prop · GT0370 · 2006-01-18 00:00:00 — Om fler än en ansökan har lämnats in och olika beslut har fattats i medlemsstaterna om godkännande av läkemedlet, eller tillfälligt åter- kallande eller upphävande av godkännandet, får en medlemsstat, kommissionen, sökanden eller innehavaren av godkännandet för försälj- ning hänskjuta frågan till (nedan kallad kommittén) för tillämpningen av förfarandet i artiklarna 32, 33 och 34. Enligt artikel 32 skall kommittén behandla den fråga det gäller och avge ett motiverat yttrande som huvudregel från det att frågan hänsköts till den. Kommitténs yttrande skall åtföljas av ett förslag till sammanfattning av produktens egenskaper och av förslag till märk- ning och bipacksedel. efter det att kommitténs slutliga ytt- rande har antagits, skall myndigheten överlämna det till medlemssta- terna, kommissionen och sökanden eller innehavaren av godkännandet för försäljning tillsammans med en utredningsrapport om läkemedlet och skälen för kommitténs slutsatser. Enligt artikel 33 skall kommissionen efter det att den mottagit yttrandet utarbeta ett förslag till beslut i fråga om ansökan. Om förslaget tillstyrker att godkännande beviljas bifogas en sammanfattning av produktens egenskaper, eventuella villkor som skall gälla för god- kännandet, uppgifter om eventuella rekommenderade villkor eller be- gränsningar samt märkning och bipacksedel. Kommissionen skall fatta ett slutligt beslut efter det att förfarandet har avslutats. Medlemsstaterna skall som huvudregel ha på sig att ta ställning till förslaget till beslut. De berörda medlemsstaterna och referensmed- lemsstaten skall efter det att beslutet har meddelats an- tingen bevilja eller återkalla godkännandet för försäljning eller göra de ändringar som krävs för att följa beslutet. Bestämmelser i läkemedelslagen om decentraliserat förfarande För att genomföra direktivens bestämmelser om det decentraliserade för- farandet föreslås att det i läkemedelslagen tas in en bestämmelse om be- redningen i av ärendet om godkännande av ett läkemedel, som inte är godkänt i någon stat i Europeiska ekonomiska samarbetsområdet och för vilket ansökan om godkännande görs i flera medlems- stater. I sådant fall skall , om sökanden begärt att skall fungera som referensmedlemsstat, hantera den fortsatta för de berörda staterna gemensamma beredningen av ansökan genom att upprätta underlag för berörda staters beslut i anledning av ansökningarna, som sedan tillställs de övriga berörda staterna. Om inte är referensmedlemsstat, men berörd stat skall Läke- medelsverket ta ställning till ansökan med beaktande av referensmed- lemsstatens underlag. Detta innebär att myndigheten måste avvakta med ställningstagande i frågan om godkännande eller registrering i avvaktan på referensmedlemsstatens beslutsunderlag i form av förslag till utred- ningsrapport, sammanfattning av produktens egenskaper, märkning och bipacksedel. Om godkänner beslutsunderlaget får ett godkännande eller en registrering beviljas. I annat fall måste ett centralt beslutsförfarande avvaktas. Om produkten är avsedd att tillföras människor skall läkemedlet alltså godkännas eller registreras om det saknas anledning att anta att det skulle kunna innebära en allvarlig folkhälsorisk. Om den i stället är avsedd att tillföras djur skall läkemedlet godkännas eller registreras om det saknas anledning att anta att det skulle kunna innebära en allvarlig risk för människors eller djurs hälsa eller för miljön. Om enighet inte kan uppnås mellan medlemsstaterna skall Europeiska gemenskapernas kommission meddela ett beslut som medlemsstaterna är skyldiga att följa. Det kan vara fråga om beslut om avslag eller bifall till en ansökan om godkännande. Vidare kan besluten avse ändringar, åter- kallelser, tillfälliga återkallelser eller upphävande av tillstånd eller änd- ring av villkor. I dessa fall skall alltså meddela det be- slut som följer av kommissionens beslut. Har verket under samordnings- förfarandet beviljat en ansökan som enligt