt har varit myten om den totala friheten för barnet, vilket betyder att de vuxna aldrig ska sätta gränser och ingripa i barnets agerande. Denna myt har försvagats med tiden, men den har lämnat väldigt många rester efter sig. Det handlar framför allt om den här rädslan, som också finns i texten när man talar om att sådana åtgärder absolut inte får vara disciplinära. Sedan har det funnits en annan myt som är mycket större och mycket skadligare. Man har inte vågat diskutera det goda och det onda, för de fick inte existera, enligt Uppsalafilosoferna. Där har jag faktiskt en plikt att påminna om att har gjort ett fantastiskt arbete genom att lyfta fram etikens problem i den politiska diskussionen. Det är en merit. Det goda och det onda borde vi en gång diskutera ordentligt. Vi borde diskutera etik och politik och ta fram det här. Vad som ligger bakom den här spärren, som har försvårat diskussionen om mobbning, är nämligen rädslan för att metafysik och plötsligt skulle komma in i politiken. Jag kan med marxistisk argumentering bevisa att inte behövs i detta sammanhang. Man kan också med marxistisk, materialistisk bevisning visa att det goda och det onda, ondskan och godheten, kan ha objektiv närvaro i människolivet jag ser att som tycker om marxism är väldigt road. Människan har under generationer skapat system, tankesystem, ställningstagandesystem, och de här systemen existerar utanför individen. Ett mycket klart och tydligt exempel är språket. Jag får inte göra vad som helst med svenska språket. Vill jag prata med er måste jag lära mig språket så som det är, inte så som jag vill ha det. Om jag säger en bord i stället för ett bord slutar du nämligen att lyssna på mig. Och i de här systemen, som är skapade av människan men som är historiska skapelser och börjar existera i sig själva, ingår också etiken. råkar det vara så att jag tror på , men jag vill absolut inte blanda och politiken. Jag behöver inte för att lyfta fram tanken att ondskan och godheten existerar i sig. Och måste vi som är vuxna visa barnen det som är gott och det som är ont. Vi måste våga säga stopp när det mobbas i skolan. Vi måste säga: Sådant accepterar vi inte. Våld har aldrig varit ett bra sätt att kommunicera människor emellan. Våld leder till stora faror för mänskligheten. Det vet vi mycket väl, framför allt i de här dagarna. Då får vi inte acceptera våldet i skolan. Mobbning är våld. Våld kan inte accepteras i en demokratisk skola. 14 (): Inte en enda elev i en enda svensk skola borde behöva stå ut med mobbning, kränkande behandling eller sexuella trakasserier. Ändå vet vi att tiotusentals barn och ungdomar lider alla helvetets kval när de ska gå till skolan, just därför att de utsätts för en sådan behandling. Den situationen har inte uppkommit över . var inne på det på ett förträffligt sätt jag får tacka för erkännandet till . Det här är nämligen resultatet av en mycket medveten politik som under några årtionden gick ut på att skolan, liksom samhället i övrigt, skulle vara värdeneutral. Alla åsikter och värderingar skulle presenteras för eleverna utan att lärare och andra vuxna tog ställning till rätt eller fel, gott eller ont. Objektivitet var ordet. avvecklades de befogenheter som lärare hade haft för att skapa ordning och en trygg miljö i skolan. Det är väldigt viktigt att ha den bakgrunden till varför utvecklingen har blivit som den har blivit. har varningssignaler ljudit om att inte allt står rätt till i alltför många skolor. Något måste göras för att man ska kunna komma till rätta med de problem som bara har vuxit i omfång, men Socialdemokraterna har inte förmått lägga fram förslag som skulle kunna vända trenden. hade till exempel en rad bra förslag, men inte ett enda har lagts på bord, trots att det är de fördes fram. Den socialdemokratiska skolpolitiken har helt enkelt misslyckats med sina ambitioner på det här området. Det