prop · GT0377 · 2006-02-09 00:00:00 — Domstolen bör i detta sammanhang ha möjlighet att kontrollera att det i föreläggandet endast har begärts in sådana uppgifter som är nödvändiga för att registrering eller utfärdande av uppehållskort skall kunna ske. Av paragrafen framgår att regeringen får meddela föreskrifter om undan- tag från de krav som anges i 3 - 6 §§. Samtliga de ändringar som kan aktualiseras är för den enskilde gynnande bestämmelser. I artikel 7.3 i rörlighetsdirektivet finns bestämmelser om att arbetstagare och egna fö- retagare i vissa fall skall få behålla sin ställning som arbetstagare och egna företagare, och således även sin uppehållsrätt, även om de inte läng- re är yrkesverksamma. Vidare finns i artikel 12 och 13 bestämmelser om bibehållen uppehållsrätt för familjemedlemmar i samband med att den person från vilken de härlett sin uppehållsrätt avlider eller lämnar landet, eller t.ex. vid skilsmässa. Vidare finns undantag för personer som inte längre arbetar i den mottagande medlemsstaten och deras familjemed- lemmar i artikel 17. De nu nämnda bestämmelserna är relativt inveckla- de. Eftersom det är angeläget att lagen inte tyngs med alltför mycket de- taljbestämmelser bör regeringen ges möjlighet att meddela närmare före- skrifter härom. Av paragrafen följer att regeringen får meddela föreskrifter om registre- ring och uppehållskort. Det är lämpligt att det i förordning närmare anges vilka uppgifter som utlänningen skall lämna vid registrering eller ansö- kan om uppehållskort, liksom vilka handlingar som skall utfärdas av Mi- grationsverket i samband med att registrering eller ansökan om uppe- hållskort har skett. Bestämmelser om detta finns i rörlighetsdirektivet, artiklarna 8 - 11. Paragrafen är ny. Tredjelandsmedborgare med ställning som varaktigt bosatt i en annan EU-stat och anhöriga till en sådan person har inte permanent uppehålls- tillstånd i när de beviljas ställning som varaktigt bosatta i Sveri- ge, utan ett tidsbegränsat uppehållstillstånd . I samband med att personen beviljas ställning som varaktigt bosatt i måste de därför ges ett permanent uppehållstillstånd. skall således i sådana fall, även utan särskild ansökan, bevilja personen ett permanent uppehållstillstånd. Paragrafen är ny och föranledd av det förhållandet att en person med ställning som varaktigt bosatt i , så länge det inte finns förutsätt- ningar för att återkalla ställningen, alltid skall ha rätt att uppehålla sig här. Vid vistelse utanför kan dock det nationella uppehållstill- ståndet gå förlorat och vid återkomsten är det då följdriktigt att åter be- vilja ett sådant uppehållstillstånd. I paragrafen införs ett nytt andra stycke som anger att uppehållstillstånd inte får beviljas för en person med ställning som varaktigt bosatt i en an- nan EU-stat, eller dennes anhöriga, om personen utgör ett hot mot allmän ordning och säkerhet. Bestämmelsen bygger på artikel 17 i direktivet om Prop. 2005/06:77 varaktigt bosatta och behandlas i avsnitt 8.5.2. Frågor om allmän ordning och säkerhet behandlas i avsnitt 8.2.8 samt, vad avser begreppets närma- re innebörd enligt EG-rätten, i kommentaren till 8 kap. 7 a §. Sista stycket i paragrafen är nytt. I stycket ges regeringen möjlighet att göra de föreslagna tilläggen i utlänningsförordningen avseende uppe- hållstillstånd för personer med ställning som varaktigt bosatt i en annan EU-stat och deras anhöriga. Regeringen skall på förordningsnivå före- skriva att sådana uppehållstillstånd skall gälla samt de övriga kriterier som enligt vad som framgår av direktivet om varaktigt bosatta skall gälla för dessa uppehållstillstånd. Hela kapitlet är nytt och innehåller bestämmelser om tredjelandsmedbor- gares ställning som varaktigt bosatt i . I paragrafen anges vilka tredjelandsmedborgare som kan beviljas ställ- ning