ett senare beslut av kommis- sionen skall avslås skall verket återkalla sitt beslut. dighet att följa kommissionens beslut skall gälla i de fall ett sådant Prop. 2005/06:70 ärende om ändring eller återkallelse av tidigare beslut som avses i artikel 39.2 eller 40.1 i direktiv /82/EG eller artikel 35.2 eller 36.1 i direk- tiv 2001/83/EG uppkommer. Regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, bör kunna meddela ytterligare föreskrifter om ansökan, beredningen, godkännande eller registrering. Godkännande av immunologiska veterinärmedicinska läkemedel I den nya lydelsen av artikel 71 i direktiv /82/EG finns bestämmel- ser med avseende på godkännande av immunologiska veterinärmedi- cinska läkemedel. Enligt bestämmelsen kan en medlemsstat förbjuda till- verkning, import, innehav, försäljning, tillhandahållande eller använd- ning av immunologiska veterinärmedicinska läkemedel inom sitt territo- rium om det kunnat fastställas att (a) administrering av läkemedlet till djur inverkar på genomförandet av ett nationellt program för diagnos, kontroll eller utrotning av någon djursjukdom eller orsakar svårigheter när det gäller att fastställa frånvaro av någon förorening hos levande djur eller livsmedel eller i andra produkter som erhållits från behandlade djur, (b) den sjukdom som läkemedlet avser att framkalla immunitet emot i stort sett saknas inom det berörda territoriet. Bestämmelsen är genomförd i svensk rätt genom 9 c § läkemedelsförordningen. Till artikeln görs en- ligt direktiv /28/EG ett tillägg som innebär att medlemsstaterna också får åberopa bestämmelserna för att avslå en ansökan om god- kännande för försäljning i enlighet med ett sådant decentraliserat förfa- rande som avses i artiklarna 3143. Eftersom såväl förfarandet för ömse- sidigt erkännande som det decentraliserade förfarandet behandlas i ar- tiklarna och det hänvisas till artiklarna 3143 utan några inskränkningar kan det inte vara avsett att bestämmelsen skall tillämpas endast på det decentraliserade förfarandet. Det är också svårt att se varför man i detta avseende skulle göra någon skillnad på de två förfarandena. För att genomföra direktivet föreslås därför att det i läkemedelslagen tas in be- stämmelser som innebär att en ansökan om godkännande av ett immu- nologiskt läkemedel under de angivna förutsättningarna får avslås i det decentraliserade förfarandet. Vidare föreslås att det anges i läkeme- delslagen att om de angivna förutsättningarna föreligger så får en ansö- kan om erkännande av ett godkännande i annat land av ett läkemedel avslås. Om en sökande för ansökan i har lämnat in en an- sökan om godkännande i en annan stat i Europeiska ekonomiska samar- betsområdet och slutligt beslut inte meddelats i det ärendet, skall ansökan i avvisas, om inte sökanden, efter att ha beretts tillfälle till detta, begärt att det decentraliserade förfarandet skall tillämpas. Homeopatika och traditionella växtbaserade läkemedel I artikel 39 i direktiv /83/EG anges att artikel 29.429.6 och artik- larna 3034 inte skall tillämpas på de homeopatika som anges i artikel 14. Av direktivens bestämmelser om homeopatika och traditionella växt- baserade läkemedel som skall registreras följer även att någon sådan möjlighet att avvisa ansökan som anges i artikel 17.2 respektive 18 i di- rektiv 2001/83/EG inte skall gälla för sådana läkemedel. I övrigt skall dock bestämmelserna om ömsesidigt erkännande och decentraliserat för- farande gälla även homeopatika. För homeopatika avsedda för djur finns motsvarande bestämmelser i artikel 43 i direktiv /82/EG. Av förslaget till 2 b § i läkemedelslagen framgår att lagen som huvud- regel skall tillämpas i fråga om homeopatika som uppfyller vissa kriterier (sådana som avses i artikel 14, se ovan) och som registrerats av Läkeme- delsverket. Detta innebär att registreringar av homeopatika avsedda för människor respektive för djur skall registreras med tillämpning av det decentraliserade förfarandet i de fall bestämmelserna om detta förfarande är tillämpliga. I avsnitt 6.15.2 behandlas motsvarande bestämmelser för traditionella växtbaserade läkemedel, vilka registreras. 