är min fasta övertygelse att den lag som vi ska ta ställning till inte hade behövts om en skollag med tydliga befogenheter för lärarna att hindra våld och trakasserier hade införts som ett fördjupat värdegrundsarbete hade utvecklats och samarbetet mellan hem och skola hade förstärkts. Men har utvecklingen gått så långt åt fel håll att ett utökat rättsskydd är nödvändigt för att sätta stopp för den mobbning, de trakasserier och de kränkningar som många elever tvingas leva med dag ut och dag in. Därför ställer vi kristdemokrater oss bakom den nya lagen med vissa förbehåll. Men jag vill verkligen markera att det görs med stor tvekan för lagen erbjuder ingen lösning på själva grundproblemet utan är riktad mot de konsekvenser som år av värdeneutralitet lett till. Den börjar alltså i fel ände. Först och främst anser vi att det leder till oklarhet och förvirring, som flera har varit inne på, att ha en diskrimineringslag som gäller för skolan medan andra diskrimineringslagar gäller utanför skolan. Eftersom det pågår en översyn av de många olika lagarna mot diskriminering, som vi har, hade det förstås varit bättre att invänta den översynen för att sedan lägga fram en tydlig och samlad lag som gäller lika, oavsett om diskrimineringen sker i eller utanför skolan. Regeringen och stödpartierna delar tydligen den här uppfattningen eftersom det faktiskt står i propositionen att den nya lagen kan komma att gälla i avvaktan på en sådan här enhetlig lagstiftning. Därför blir den entydiga bilden att ett ganska ogenomtänkt förslag har hastats fram för att Socialdemokraterna över huvud taget ska ha något att visa upp på skolområdet före valet. Den nya lagen har också en koppling till den kollapsade skollagen. Kombinationen med en stärkt men otydlig diskrimineringslagstiftning för skolan och den nuvarande skollagen som inte tydligt markerar lärares och rektorers befogenheter för att kunna upprätthålla ordning och skapa en trygg miljö riskerar att leda till onödiga motsättningar mellan elever och personal. Det är alltså precis motsatsen till vad som behövs. De här båda lagarna borde ha presenterats tillsammans. Om man vill komma till rätta med mobbning, diskriminering och trakasserier är det förebyggande arbetet avgörande. Ett skolklimat där alla respekterar varandra, där varken språkligt eller fysiskt våld hör till vanligheterna, måste vara målsättningen för varje skola. För det krävs att värdegrundsarbetet genomsyrar all verksamhet i skolan och att också föräldrarna är involverade i det. Hem och skola måste dra åt samma håll om det förebyggande arbetet ska lyckas. förslag om ett ansvarskontrakt mellan elever, föräldrar och lärare skulle kunna ersätta många av de dokument som översvämmar skolan och som tar tid och kraft från kärnverksamheten. I ansvarskontraktet ska både elevernas kunskaper och sociala utveckling ingå, och alla parter ska hjälpas åt för att utvecklingen ska gå åt rätt håll. Socialdemokraternas individuella utvecklingsplaner, som har trätt i kraft , är bara en halvmesyr i det har fallet, och det beklagar jag verkligen. En annan del av det förebyggande arbetet är aktiv konflikthantering. Det borde ha framgått av förslaget. Många lärare efterfrågar ökad kunskap om konflikthantering som engagerar elever och personal utan att fokus sätts på det negativa beteendet. Det ska alltså ske i förebyggande syfte. Konflikthantering borde vara en självklar del av lärarutbildningen och läggas in som ett delmål i examensordningen. Det har en majoritet i faktiskt krävt tidigare. Därför är det minst sagt förvånande att regeringen än en gång struntar i att ta med det i det här sammanhanget när det är aktuellt igen. Det nya i propositionen är likabehandlingsplanerna som varje skola ska upprätta och som ska vara styrande i allt arbete mot diskriminering och kränkande behandling. Men det är väldigt svårt att upptäcka