prop · GT0398 · 2006-02-23 00:00:00 — Med andra ord finns det inget krav på att en franchisegivare skall tillhandahålla en informationshand- ling i enlighet med modellagens föreskrifter för äldre överenskommelser såvida det inte är fråga om förlängning eller förnyelse av kontraktet. Enligt artikel 10 kan franchisetagaren inte med bindande verkan avstå från sina rättigheter enligt lagen. Bestämmelsen syftar till att skydda en franchisetagare från påtryckningar från franchisegivaren. 5 Överväganden och förslag 5.1Behövs det särskild lagstiftning om franchising? Regeringens bedömning: Det bör införas lagbestämmelser som syftar till att skapa goda förutsättningar för genomtänkta och balanserade avtal på franchiseområdet. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens bedöm- ning (s. 145 f.). Remissinstanserna: Promemorians bedömning har fått ett blandat mottagande hos remissinstanserna. Flera remissinstanser, däribland , och , har varit positiva till en lagreglering. Hovrätten över och , advokatsam- fund, vid , vid , , , och har i olika grad ställt sig avvisande eller tvek- samma till att det införs särskild lagstiftning för franchising. Skälen för regeringens bedömning: En grundläggande fråga är om det över huvud taget är motiverat att lagstifta särskilt om franchising. För att särskilda lagregler skall införas bör såsom framhålls i promemorian krävas att det finns ett reellt behov av sådana. Det är angeläget att und- vika en onödig formalisering och byråkratisering och därmed förorsaka ökade kostnader för aktörerna, om de själva kan hantera de frågor som uppstår. är det naturligt att samhället strävar efter en rimlig balans i styrkeförhållandet mellan avtalsparterna och skapar rättsliga förutsättningar för ett samarbete som är ömsesidigt givande. Promemorian (s. 139 f.) innehåller en utförlig redogörelse för de olika synpunkter och argument som i denna fråga typiskt sett gör sig gällande ur franchisegivarens respektive franchisetagarens perspektiv. Som ett argument mot en lagreglering nämns att en sådan skulle kunna inskränka franchisegivarens frihet att bygga upp och utveckla sitt affärskoncept på det sätt som han eller hon finner lämpligt. En lagstadgad informations- plikt skulle också, enligt vad som sägs i promemorian, kunna få åter- verkningar på franchisegivarens möjligheter att skydda affärshemligheter och detaljer kring affärskoncept och know-how. Ur franchisetagarens perspektiv skulle en lagreglering, enligt promemorian, kunna ha den positiva effekten att den skulle skapa bättre förutsättningar för att en tilltänkt franchisetagare får den information som behövs för ett välgrun- dat ställningstagande till om han eller hon vill ingå avtalet. Härigenom skulle också risken minska för att mindre lämpade personer träder in som franchisetagare eller att mindre genomtänkta affärsupplägg genomförs. Som en positiv effekt av en lagreglering både ur franchisegivarens och ur franchisetagarens perspektiv nämns i promemorian att en reglering som betonar vikten av en allsidig och korrekt information om särskilt betungande eller ingripande avtalsklausuler, som exempelvis skiljeklau- suler och klausuler om förtida uppsägning, skulle kunna leda till bättre genomtänkta avtalslösningar på franchiseområdet. Till grund för promemorians bedömning ligger också resultatet av en enkätundersökning som genomfördes inom ramen för utredningsupp- draget. Av de 310 franchisetagare/franchisegivare som har svarat på en- käten har 225 () ansett det befogat med lagregler om franchi- sing. Promemorians slutsats är att övervägande skäl talar för en lagreglering av franchising. Som det huvudsakliga skälet för detta anges att franchise- tagaren typiskt sett är den svagare avtalsparten, som ofta utan större erfarenhet av företagande går in i ett långsiktigt avtalsförhållande med omfattande åtaganden och med små möjligheter att påverka villkoren. Till detta kommer att franchisegivaren ensam har tillgång