6.6Distribution av icke godkända läkemedel Regeringens bedömning: Artikel 5.3 i direktiv /83/EG om ansvars- frihet vid distribution av icke godkända läkemedel är genomförd i svensk rätt. Promemorians (Ds 2004:48) bedömning överensstämmer med re- geringens bedömning. Remissinstanserna: Kammarrätten i ifrågasätter bedöm- ningen i promemorian att bestämmelserna om ansvarsfrihet i artikel 5.3 är genomförda i svensk lagstiftning. Skälen för regeringens bedömning Bestämmelser om civilrättsligt respektive administrativt ansvar i direkti- ven Medlemsstaterna skall enligt artikel 5.3 i den lydelse direktiv /83/EG erhållit genom direktiv /27/EG anta bestämmelser för att säkerställa att innehavare av godkännande för försäljning, tillverkare och hälso- och sjukvårdspersonal inte ställs till civilrättsligt eller admi- nistrativt ansvar för någon följdverkan som beror på användning av ett läkemedel på andra än godkända indikationer eller på användning av ett icke godkänt läkemedel, när denna användning rekommenderas eller krävs av en behörig myndighet för att undvika misstänkt eller konstate- rad spridning av patogener, toxiner, kemiska agens eller radioaktiv strål- ning som skulle kunna orsaka skada. Artikel 5.3 hänger funktionsmässigt samman med artikel 5.2 i direkti- Enligt sistnämnda artikel får medlemsstaterna ge tillfälligt tillstånd till distribution av ett icke godkänt läkemedel med anledning av miss- tänkt eller konstaterad spridning av patogener, toxiner, kemiska agens eller radioaktiv strålning som skulle kunna orsaka skada. Det hör till sa- kens natur att bestämmelsen i praktiken inte kommer till användning vid varje sådan spridning. Självklart måste det röra sig om situationer med skaderisker av större omfattning för att detta särskilda förfarande skall tillämpas. Det är alltså närmast fråga om situationer av katastrof- eller nödkaraktär i ett läge när de befintliga godkända läkemedlen inte kan be- dömas som tillräckliga som avses i bestämmelserna i fråga. Bestämmelser i svensk rätt och direktivens bestämmelser om ansvarsfrihet Det kan synas som om bestämmelsen i artikel 5.3 påfordrar att en sär- skild uttrycklig bestämmelse om ansvarsfrihet införs i svensk lagstift- ning. Det är dock knappast en rimlig tolkning i det fall att det materiella rättsläget i redan motsvarar det som bestämmelsen i direktivet syftar till. får med stöd av 5 § tredje stycket ge tillstånd till försäljning av läkemedel som inte är godkänt för försäljning i en sådan situation. Av förarbetena framgår att med stöd av be- stämmelsen kan bevilja s.k. licenser, men även meddela andra undan- tagsbeslut i fråga om icke godkända läkemedel om t.ex. en oväntad epi- demi skulle inträffa (prop. 1991/92:107 s. 81 f.). Den befintliga bestäm- melsen i läkemedelslagen är således avsedd för bl.a. situationer av den typ som beskrivs i artikeln. har efter bemyndigande utfärdat föreskrifter om förordnande och utlämnande av läkemedel m.m. (LVFS 1997:10; de s.k. receptföreskrifterna). Här finns vissa bestämmelser om förskrivningsrätt. Av 5 § föreskrifterna framgår att läkare som har legitimation för yrket eller som har ett särskilt förordnande enligt den numera upphävda lagen (1984:542) om behörighet att utöva yrke inom hälso- och sjukvården m.m. är behörig att förordna läkemedel för behandling av människa. Dessa bestämmelser återfinns numera i lagen om yrkesverksamhet på hälso- och sjukvårdens område. I receptföreskrifter regleras även andra gruppers förskrivningsrätt. Således finns här be- stämmelser om förskrivningsrätt för veterinärer, tandläkare, tandhygie- nister och barnmorskor. I föreskrifter (SOSFS 2001:16) om kompetenskrav för sjuksköterskor vid förskrivning av läkemedel re- gleras sjuksköterskors förskrivningsrätt. Av tradition har legitimerade läkare i i huvudsak en fri för- skrivningsrätt av läkemedel. Förskrivningen måste