som varaktigt bosatt i . Paragrafen återspeglar bestämmel- serna i artiklarna 3, 4 och 23 i direktivet om varaktigt bosatta och be- handlas i avsnitt 8.2. I första stycket anges att en ansökan om att beviljas ställning som var- aktigt bosatt i endast kan beviljas för den som vid ansökningstill- fället har permanent uppehållstillstånd i . Tredjelandsmedborgare som har ställning som varaktigt bosatta i en annan EU-stat skall dock, efter att ha vistats i , också ha möjlighet att få ställning som varaktigt bosatt i . Likaså skall anhöriga till varak- tigt bosatta kunna få ställning som varaktigt bosatt trots att de inte har permanent uppehållstillstånd utan tidsbegränsat uppehållstillstånd . Ett ytterligare krav är att sökanden måste ha vistats i landet utan av- brott under . I andra stycket anges att vid beräkningen av vistelsetiden får sökanden tillgodoräkna sig tid under vilken denne haft ett uppehållstillstånd syf- tande till bosättning. Med uppehållstillstånd syftande till bosättning avses ett tidsbegränsat uppehållstillstånd som ges vid uppskjuten invandrings- prövning för s.k. snabba anknytningar (5 kap. 3 § första stycket 5 och 6). När en sådan person sedan får ett permanent uppehållstillstånd kan han eller hon vid ansökan om ställning som varaktigt bosatt alltså tillgodo- räkna sig hela sin vistelse i . I tredje stycket anges att vid beräkningen av vistelsetiden skall inte pe- rioder då utlänningen vistats i för studier eller av uteslutande tillfälliga skäl beaktas. Med uteslutande tillfälliga skäl avses t.ex. vistel- ser i pga. semester, besök, säsongsarbete eller arbete som au pair. I fjärde stycket anges att vissa kortare vistelser utanför inte skall anses vara avbrott i vistelsen. Försörjningsförmågan för tredjelandsmedborgare som önskar få ställning som varaktigt bosatt behandlas i avsnitt 8.2.5. Bestämmelsen bygger på artikel 5.1 i direktivet om varaktigt bosatta. Av första stycket framgår att personen som ansöker om ställning som varaktigt bosatt fullt ut skall kunna försörja sig och sin familj med egna medel så att grundläggande behov av uppehälle och bostad är tillgodo- sedda. Detta måste anses innebära att sökanden skall ha arbetsinkomster som inte är sporadiska eller härrör från tillfälliga korttidsanställningar eller erhålla ett överskott från eget företagande av mera varaktig karaktär. Även säker avkastning av förmögenhetstillgångar bör kunna utgöra en inkomstkälla. Detsamma måste anses gälla en regelbunden pension. En tredjelandsmedborgare som har en tillsvidareanställning på heltid med en inkomst av viss minsta storlek bör kunna anses uppfylla försörjningskra- vet. Om lönen är låg bör hänsyn tas till om en framtida löneökning fram- står som sannolik. När det gäller tidsbegränsade anställningar måste viss försiktighet iakttas. Det bör dock inte vara uteslutet att en sådan anställ- ningsform godtas. Någorlunda säkra garantier måste i sådana fall emel- lertid ges för att anställningsförhållandet kommer att förnyas, t.ex. vid återkommande projektanställningar. I enlighet med vad Lagrådet har framfört vill regeringen framhålla att ställningen som varaktigt bosatt skall beviljas om sökanden uppfyller villkoren. Efter beviljandet av ställ- ning som varaktigt bosatt kan ställningen inte återkallas eller på annat sätt gå förlorad därför att kravet på försörjningsförmåga är uppfyllt. Prövningen skiljer sig därmed från prövningen om uppehållsrätt för en EES-medborgare eftersom uppehållsrätt föreligger så länge villko- ren är uppfyllda. Medan prövningen beträffande en EES-medborgare avser att utröna om medborgaren vid det aktuella tillfället har tillräckliga tillgångar måste prövningen beträffande tredjelandsmedborgaren även inbegripa en prövning av den långsiktiga försörjningsförmågan. I andra stycket ges regeringen eller den