till all relevant information om franchisesystemet. Promemorians bedömning har kritiserats av flera remissinstanser. Gemensamt för dessa är att de inte anser att det föreligger ett reellt behov av lagstiftning. I den mån som det finns problem kan dessa, enligt en uppfattning som har framförts av bl.a. och , hanteras inom ramen för befintlig lagstift- ning och branschens självreglering. Flera remissinstanser, däribland vid , har också menat att de skäl som i promemorian framförs för en lagreglering gör sig gällande i lika hög grad i fråga om andra avtalstyper än franchising. Enligt vår mening talar goda skäl för att det bör införas särskilda lag- bestämmelser på detta område. Franchising har kommit att bli en mycket vanlig samarbetsform i . Omfattningen på den verksamhet som bedrivs i denna form är stor. Enligt den i avsnitt 4.1 nämnda undersökningen omsatte de svenska franchiseförtagen , lågt räknat, ca . Även om franchiseförhållanden, såsom har påpekats av flera remissinstanser, företer likheter med andra typer av avtalsarrangemang så ger ett franchiseförhållande, enligt vår uppfattning, också upphov till särskilda frågeställningar som inte utan vidare låter sig hanteras inom ramen för befintliga rättsregler. Franchise- tagaren framstår också i flera avseenden typiskt sett som särskilt utsatt jämfört med parter i andra kommersiella avtalsförhållanden. Av särskild betydelse är härvid franchisetagarens underlägsna ställning när det gäller resurser, inflytande över affärsidén och tillgång till information. En grundläggande skyddslagstiftning skulle kunna minska de risker som är förenade med denna obalans mellan avtalsparterna. Det omfattande och långvariga arbete som har bedrivits inom Unidroit när det gäller att ta fram regler för franchising visar också att denna samarbetsform internationellt har ansetts inta en särställning i förhållande till andra kommersiella samarbetsformer. deltog aktivt i Uni- droits arbete med att ta fram en modellag på området. Det är naturligt och konsekvent att , i samma anda, nu går vidare med en regle- ring på det nationella planet. Här bör också beaktas att lagregler om fran- chising redan finns i vissa andra länder (se vidare promemorian s. 71 f.). Mot det sagda skall vägas eventuella skäl som talar mot en lagreg- lering. I promemorian görs bedömningen att det inte finns några starka skäl som talar i den riktningen. Vi delar den bedömningen. Såsom kon- stateras i promemorian kan en rimligt återhållsam reglering inte antas störa själva avtalsmekanismen eller minska parternas benägenhet att använda franchising med de fördelar som samarbetsformen är förknippad med. En seriös franchisegivare, som anstränger sig för att lämna en all- sidig och korrekt information, är naturligtvis också angelägen om att inte behöva utsättas för en otillbörlig konkurrens från sådana franchisegivare som inte är lika nogräknade. Vår uppfattning är således att övervägande skäl talar för att införa en särskild lagstiftning om franchising. Syftet med en sådan lagstiftning bör främst vara att skapa goda förutsättningar för genomtänkta och balan- serade avtal på franchiseområdet. Lagstiftningen bör följaktligen, liksom Unidroits modellag, primärt vara inriktad på den information som franchisegivaren skall tillhandahålla inför ett avtalsslut. I de följande avsnitten diskuteras om lagstiftningen därutöver bör omfatta även frågor om uppsägning av franchiseavtal (avsnitt 5.1.2), skiljeklausuler (avsnitt 5.1.3) och förhandlingsrätt för arbetstagare (avsnitt 5.1.4). Regeringens bedömning: Det bör inte införas lagbestämmelser som när- mare reglerar frågor om uppsägning av ett franchiseavtal. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens bedöm- ning (s. 182 f.). Remissinstanserna: Promemorians bedömning har fått blandade reak- tioner bland remissinstanserna. Flera remissinstanser, bl.a. Hovrätten över och , , och , har instämt i prome- bedömning. Andra remissinstanser har framfört kritiska syn- punkter. TCO har ansett att det bör krävas att en uppsägning av ett franchiseavtal skall vara sakligt grundad och att det bör införas en viss minsta uppsägningstid. Vidare har TCO, liksom Franchisetagarnas Riks- organisation och Svensk Bensinhandel, efterlyst regler om ekonomisk kompensation vid ett franchiseavtals uppsägning. har ansett att det bör övervägas att införa en lagreglering, liknande den som finns i 24 och 25 §§ lagen (1991:351) om handelsagentur. Skälen för regeringens bedömning: Ett franchiseavtal kan under vissa förutsättningar, liksom avtal i allmänhet, sägas upp på grund av kontraktsbrott. Därutöver är det vanligt att franchiseavtal innehåller be- stämmelser om rätt till förtida uppsägning av avtalet vid vissa andra angivna händelser eller omständigheter. Exempel på sådana händelser kan vara franchisegivarens eller franchisetagarens konkurs eller obestånd eller långvarig sjukdom eller dödsfall hos franchisetagaren. I det sist- nämnda fallet har franchisegivaren oftast en rätt, eller t.o.m. en skyldig- het, att lösa in franchisetagarens verksamhet. I promemorian diskuteras huruvida det finns skäl att lagreglera frågor om uppsägning av franchiseavtal. För franchisetagarnas del skulle en lag- reglering, har det hävdats, kunna innebära ett skydd om det närmare klargjordes i vilka situationer som en förtida uppsägning av franchise- avtalet är acceptabel. Andra frågor som skulle kunna tänkas bli föremål för lagstiftning gäller uppsägningstid och ekonomisk kompensation för franchisetagarens investeringar i samband med en uppsägning. Promemorians bedömning är att det inte har kommit fram tillräckliga skäl för att införa lagbestämmelser som närmare reglerar frågor om upp- sägning av ett franchiseavtal. Bedömningen har kritiserats av bl.a. Fran- chisetagarnas och Svensk Bensinhandel. Franchise- tagarnas har ansett att det är nödvändigt att i lagen ange en minsta uppsägningstid, bl.a. med hänsyn till att franchisetagaren ofta har anställda som har rätt till viss lagstadgad uppsägningstid. Vi delar emellertid promemorians bedömning i denna del. Utgångspunkten bör, som vi har varit inne på, vara att lagbestämmelser om franchi- sing bör införas endast i de delar där det föreligger ett reellt behov av sådana regler. Varken promemorians undersökningar eller remissutfallet ger vid handen att ett sådant behov föreligger i denna del. Den sakkunni- ga person som upprättat promemorian har inte kunnat finna att frågor kring förtida uppsägning av ett franchiseavtal varit föremål för rättsliga tvister. Till detta kommer att de frågor som främst aktualiseras i detta sam- manhang grund för uppsägning, skälig uppsägningstid m.m. enligt vår mening är av sådan karaktär att de problem som kan tänkas upp- komma normalt torde kunna lösas på ett rimligt sätt med en tillämpning av allmänna avtalsrättsliga regler och principer. Sålunda torde det finnas goda förutsättningar att med stöd av sådana regler och principer angripa villkor som medger uppsägning av avtal utan saklig grund eller som föreskriver en oskälig uppsägningstid för avtalet i fråga. Att, såsom några remissinstanser har förordat, införa särskilda bestämmelser i dessa avseenden skulle därmed sannolikt ha begränsad praktisk betydelse. För- hållandena är dessutom så skiftande mellan olika branscher att särskilda lagbestämmelser skulle riskera att bli alltför stelbenta. Vidare finns det, såsom konstateras i promemorian, anledning att utgå från att en reglering där franchisegivarens informationsskyldighet mer än sätts i fokus, även kommer att leda till att uppsägnings- fallen blir bättre belysta inför ett avtals ingående. Detta gäller i synnerhet om man, såsom vi föreslår (se vidare avsnitt 5.2.3), uttryckligen före- skriver att frågorna om uppsägning alltid skall behandlas i det informa- tionsmaterial som en franchisegivare skall upprätta inför avtalsslutet. På så sätt skapas förutsättningar för att franchisetagaren redan i samband med avtalsslutet uppmärksammar dessa frågor och, vid behov, anpassar sin verksamhet efter avtalets reglering. Regeringens bedömning: Det bör inte i detta sammanhang införas be- stämmelser om jämkning av skiljeklausuler i franchiseavtal eller om fördelningen av kostnader för skiljeförfaranden i tvister på grund av sådana avtal. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens bedöm- ning (promemorian s. 184 f.). Remissinstanserna: Promemorians bedömning har fått ett blandat mottagande hos remissinstanserna. Flera remissinstanser, bl.a. Hovrätten över och , , och , har instämt i prome- bedömning. Franchisetagarnas har framfört ståndpunkten att skiljeklausuler i franchiseavtal är oskäliga. TCO har an- sett att möjligheterna att jämka skiljeklausuler bör utökas i förhållande till vad som gäller . Om skiljeklausuler skall få förekomma har TCO, liksom Franchisetagarnas och Säljarnas Riksför- bund, ansett att huvudregeln bör vara att franchisegivaren står för hela eller större delen av kostnaden för skiljeförfarandet. har ansett att möjligheten till en skevdelning av eventuella skiljedomskostnader bör utredas vidare. Även Svensk Bensinhandel har kritiserat prome- bedömning i denna del. Skälen för regeringens bedömning: Det är vanligt att franchiseavtal innehåller skiljeklausuler. Ofta hänvisas i en sådan klausul till skiljeför- farandet hos ett visst institut, t.ex. Handelskammares skilje- domsinstitut. Enligt en i promemorian redovisad uppskattning innehåller av samtliga franchiseavtal en skiljeklausul. Det finns flera fördelar med ett skiljeförfarande. Förfarandet leder snabbt fram till ett verkställbart avgörande som inte går att överklaga på materiella grunder. En snabb lösning av en tvist är självklart positiv såväl för franchisegivaren som för franchisetagaren. En annan fördel, i vart fall ur franchisegivarens perspektiv, är att ett skiljeförfarande, till skillnad från en rättegång vid allmän domstol, inte är offentligt. möjliggör således att uppgifter och förhållanden som berör själva affärs- konceptet inte avslöjas. Vid valet mellan skiljeförfarande och domstol brukar även det förhållandet att parterna har möjlighet att utse skiljemän med särskild kunskap i franchisefrågor anföras som ett skäl att välja En nackdel med skiljeklausuler är att ett skiljeförfarande ofta kan vara kostsamt och att detta i tvister mellan ekonomiskt ojämställda parter kan drabba en resurssvag part särskilt hårt. På grund härav anses skiljeklau- suler som regel vara ogiltiga i avtal mellan en näringsidkare och en konsument (se främst NJA 1981 s. 711, jfr SOU 1974:83 s. 188 f. och 1975/76:81 s. 147). Någon motsvarande generell inskränkning an- ses inte gälla i fråga om franchiseavtal. rättsfallet NJA 1992 s. 290 funnit att det inte fanns grund för att jämka en skiljeklausul i ett franchiseavtal. att ett annat ställningstagande kan vara påkallat i fall där avtalet parterna emellan har likheter med ett anställningsförhållande eller då en resurs- svag franchisetagare behöver samma skydd som en konsument mot kostnadsriskerna med ett skiljeavtal. I promemorian diskuteras huruvida det finns anledning att införa sär- skilda lagbestämmelser som innebär utökade möjligheter att jämka eller ogiltigförklara skiljeklausuler i franchiseavtal eller om fördelningen av kostnadsansvaret i sådana skiljetvister. Promemorians slutsats är följan- Det är min uppfattning att en förbättrad information om förfa- randet redan i samband med de förhandlingar som föregår ett franchiseavtals undertecknande kan leda till att man kommer till rätta med en del av de bekymmer som kan uppstå. som brukar anföras till stöd för skiljeklausuler i franchiseavtal måste dessutom allmänt sett anses bärande. Det bör därför inte göras några generella inskränkningar i parternas möjlighet att av- tala om skiljeförfarande. En kostnadsfördelning, som lägger ansvaret på franchisegivaren oavsett utgången, kan kanske fram- stå som rimlig