dock ske med iaktta- gande av bestämmelserna i 2 kap. 1 § lagen om yrkesverksamhet på hälso- och sjukvårdens område. Denna bestämmelse innebär att den som tillhör hälso- och sjukvårdspersonalen skall utföra sitt arbete i överens- stämmelse med vetenskap och beprövad erfarenhet. Det finns i princip inget lagligt hinder mot att ett läkemedel förskrivs utanför godkända in- dikationer under förutsättning att förskrivningen sker inom ramen för vetenskap och beprövad erfarenhet. Det torde i allmänhet krävas relativt tungt vägande skäl för att kunna fastslå att en viss förskrivning utanför godkänd indikation skulle stå i strid med vetenskap och beprövad erfa- Prop. 2005/06:70 renhet. Innebörden av begreppet vetenskap och beprövad erfarenhet berörs något i förarbetena till den numera upphävda lagen (1994:953) om ålig- ganden för personal inom hälso- och sjukvården (prop. 1993/94:149 s. 60). Denna och andra lagar på området har sammanförts i lagen om yrkesverksamhet på hälso- och sjukvårdens område. I förarbetena (a. prop. s. 65) till den upphävda lagen hänvisas till ett yttrande från Social- styrelsen : Ur juridisk synvinkel innebär uttrycket att läkaren i sin yrkesmässiga utövning har att beakta såväl vetenskap som beprövad erfarenhet. Författningstexten innebär sålunda ett "både och" inte ett "antingen eller". Avvägningen mellan de båda leden i uttrycket kan dock variera. När exempelvis en ny behandlings- metod introduceras saknas självklart erfarenhet, det vetenskapliga underlaget får vara grunden för att metoden accepteras eventuellt efter erfarenheter vunna vid försök på djur. I andra fall kan långvarig klinisk erfarenhet vara det domine- rande underlaget för att en behandlingsmetod accepteras medan de teoretiska och/eller experimentella vetenskapliga bevisen för dess effektivitet kan vara be- gränsade. Utredningen om läkemedelsförmånen har i en delrapport med anled- ning av tillkännagivande om ett förtydligande av vilka för- skrivningsregler som gäller för att ett läkemedel skall ingå i läkemedels- förmånen (SOU 1999:143) berört frågan om förskrivning och begreppet vetenskap och beprövad erfarenhet. Utredningen konstaterar att det i princip inte finns något lagligt hinder mot att ett läkemedel förskrivs utanför godkända indikationer under förutsättning att förskrivningen sker inom ramen för vetenskap och beprövad erfarenhet. Enligt vad utred- ningen har erfarit torde det rent allmänt vara svårt att fastslå att en viss förskrivning utanför godkänd indikation skulle stå i strid med vetenskap och beprövad erfarenhet. Detta skulle i allmänhet kräva någon särskild försvårande omständighet i samband med förskrivningen, t.ex. uppenbart förbiseende i fråga om kontraindikationer. I vissa fall har utfärdat anvisningar till ledning för me- dicinalpersonalen i vissa konkreta situationer t.ex. angående hur vissa sjukdomstillstånd bör diagnostiseras eller behandlas. I de fall särskilda anvisningar eller föreskrifter finns utfärdade innebär kravet på vetenskap och beprövad erfarenhet naturligtvis att sådana anvisningar följs. Det är i första hand i dess egenskap av tillsynsmyndig- het för hälso- och sjukvårdspersonalen som har ansvaret för att granska att förskrivningar av läkemedel står i överensstämmelse med lagstift- ningens krav rörande vetenskap och beprövad erfarenhet. I 5 kap. lagen om yrkesverksamhet på hälso- och sjukvårdens område finns bestämmel- ser om vissa disciplinära befogenheter mot personal inom hälso- och sjukvården. Skulle anse att det finns skäl för sådana åt- gärder skall styrelsen anmäla detta till Hälso- och sjukvårdens ansvars- . Denna prövning kan i allvarligare fall leda till att legitimationen återkallas enligt vad som föreskrivs i 5 kap. 7 § i lagen. Även andra reaktioner kan komma i fråga enligt vad som närmare anges i 5 kap. Det har t.ex. förekommit att efter anmälan från har beslutat om vissa inskränkningar i enskild läkares förskrivningsrätt. Även i läkemedelslagen (1992:859) finns bestämmelser om vad