skillnaden mellan likabehandlingsplanen och den handlingsplan mot mobbning som skolorna redan är skyldiga att upprätta. Har antimobbningsplanen bytt namn? Det är i varje fall den känsla man får även när man försöker läsa noggrant. Det är också oroväckande när en lag införs som är så svårtolkad som denna. En viktig fråga när lagen ska prövas blir till exempel vilka krav likabehandlingsplanen ska ha uppfyllt för att skolan ska kunna hävda att den har gjort allt som står i dess makt för att förhindra trakasserier och diskriminering. Om en elev begär skadestånd för kränkning ska skolan kunna visa att alla skäliga åtgärder vidtagits för att förhindra kränkningen. Jag måste fråga, som i katekesen: Vad är det? Varken i propositionen eller i betänkandet får jag något svar. Här behövs helt klart ett förtydligande om lagen ska få den effekt som avses, nämligen att förbättra klimatet i skolan och inte att skapa nya motsättningar som slutar i domstolsförhandlingar. Där sitter det kanske människor som inte alls har så stora kunskaper om mobbning. Kan vi få ett förtydligande av ministern här vore det mycket välkommet. Sammanfattningsvis måste jag konstatera att lagen inte kan ses som någonting annat än ett nödvändigt ont. Som situationen ser ut i alltför många skolor och för alltför många elever måste en akut insats göras. Därför ställer vi oss, som jag sade, bakom delar av lagförslaget. Vi utgår ifrån att regeringen ser till att snabbt komma med förtydliganden på de områden där det behövs. Det allra bästa vore om valresultatet ger möjlighet att stifta en enhetlig diskrimineringslag och en tydlig skollag som ger lärare och rektorer en bra grund för att tillsammans med föräldrarna arbeta för en skola där varenda elev kan trivas och känna sig säker på att alla försök till kränkande behandling och mobbning, oavsett om det är psykiskt eller fysiskt, ska leda till reaktioner från de vuxna. Det har eleverna rätt att begära. Jag yrkar bifall till reservationerna 2, 17 och 25. 15 (): Mycket av det sade är sådant som man kan hålla med om. En sak som hon sade var en retorisk fråga om man vill komma till rätta med mobbning och kränkande behandling. Jag tror att vi alla kan vara överens om en sak: Vi vill komma till rätta med mobbning, annan kränkande behandling och diskriminering i skolan och diskriminering över huvud taget. Därom råder icke något tvivel. Däremot har vi kanske olika vägar och olika sätt att gå fram. Äntligen en ny skoldag! Tänk om varje enskilt barn och ungdom kände så när de gick till skolan. Varje elev har en rätt att uppleva trygghet i skolan och med glädje och nyfikenhet möta lärarna och skolkamraterna vid skoldagens start och med lätt fot kunna gå därifrån . Vi lever i ett förhållandevis tryggt land. Vi skonas från katastrofer orsakade av naturens krafter, även om då och då härjar eller människorna själva. Krig sker i andra länder. Men läser vi om våld, brottslighet och andra händelser som för den enskilde som drabbas kan vara en katastrof som med stor kraft påverkar både hälsa och livslust. Skolan är en del av samhället, och man kan med fog säga att samhället får den skola det förtjänar. måste skolan göra allt för att vara en trygg plats där ingen utsätts för diskriminering eller kränkande handlingar. Jag påstår att i många skolor pågår ett väl utvecklat och nyanserat arbete med att öka trivseln och tryggheten för eleverna och för lärare och annan personal som har skolan som arbetsplats. Den lag som har framarbetats i samarbete mellan , och tror jag kan vara ett viktigt stöd men också en pådrivare i arbetet. Den kan exempelvis vara pådrivande när det gäller det förebyggande arbetet och elevers inflytande. Jag som vänsterpartist menar att det är det förebyggande arbetet som är det allra viktigaste. Vi måste se till att tillfälle till diskriminering och kränkande handlingar aldrig ges. Vi menar att man