i en del fall. Det måste dock övervägas hur långt detta ansvar skall sträcka sig i olika situationer. slag bör enligt min mening lösas genom avtal. det inte införas några lagbestämmelser som reglerar förekomsten och utformningen av skiljeklausuler i franchiseavtal. Promemorians bedömning har kritiserats av flera remissinstanser. chisetagarnas har ansett att skiljeklausuler i franchise- avtal generellt bör betraktas som oskäliga. TCO har ansett att möjlighe- terna att jämka skiljeklausuler bör utökas i förhållande till dagens läge. Flera remissinstanser har ansett att det bör övervägas vidare att införa bestämmelser om skevdelning av kostnadsansvaret i skiljetvister på Frågan om skiljeklausuler i kommersiella avtal har, utifrån mer gene- rella utgångspunkter, uppmärksammats också i . , mot bakgrund av problematiken med skiljeklausuler, i ett till- kännagivande (se bet. 2004/05:LU12 s. 19 f. och rskr. 2004/05:179) ut- talat att regeringen bör tillsätta en utredning med uppgift att lägga fram förslag till åtgärder för att öka möjligheterna att jämka oskäliga avtal Regeringen har för avsikt att återkomma till den frågan i ett senare sammanhang. Vi delar uppfattningen att skiljeklausuler i franchiseavtal i vissa fall kan leda till oönskade konsekvenser. Det är därför av största vikt att frågan om hur eventuella tvister skall hanteras och vad som därvid skall gälla i fråga om kostnadsansvar uppmärksammas redan inför avtalsslutet. Såsom vi återkommer till i avsnitt 5.2.3 anser vi därför att franchise- givaren skall vara skyldig att behandla dessa frågor i det informations- material som franchisetagaren skall tillhandahållas inför avtalsslutet. På så sätt kan medvetenheten om de särskilda problem som är förknippade med skiljeklausuler förväntas öka, något som i sin tur skapar bättre förut- sättningarna för en rimlig och genomtänkt reglering i avtalet. Vårt förslag innebär att franchisegivarens skyldighet i detta avseende skall komma till uttryck i lag. Som framgått ovan har vi för avsikt att i ett senare sammanhang ta ställning till om det bör vidtas åtgärder för att generellt öka möjligheterna att jämka eller ogiltigförklara skiljeklausuler i avtal mellan näringsidkare. I det sammanhanget kommer också skiljeklausuler i franchiseavtal att uppmärksammas. Mot den bakgrunden är vi inte beredda att här lämna några förslag i dessa delar. Regeringens bedömning: Det bör inte i detta sammanhang införas lag- bestämmelser som ger franchisetagaren eller dennes anställda en primär förhandlingsrätt gentemot franchisegivaren. Promemorians bedömning: Frågan behandlas inte i promemorian. Remissinstanserna: Några remissinstanser har berört denna fråga LO, och har ansett att en lag- reglering av franchising också bör omfatta arbetsrättsliga frågor, i syn- nerhet frågan om inflytandet för franchisetagarens anställda när det gäller beslut som fattas av franchisegivaren. Även Franchisetagarnas Riks- organisation och Svensk Bensinhandel har framfört synpunkter i denna del. Skälen för regeringens bedömning: Såsom framgått av avsnitt 4.2 kan det anläggas arbetsrättsliga aspekter på franchiseförhållanden. Vad som härvid främst brukar uppmärksammas är de begränsade möjligheter som franchisetagaren och dennes anställda har när det gäller att påverka beslut som fattas hos franchisegivaren. De arbetsrättsliga aspekterna be- handlas inte i Unidroits modellag. Det har inte heller legat inom den sak- kunnige personens uppdrag att behandla frågor av detta slag. Det finns således inte något beredningsunderlag för att i detta sammanhang gå fram med lagförslag i dessa delar. Några remissinstanser har ansett att detta är en brist. Sålunda har LO, och ansett att en lagreglering av franchising också bör omfatta arbetsrättsliga frågor, i synnerhet frågan om franchisegivarens förhandlingsskyldighet gentemot den arbetstagarorganisation till vilken franchisetagaren hör. Vi delar uppfattningen att det är angeläget att det arbetstagarinflytande som den arbetsrättsliga lagstiftningen syftar till att säkerställa inte kring- gås eller urholkas i samband med olika typer av franchisearrangemang. 