myndighet som regeringen be- stämmer bemyndigande att meddela föreskrifter om kravet på försörj- ningsförmågan. Bestämmelsen bygger på artikel 6 i direktivet om varaktigt bosatta och behandlas i avsnitt 8.2.8. I paragrafen föreskrivs att ställning som varaktigt bosatt inte får bevil- jas någon som utgör ett hot mot allmän ordning och säkerhet. Begreppet allmän ordning och säkerhet är ett gemenskapsrättsligt begrepp och skall följaktligen ges den innebörd som följer av gemenskapsrätten (se kommentaren till 8 kap. 7 a §). Bestämmelsen bygger på artikel 3 i direktivet om varaktigt bosatta och behandlas i avsnitt 8.2.1. Eftersom flyktingar och andra skyddsbehövande i allmänhet får per- manent uppehållstillstånd, men inte skall kunna få ställning som varak- tigt bosatta enligt direktivet, undantas dessa uttryckligen i bestämmelsen för att överensstämmelse med direktivet skall nås. Paragrafen reglerar villkoren för återkallelse av ställning som varaktigt bosatt. Den bygger på artikel 9 i direktivet om varaktigt bosatta. Frågor kring återkallelse behandlas i avsnitt 8.4.1. Lagrådet har bl.a. anfört att det bör klargöras vad som i olika fall avses gälla då tillfälliga avbrott görs i en angiven vistelseperiod. Denna fråga behandlas närmare i kom- mentaren till 3 a kap. 9 §. Bestämmelsen bygger på artikel 9.5 i direktivet om varaktigt bosatta och behandlas i avsnitt 8.4.2. I paragrafen föreskrivs att den som förlorat sin ställning som varaktigt bosatt i på grund av vistelse utanför respektive Europe- iska unionens medlemsstaters territorier kan återfå den genom ett förenk- lat förfarande. Personen skall återfå sin ställning som varaktigt bosatt i trots att han eller hon inte vistats här vid ansökningstillfället. Dessut- om krävs att personen beviljats ett uppehållstillstånd syftande till bosätt- ning eller ett permanent uppehållstillstånd i , att han eller hon uppfyller försörjningskravet i 2 § och att han eller hon inte utgör ett hot mot allmän ordning och säkerhet enligt 3 §. Med uppehållstillstånd syf- tande till bosättning avses ett tidsbegränsat uppehållstillstånd som ges vid uppskjuten invandringsprövning för s.k. snabba anknytningar (5 kap. 3 § första stycket 5 och 6). I paragrafen anges att det är som fattar beslut i ärenden om ställning som varaktigt bosatt i . I paragrafen införs ett nytt andra stycke med innebörden att regeringen får meddela föreskrifter om att uppehållstillstånd får återkallas även för tredjelandsmedborgare med ställning som varaktigt bosatta i en annan EU-stat. Av andra stycket, som är nytt, följer att en EES-medborgare inte får av- visas på den grunden att han eller hon saknar pass när detta krävs för in- resa eller vistelse i . Det åligger EES-medborgaren att styrka sin identitet och sitt medborgarskap om det råder tveksamhet om det rätta förhållandet. Vad som sagts skall i motsvarande mån gälla familje- medlemmar som inte själva är EES-medborgare. Dessa familjemedlem- mar skall självfallet även vid behov kunna styrka att de är familjemed- lemmar till EES-medborgaren. Det bör i sammanhanget noteras att en utlänning som är medborgare i en Schengenstat och som kommer till direkt från en sådan stat, inte behöver ha pass vid inresa eller vistelse i landet. Vidare bör noteras att ett identitetskort som har utfärdats av en behörig myndighet i en EES-stat eller i för den som är medborgare i det utfärdande landet skall gälla som pass vid utlänningens ankomst till och som utlänningen har rätt att vistas här. Detta framgår av bestämmelser i utlänningsförordningen. Även om EES-medborgaren inte är nordisk medborgare och inget av de nämnda fallen är aktuella, skall avvisning inte kunna ske om pass saknas. Av artikel 5.4 i rörlighetsdirektivet framgår att den berörda personen, om denne saknar de resehandlingar som krävs, skall ges all