på varje skola måste kartlägga sin miljö så att man bygger bort möjligheter till kränkande behandlingar. Det borde exempelvis vara en självklarhet att varje elev kan gå på toaletten ostörd och utan att vara rädd för att utsättas för någon form av kränkning. I det sammanhanget har vi en reservation som jag nu yrkar bifall till. Det är reservation 52 under punkt 53. Det måste vara meningsfullt att gå till skolan. Varje barn och elev måste få ett personligt utbyte i form av självförtroende, insikt, kompetens, attityder, kunskap och inte minst ett socialt nätverk. Att aktivt medverka i och ha inflytande över den verksamhet man deltar i påverkar trivsel, trygghet och kunskapsutveckling. Det har visat sig att elever som har inflytande lär sig mer. Deras kunskap får ett djup, och utvecklar kompetenser som nyfikenhet, flexibilitet, samarbetsförmåga och social kompetens. vill se en ökad medvetenhet och förverkligande av olika former för elevers inflytande både formellt genom till exempel elevombud i arbetsmiljöfrågor och informellt i den dagliga verksamheten. Elevers medverkande i arbetet mot diskriminering och kränkande behandling är en förutsättning och en nyckel för att man ska lyckas med det förebyggande arbetet. Om något händer trots ett väl utvecklat förebyggande arbete, och det vet vi att det gör, kan den nya lagstiftningens krav på likabehandlingsplan vara viktigt. Det är viktigt att det är ett levande dokument framtaget av alla inblandade i verksamheten gemensamt och utsatt för ständig revidering. Planen ska innehålla riktlinjer för planering av det förebyggande arbetet likaväl som rutiner för akuta åtgärder och uppföljande insatser. Genom planen blir ansvarsfördelningen tydlig. Ingen ska någonsin tveka att ingripa om någon diskrimineras eller kränks. Därför är det viktigt att planen är känd i hela verksamheten. Lagens ändamål är att främja barns och elevers lika rättigheter och att motverka att någon diskrimineras på grund av kön, etnisk tillhörighet, religion eller annan trosuppfattning, sexuell läggning eller funktionshinder. Det gäller för diskrimineringslagstiftningen inom andra områden. Unikt för lagen är att den också ska motverka annan kränkande behandling. Det är kränkningar som inte direkt kan kopplas till olika diskrimineringsgrunder. Elevers upplevelse av och deltagande i kränkningar varierar mellan olika grupper. Det har visat sig att pojkar oftare utsätter såväl pojkar som flickor för alla typer av kränkningar. Homofobi finns i skolan, särskilt bland pojkar. är det viktigt att notera att flickor generellt sett är mer kritiska mot skolans arbete mot kränkningar. De känner sig ofta mer hotade än vad pojkar generellt gör. En orsak kan vara att kränkningar som utförs av pojkar och som pojkar drabbas av får mer uppmärksamhet. Det handlar ofta om fysiska kränkningar som är lättare att upptäcka och som därmed kan ge mer uppmärksamhet i andra former. försöker jag tillföra något i debatten. Jag kan anse att det finns skäl att ta upp vissa frågor i könssegregerade grupper. Jag skulle därför kunna se återkommande kurser som riktar sig mot pojkar respektive flickor. Kurser för pojkar kunde till exempel ta upp frågan om manlighet och kvinnlighet, sexualitet och samlevnad. Kurser för flickor skulle kunna ha samma innehåll men också innehålla psykiskt och fysiskt självförsvar i syfte att stärka självkänslan, minska känslan av utsatthet och rädsla. Innehållet ska naturligtvis anpassas efter elevernas ålder och återkomma vid ett flertal tillfällen under grund- och gymnasieskolan. Det får aldrig råda något tvivel om att barns och ungas trivsel har högsta prioritet i skolans verksamhet. Jag som vänsterpartist tycker att varje barn ska trivas och vara tryggt i skolan. De ska ha inflytande över sin situation och skolans verksamhet, vilket jag menar är en förutsättning för kreativitet och kunskapsutveckling. Lagen