2005/06:98 Berörda parter och organisationer har ett ansvar för att se till att så inte förstår vi de problem som några av remissinstan- serna har fört fram. Dessa problem är dock inte unika för just fran- chiseförhållanden. Behovet av att tillförsäkra de anställda rätt till med- inflytande på den nivå där de verkliga besluten fattas gör sig gällande även i andra fall där ett företag blir bundet i rättsligt eller ekonomiskt hänseende av beslut som fattas inom ett annat företag. Det kan, utöver franchising, handla t.ex. om kedjor med underleverantörer eller återför- säljare. Vi menar att dessa frågor därför bör ses över i ett sammanhang och är av den anledningen inte beredda att nu föreslå några lagbestämmelser av det slag som bl.a. LO har varit inne på. 5.2.1Hur bör regleringen utformas? Regeringens förslag: Bestämmelser om franchisegivares informations- skyldighet tas in i en särskild lag. Enligt lagen skall en franchisegivare innan ett franchiseavtal ingås lämna franchisetagaren den infor- mation som behövs. Viss information skall alltid lämnas. Regleringen skall vara marknadsrättslig till sin karaktär och syfta till att ge möjligheter att få en franchisegivare som har brustit i sin informa- tionsplikt att ändra sitt beteende. Promemorians förslag överensstämmer delvis med regeringens för- slag (se s. 150 f.). I promemorian föreslås dock att de nya bestämmel- serna skall tas in i lagen (1984:292) om avtalsvillkor mellan närings- idkare. Promemorians lagförslag innehåller inte någon uppräkning av uppgifter som alltid skall omfattas av informationsplikten. Remissinstanserna: Förslaget har fått en hel del kritik från remiss- instanserna. har visserligen instämt i promemorians bedömning att lagtexten inte bör innehålla en uttömmande lista på vilken information som skall lämnas men ansett att lagen bör innehålla en exemplifierande lista över vilken information som åsyftas. vid , vid univer- sitet, och har varit inne på samma linje och ansett att den lagstiftningsteknik som förordas i promemorian innebär att den reella innebörden av regleringen i alltför hög utsträckning framgår endast av motivuttalanden. Även Mark- nadsdomstolen, Hovrätten över och och har framfört synpunkter av detta slag och ansett att de skyldig- heter som åligger franchisegivaren i högre grad än vad som föreslås bör komma till uttryck i lagtexten. vid , Juridiska fa- kultetsnämnden vid , Hovrätten över och , , och har varit kritiska till att informationsskyldigheten regleras i lagen om avtalsvillkor mellan näringsidkare. Skälen för regeringens förslag: I avsnitt 5.1.1 har vi gjort bedöm- ningen att det bör införas lagbestämmelser om franchisegivarens infor- mationsskyldighet. Frågan är då hur denna lagreglering bör utformas. Ett alternativ är att utforma bestämmelserna utifrån Unidroits model- lag. En nackdel är emellertid att en sådan reglering skulle bli mycket detaljerad. Såsom påpekas i promemorian skulle det te sig främmande att, inom ett rättsområde som i huvudsak lämnats till parternas egna dispositioner, införa en formalisering av den omfattning och de- taljeringsgrad som modellagen måste sägas innebära. En risk med en sådan lagstiftningsteknik är också att den kan leda till att en mer formell efterlevnad av reglerna hamnar i fokus i stället för ett materiellt synsätt som tar sikte på franchisetagarens verkliga behov av information. Till detta kommer att franchising förekommer inom en rad olika branscher som arbetar utifrån vitt skilda förutsättningar. En lagreglering som mer eller mindre uttömmande anger vilken information som franchisegivare skall lämna inför ett avtalsslut skulle därmed riskera att bli alltför stelbent. Vi instämmer därför i promemorians bedömning att den svenska lag- stiftningen inte bör utformas i enlighet med modellagen.