rimlig möjlighet att få eller få tillgång till de nödvändiga handlingarna inom rimlig tid eller få bekräftat eller på annat sätt bevisat att han eller hon omfattas av rätten att fritt röra sig och uppehålla sig i en annan medlemsstat. Mot bakgrund av vad som sägs i artikeln bör personen fritt kunna utnyttja alla de möjligheter som står till buds för att kunna styrka sin identitet samt sin ställning som berättigad till fri rörlighet i egenskap av EES-medborgare. Av tredje stycket, som också är nytt, framgår att avvisning inte får ske av en EES-medborgares familjemedlem enbart på den grunden att han eller hon inte uppfyller det krav för inresa som anges i artikel 5.1 c i . Av punkten c följer att det för att inresa och vis- telse som inte överstiger får krävas att utlänningen i före- kommande fall kan uppvisa dokument som bevisar syftet med och villko- ren för den avsedda vistelsen samt att han eller hon har tillräckliga medel för sitt uppehälle vad gäller såväl den planerade vistelsens längd som återresan till ursprungslandet eller transitresa till ett tredje land som medger inresa, eller att han är i stånd att på laglig väg anskaffa dessa me- del. Som även anges i kommentaren till ändringen i 8 kap. 2 § torde det dock stå klart att rörlighetsdirektivet inte ger utrymme för att, som ett villkor för inresa, kräva att en person som omfattas av rätten till fri rör- lighet visar att han eller hon har tillräckliga medel för sin försörjning un- der vistelsen. Av tredje stycket, som är nytt, följer att EES-medborgare och deras famil- jemedlemmar inte får avvisas med stöd av första stycket punkten 1, dvs. på den grunden att det kan antas att de kommer att sakna tillräckliga me- del för vistelsen i eller i något annat nordiskt land som de tänker besöka eller för hemresan. De krav som enligt rörlighetsdirektivet kan ställas på sådana utlänningar för rätt till inresa (artikel 5) samt vistelse på en annan medlemsstats territorium (artikel 6), ger inte utrymme för avvisning på sådan grund. Om utlänningen efter inresan visar sig utgöra en belastning för det svenska biståndssystemet enligt socialtjänstlagen (2001:453), får dock avvisning ske. Det nu anförda föl- jer av artikel 14.1 i rörlighetsdirektivet. Av artikel 14.3 följer dock även att ett beslut om avvisning eller utvisning inte skall vara en automatisk följd av att det sociala biståndssystemet har anlitats. Med uttrycket be- lastning skall således avses mer än enbart ett enstaka anlitande av det sociala biståndssystemet. Av rörlighetsdirektivets skäl 16 framgår att utvisning inte bör ske så länge personen inte utgör en orimlig börda för det sociala biståndssystemet och att det vid bedömningen härav bl.a. bör tas hänsyn till personens personliga omständigheter, bidragets storlek samt om det är fråga om tillfälliga svårigheter. Att en person redan under de första tre månadernas vistelse i blir en orimlig börda för det sociala biståndssystemet kan mot denna bakgrund antas vara ovanligt förekommande, varför avvisning på denna grund torde behöva ske endast undantagsvis. Det skall i sammanhanget poängteras att det av 8 kap. 3 § andra styck- et följer att avvisning på nämnda grund inte får ske om utlänningen har uppehållsrätt. En utlänning kan redan under de tre första månadernas vistelse i komma att uppfylla förutsättningarna för att få uppe- hållsrätt enligt artiklarna 7, 12 och 13 i rörlighetsdirektivet. I sådant fall består uppehållsrätten så länge villkoren i dessa artiklar är uppfyllda. Anställda, egenföretagare och, under vissa förutsättningar, arbetssökande får, enligt artikel 14.4, under inga omständigheter avvisas eller utvisas på annan grund än hänsyn till allmän ordning, säkerhet eller hälsa. För up- pehållsrätt enligt artikel 7.1 b ställs emellertid krav på att utlänningen och dennes