den Prop. 2005/06:70 som förordnar läkemedel har att iaktta. I 22 § föreskrivs att den som för- ordnar eller lämnar ut läkemedel särskilt skall iaktta kraven på sakkunnig och omsorgsfull vård samt på upplysning till och samråd med patienten eller företrädare för denne. När det gäller att bedöma rättsläget i fråga om ansvar för förskrivare vid tillämpning av de bestämmelser som är aktuella är det viktigt att hålla i minnet att bestämmelserna i direktivet i princip tar sikte på situa- tioner av närmast nödkaraktär, i vilka åsidosätter det normala prövningsförfarandet för godkännande och ger tillstånd till för- säljning trots att ett läkemedel inte har godkänts. Det är alltså fråga om situationer då genom sitt beslut gett uttryck för be- dömningen att det är så viktigt att det aktuella läkemedlet kommer till användning att det normala godkännandeförfarandet skall åsidosättas. Naturligtvis ankommer det på att även i en sådan situ- ation göra en prövning av om säkerheten är godtagbar vid den tilltänkta användningen. Om ett tillstånd till försäljning meddelas av Läkemedels- verket måste utgångspunkten vara att förskrivning i enlighet med till- ståndet sker inom ramen för vad som är godtagbart mot bakgrund av ve- tenskap och beprövad erfarenhet. Därmed torde inte heller en sådan för- skrivning kunna betraktas som vårdslös och därmed skadeståndsgrun- dande. Det måste således betraktas som uteslutet att personal inom hälso- och sjukvården som i en sådan situation faktiskt förskriver läkemedlet i fråga i enlighet med vad som föresatts vid beslut skulle kunna drabbas av någon form av ansvar för detta. När det gäller det ansvar som kan träffa innehavare av godkännande för försäljning och tillverkare anges i artikel 5.4 att ansvar för produkter med säkerhetsbrister i enlighet med rådets direktiv /374/EEG av om tillnärmning av medlemsstaternas lagar och andra för- fattningar om skadeståndsansvar för produkter med säkerhetsbrister inte omfattas av punkt 3, dvs. kravet att sådana grupper i vissa fall inte skall ställas till ansvar. Det sagda måste innebära att tillverkare och innehavare av godkännande för försäljning, trots vad som sägs i punkt 3, skall ta an- svar för person- och sakskador på det sätt som sägs i direktiv /374/EEG. Enligt det direktivet skall tillverkaren vara ansvarig för skador som orsakas av en defekt i hans produkt. Med tillverkare avses bl.a. den som framställer en slutprodukt, en råvara eller en komponent. En produkt har en säkerhetsbrist när den inte ger den säkerhet som en person har rätt att vänta sig med hänsyn till alla omständigheter, där- ibland den användning av produkten som skäligen kunnat förväntas. Be- stämmelserna är genomförda i svensk rätt genom produktansvarslagen (1992:18). Något annat ansvar för innehavare av godkännande för för- säljning eller tillverkare än vad som sagts bör inte bli aktuellt enligt svensk rätt. Mot bakgrund av det ovan sagda får direktivets krav i artikel 5.3 och 5.4 anses vara tillgodosedda genom den befintliga regleringen. Regeringens förslag: Läkemedelslagens (1992:859) bestämmelser om tillverkning av läkemedel skall vara tillämpliga även på mellanprodukter. Promemorians (Ds 2004:48) förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag. Remissinstanserna: anför följande, Förslaget till 15 § läkemedelslagen blir mer lättläst om första stycket lyder: Med till- verkning avses i denna lag framställning, förpackning eller ompackning av läkemedel och mellanprodukter. Övriga omnämnanden av eller mellanprodukter i paragrafens andra stycke kan därefter strykas. anför att även begreppet utgångsmaterial bör inkluderas i 15-16 §§ läkemedelslagen. Skälen för regeringens förslag: I 15 § läkemedelslagen anges vad som avses med tillverkning av läkemedel. Det framgår att lokaler och utrustning skall vara ändamålsenliga och att det skall finnas en sakkunnig som ser till att kraven på kvalitet och säkerhet uppfylls. Enligt 16 § får yrkesmässig tillverkning av läkemedel endast bedrivas