om diskriminering och kränkande behandling stärker enligt vår mening elevernas rättssäkerhet och utgör därför ett steg framåt i kampen mot diskriminering och mobbning och därmed också i kampen för en skola för alla. 16 (): För är det självklart att alla elever i skolan ska ha ett bra skydd mot diskriminering och att alla insatser som kan sättas in också sätts in för att eleven i skolan ska må bra. Mår du bra har du också en större möjlighet att lära och ta till dig saker och få en självkänsla som sitter kvar under hela skolgången. Vi vet att det inte riktigt är så. Vi vet att många elever mår dåligt och far illa och att långt ifrån alla som utsätts för saker får den hjälp och det stöd som de behöver, saker som de med all tydlighet på alla möjliga sätt visar att de vill ha hjälp med. De vill bli sedda men blir inte det. Det är också långt ifrån alla de fall som uppstår som tas upp. Många av fallen hamnar mellan stolarna, och många fall väljs att inte ses över huvud taget. Vi behöver ta krafttag mot diskrimineringen, både inom skolan och inom andra områden. Därför väljer att gå fram med en samlad diskrimineringslagstiftning som gäller alla människor i . Den ska gälla alla, det ska inte spela någon roll om du är löntagare, egenföretagare, om du är ung eller gammal, invandrad eller född svensk, arbetslös eller skolelev. Den ska gälla alla precis lika mycket. Vem du är och vilken roll du har är inte huvudsaken, utan huvudsaken är att du ska få största möjliga och bästa skydd mot diskriminering. Du ska ha en trygghet. Regeringen framhäver att det förslag till lagstiftning som vi har på bordet är helt unikt i sitt slag. Ja, det kanske man kan säga att det är. Det är unikt i sitt slag på det sättet att många andra länder har just den samlade lagstiftning som vi i alliansen är inne på och föreslår och som förespråkar. Risken med den lagstiftning som regeringen föreslår med särlagstiftningar är att vissa aspekter och vissa grupper faller bort och hamnar i kläm, vilket gör det svårt för den enskilde att på bästa möjliga sätt hävda sin rätt. En annan invändning som vi i har är att ministern väljer att gå fram med en lagstiftning trots att det pågår diskussioner, som andra här har varit inne på, kring en samlad diskrimineringslagstiftning. Varför har man denna brådska? Varför föregriper man i stället för att få en enhetlig och tydlig diskussion för att ge alla den bästa och största rätten? Det är inte helt bra i skolan på andra sätt. Det finns massor med frågor att ta itu med, som skolministern skulle kunna lägga fram förslag om till oss i så att vi kunde debattera och fatta beslut om. Men inget av de områdena tas upp. Det finns massor med förslag, både från alliansen och från andra, men inga andra förslag läggs fram, utan det hastas fram en lagstiftning på detta område, ett oerhört viktigt område där man skulle kunna få mycket bättre effekt. Om det fanns en bredare diskrimineringslagstiftning som gällde alla människor i stället för den uppdelning som vi nu har vore det också enklare att föra fram krav på en enda myndighet, en paraplymyndighet, med de olika ombudsmännen. De här ombudsmännen ska självklart behålla sin expertis och sin specialinriktning, men det blir tydligare och positivare effekter att ha alla under samma tak eller samma paraply. är det så att många instanser jobbar med liknande saker och arbetsuppgifter, vilket i sin tur kan ge gränsdragningsproblem. En sammanslagning av lagstiftningen skulle stärka den enskilda människan som blir utsatt för diskriminering, eftersom en enhetlig lagstiftning blir mer kraftfull och också ställer högre krav. Människan kommer i centrum, inte vem hon är eller vilken grupp hon tillhör. Mobbning är ett av de värsta uttrycken för både kränkning av en annan människa och bristande respekt för en annan människa. Vi vet att ungefär vad som helst kan utlösa mobbning