familjemedlemmar, förutom att ha en heltäckande sjukförsäk- ring som gäller i den mottagande medlemsstaten, skall ha tillräckliga tillgångar för att inte bli en belastning för den mottagande medlemssta- tens sociala biståndssystem. Innebörden av begreppet belastning är densamma som enligt artikel 14.1. En person som och även därefter utgör en belastning för det sociala bistånd- systemet kan således inte anses ha uppehållsrätt med stöd av artikel 7.1 b och kan i sådant fall, om rätt till vistelse i på annan grund saknas, avvisas med stöd av 8 kap. 1 § 2. Ändringen i första stycket syftar till att klargöra från vilken tidpunkt det är möjligt att avvisa en utlänning som har haft uppe- hållsrätt men numera saknar både uppehållstillstånd och uppehållsrätt. Eftersom grund för uppehållsrätt enligt artikel 7 i rörlighetsdirektivet kan uppkomma av utlänningens vistelse i , kan det förekomma fall då uppehållsrätt såväl erhållits som gått förlorad . Eftersom det som regel inte förelig- ger krav på uppehållstillstånd för några utlänningar under de tre första månadernas vistelse i , saknar sådan uppehållsrätt som först er- hållits och sedan förlorats inom ramen faktisk bety- delse. Att avlägsnande i form av utvisning skall behöva ske i sådana fall är inte rimligt. Det är heller inte rimligt att avlägsnande i form av avvis- ning skall behöva ske av en EES-medborgares familjemedlem, vars här- ledda uppehållsrätt efter t.ex. vistelse i har upphört. Av andra meningen följer därför att avvisning inte får ske på den grunden att uppehållstillstånd saknas, om utlänningen under tid då sådant tillstånd krävs för vistelse i i stället har haft men inte längre har uppe- hållsrätt. I sådana fall skall utvisning istället ske med stöd av 7 §. Tredje stycket är nytt och föreskriver att en utlänning som har uppe- hållsrätt inte får avvisas. Eftersom det får krävas att en EES-medborgare och deras familjemedlemmar vid inresa i vart fall skall kunna styrka sin identitet och att de omfattas av rätten till fri rörlighet föreligger det emel- lertid inte något hinder mot att avvisa en sådan utlänning som inte på något sätt kan styrka detta, även om denne har uppehållsrätt. Som tidiga- re nämnts i kommentaren till ändringen i 8 kap. 1 § skall dock, innan avvisning i sådant fall sker, den berörda personen ges all rimlig möjlighet att få eller få tillgång till de nödvändiga handlingarna inom rimlig tid eller få bekräftat eller på annat sätt bevisat att han eller hon omfattas av rätten att fritt röra sig och uppehålla sig. Paragrafen är ny och är föranledd av vad som anges i artikel 27.1 i rör- lighetsdirektivet, i vilken anges på vilka grunder den fria rörligheten för unionsmedborgare och deras familjemedlemmar får begränsas, samt ar- tiklarna 28.2 och 28.3, i vilka unionsmedborgare och deras familjemed- lemmar har givits ett ökat skydd mot utvisning i vissa fall. I första stycket anges att utlänningar med uppehållsrätt får utvisas på grund av hänsyn till allmän ordning och säkerhet. Härigenom införs en särskild grund för utvisning av utlänningar med uppehållsrätt. Detta är föranlett av att utlänningar med uppehållsrätt inte kommer att behöva uppehållstillstånd för att vistas i , vilket innebär att de möjligheter som utlänningslag ger att t.ex. på grund av förväntad brottslig- het vägra en utlänning uppehållstillstånd eller, i vissa fall, återkalla up- pehållstillståndet, inte kommer att vara tillämpliga på dessa utlänningar. Begreppet allmän ordning och säkerhet är ett gemenskapsrättsligt begrepp och skall följaktligen ges den innebörd som följer av gemen- skapsrätten. I artikel 27.2 i rörlighetsdirektivet anges att åtgärder som skall vidtas med hänsyn till allmän ordning eller säkerhet skall överens- stämma med proportionalitetsprincipen och uteslutande vara grundade på vederbörandes