av den som har tillstånd. Enligt 11 § läkemedelsförordningen meddelas sådant tillstånd eller tills vidare och får avse visst eller vissa läkemedel eller läkemedel i allmänhet. I artikel 40.4 i direktiv /83/EG och artikel 44.4 i direktiv /82/EG har det tagits in en bestämmelse om att en kopia av tillverkningstillståndet skall skickas till Europeiska läkemedelsmyndigheten som skall föra in informationen i en gemenskapsdatabas. Enligt regeringens uppfattning kan detta genomföras genom att föreskrifter tas in i läkemedelsförordningen. Enligt direktiven skall det antas principer för god tillverkningssed för aktiva substanser som används som utgångsmaterial. Den som beviljas tillstånd till tillverkning skall vara skyldig att rätta sig efter principerna och riktlinjerna för god tillverkningssed för läkemedel och därvid som utgångsmaterial endast använda aktiva substanser som tillverkats i enlig- het med riktlinjerna för god tillverkningssed för utgångsmaterial. Även bestämmelserna om den sakkunniges uppgifter har justerats i viss mån. har meddelat föreskrifter och allmänna råd om till- stånd för tillverkning och import av läkemedel (LVFS 2004:7). Direkti- vens krav kan tillgodoses genom att ändringar görs i dessa föreskrifter och eventuellt genom att nya föreskrifter antas med stöd av 29 § läkeme- delslagen och 17 § läkemedelsförordningen. Enligt artikel 2.3 i direktiv /83/EG skall Avsnitt IV (artikel 40-53 om tillverkning och import) tillämpas på humanläkemedel som endast är avsedda för export och på mellanprodukter. Bestämmelserna är genom- förda såvitt avser läkemedel avsedda för export. Med mellanprodukter brukar avses bearbetat material som måste genomgå ytterligare behand- ling innan det blir en färdig produkt. För att tillgodose direktivets krav föreslås att de aktuella bestämmelserna i läkemedelslagen blir tillämpliga även på mellanprodukter. Det finns inte anledning att göra åtskillnad mellan mellanprodukter avsedda för human-respektive för veterinärme- dicinska läkemedel. Regeringen har för avsikt att göra motsvarande änd- ringar i läkemedelsförordningen. Dessutom kan det krävas ändringar i föreskrifter och allmänna råd om tillstånd för till- verkning och import av läkemedel. Däremot föranleder inte direktiven att Prop. 2005/06:70 även utgångsmaterial skall omfattas av reglerna om tillverkning och im- port av läkemedel. Någon sådan förändring av regelverket som påkallats av bör således inte genomföras. Eftersom begreppet tillverkning definieras i 15 § läkemedelslagen och tillverkning i enlighet med den föreslagna lydelsen av denna skall anses omfatta även tillverkning av annat än läkemedel bör 16 § justeras i enlig- het härmed. En straffsanktionering i 26 § läkemedelslagen av yrkesmässig tillverk- ning av mellanprodukter utan tillstånd är motiverad med hänsyn till in- tresset av en säker läkemedelsframställning i landet. Regeringens förslag: I läkemedelslagen (1992:859) skall anges be- stämmelser om klassificering av läkemedel. gälla för resultaten av utförda prekliniska studier eller kliniska pröv- ningar som legat till grund för ett godkännande av ändrad läkemedels- Promemorians (Ds 2004:48) förslag: I promemorian redovisades be- dömningen att bestämmelsen i artikel 74a i direktiv /83/EG kan genomföras genom ändringar av föreskrifter. Remissinstanserna: anför följande. I artikel 74 a i direktiv /83/EG ges skydd för utförda prekliniska studier och kliniska prövningar i vissa fall i samband med att ett läkemedel klassifi- ceras om avseende krav på receptbeläggning. Enligt förslaget är det något som kan införliva i föreskrifter. delsverkets bedömning är detta något som bör slås fast i lag eller förord- Skälen för regeringens förslag: I avdelning VI i direktiv /83/EG som behandlar läkemedelsklassificering har vissa förändringar genom- Begreppet läkemedelsklassificering avser beslut om huruvida det skall krävas recept för utlämnande av ett läkemedel samt om vad som i övrigt skall iakttas vid förordnande och utlämnande.