vilken typ av kläder du har, vilken hudfärg du har, vilka intressen du har. Respekten för att få vara den man är och uttrycka det du vill är inte särskilt stor. Vi vet att många går till skolan med ont i magen och rädsla för vad som kommer att hända . Vi vet att elever helst sitter inne på rasten för att de är rädda för att någonting ska hända om de går ut. Många blir ärrade för livet och får sår i själen som aldrig går ur i det vuxna livet. Vi vuxna kan aldrig någonsin acceptera att unga och barn far illa. Vi måste ta vårt ansvar som vuxna, och i detta fall också som lagstiftare. Därför är det oerhört viktigt att vuxna vågar se vad som pågår och att vuxna i skolan tar sitt ansvar och visar ledarskap, ett ledarskap som innebär att det aldrig någonsin accepteras kränkningar av något slag, oavsett om det handlar om mobbning eller sexuella trakasserier, rasism eller någonting annat. Vi vet att det krävs ett långsiktigt arbete för att bekämpa mobbningen, och det behövs ökad kunskap, ökad utbildning för dem som arbetar i skolan med mobbning. Man behöver ökad kunskap om hur mobbning uppstår och hur man förebygger det samt tydliga exempel på hur man ska agera om någonting händer. Det förebyggande arbetet är det absolut viktigaste, men det måste också finnas tydliga handlingsplaner för att de som arbetar ska veta hur de ska angripa direkt om någonting händer. En annan viktig del som trycker på är att lärare också alltid ska rapportera händelser som uppstår till både skolledning och föräldrarna. Ingen förälder får vara ovetande om vad ens barn utsätts för eller kanske utsätter andra barn för. Lärare och andra anställda i skolan ska vara skyldiga att rapportera och diskutera eventuella åtgärder med föräldrarna. Det är oerhört viktigt att vi får ett stärkt samarbete mellan skolan och hemmen så att båda vet vad som gäller och båda också vet vad som händer. Vi vill ge skolledare förtroende och befogenheter att hantera situationer. Vi ska ge dem verktygen och resurserna, men vi ska också hålla dem ansvariga om ingenting händer trots påtryckningar eller önskemål. Vi i alliansen är överens om att hitta ett system för att kunna kvalitetssäkra skolornas arbete med mobbning. Vi vill att arbetsmetoder och åtgärdsprogram ska vara forskningsbaserade. Vi vill också att ska få i uppdrag att vetenskapligt låta utvärdera program mot mobbning och kränkningar för att kunna ha en grundläggande kvalitet på allt arbete. Gör vi det får vi en nationell kvalitetsnorm som skolorna kan arbeta efter, där skolorna känner sig trygga i sitt enskilda, unika arbete. Det är inte så att vi ska centralstyra och säga att alla skolor ska arbeta efter ett specifikt program inom ett specifikt område, utan alla ska få möjlighet att arbeta efter sitt sätt, efter den metod man tycker passar just den enskilda skolan på absolut bästa sätt. Men det ska finnas en bra och godkänd kvalitetsnorm så att det till syvende och sist är eleven som får de rätta och goda kunskaperna och möjligheterna på skolan. Det blir en likvärdighet, inte likadant, som ofta brukar vara regeringens och Socialdemokraternas paroll. Det blir helt enkelt ett tydligt stöd för alla skolor, lärare och skolledare. Vi har tydliga mål, tydliga arbetssätt och tillvägagångssätt. Vi får, som sagt, en ökad likvärdighet och trygghet för eleverna. Har vi också funktionella arbetsmetoder och åtgärdsprogram är det också enklare för en elev att visa på om konkreta åtgärder har vidtagits eller inte, om skolan har tagit sitt ansvar eller inte. är det näst intill en omöjlighet. Tyvärr går regeringen inte på den linjen att vilja kvalitetssäkra åtgärdsprogrammen. Man pratar mer om allmänna diskussioner i stället. Varför är man inte beredd att ta steget? Vi får väl hoppas att vi får svar på det . Det är oerhört viktigt att ha en tydlig lagstiftning och tydliga riktlinjer som skolan ska arbeta efter.