personliga beteende. straffdomar skall inte i sig utgöra skäl för sådana åtgärder. Den berörda personens personliga bete- ende måste utgöra ett verkligt, faktiskt och tillräckligt allvarligt hot mot ett grundläggande samhällsintresse. Motiveringar som inte beaktar om- ständigheterna i det enskilda fallet eller som tar allmänpreventiva hänsyn skall inte accepteras. De principer som anges i artikel 27.2 är hämtade från praxis (se t.ex. domstolens dom av i mål 30/77, Bouchereau, samt domstolens dom av i förenade målen 115 och 116/81, Adoui och Cornuaille). Alla beslut om att avlägsna en utlänning med uppehållsrätt från svenskt territorium har att överensstämma med nämnda principer. Frågan om huruvida ett avlägsnande kan anses motiverat måste härvid bedömas i varje enskilt fall, eftersom det i gemenskapsrätten inte anges i vilka konkreta fall som medlemsstaterna skall ha rätt att besluta om ett avlägsnande av en utlän- ning med uppehållsrätt. För svenskt vidkommande bör utgångspunkt vid myndigheternas bedömning i dessa ärenden kunna tas i de bestämmelser i svensk rätt som medger avlägsnande av en utlänning av skäl som kan hänföras till begreppet allmän ordning och säkerhet. Bestämmelser om detta finns i 7 kap., vilket behandlar återkallelse av uppehållstillstånd, samt i lagen (1991:572) om särskild utlänningskontroll, LSU. Eftersom uppehållsrätt kan erhållas efter inresan i , bör dock även de bestämmelser kunna beaktas som behandlar avvisning samt väg- ran att medge uppehållstillstånd av skäl som kan anses hänförliga till begreppet allmän ordning och säkerhet. Bestämmelser som kan anses hänförliga till detta begrepp finns i 5 kap. 17 §, 8 kap. 1 § 5 - 6 och 2 § första stycket 2 - 5, liksom i lagen om särskild utlänningskontroll. En utgångspunkt bör vara att utlänningar med uppehållsrätt i detta avseende inte skall behandlas strängare än övriga utlänningar. I första stycket anges vidare att en utlänning med permanent uppehålls- rätt endast får utvisas om det föreligger synnerliga skäl. I första hand skall här beaktas vilket hot utlänningen kan anses utgöra mot den all- männa ordningen eller säkerheten, vilket följer av att det i artikel 28.2 i den svenska versionen av rörlighetsdirektivet anges att utvisning inte får ske i annat fall än om detta hot är allvarligt. I andra stycket anges att en EES-medborgare som har vistats i under de tio närmast föregående åren eller som är barn, får utvisas endast om detta är oundgängligen nödvändigt med hänsyn till allmän säkerhet. Begreppet allmän säkerhet har inte en enda och entydig innebörd och omfattar såväl en stats inre som yttre säkerhet (se dom av i mål C-70/94, ). För svenskt vidkommande torde begreppet i första hand innefatta sådana fall där det föreligger fara för rikets säkerhet, liksom fall där utlänningens verksamhet på annat sätt är att betrakta som allmänfarlig (se t.ex. 13 kap. och lagen [2003:148] om straff för terroristbrott eller försök, förberedelse eller stämpling till sådant brott). Begreppet oundgängligen nödvändigt bör i sammanhanget ses i ljuset av den i EG-rätten allmänt gällande proportio- nalitetsprincipen, vilken bl.a. kommit till uttryck i artikel 27.2 i rörlig- hetsdirektivet. Utvisning skall således endast kunna komma i fråga om detta är nödvändigt för att uppnå det med utvisningen eftersträvade må- let, dvs. att undanröja hotet mot den allmänna säkerheten. Vad avser frå- gan om avbrott i vistelsen, jfr kommentaren till 3 a kap. 9 §. Enligt 1 kap. 10 § skall i fall som rör barn särskilt beaktas vad hänsy- nen till barnets hälsa och utveckling samt barnets bästa i övrigt kräver. Det nu sagda skall självfallet även gälla vid utvisning enligt 8 kap. 7 a § av en EES-medborgare som är barn. Ändringen i första stycket är föranledd av vad som anges i artikel 28.2 i rörlighetsdirektivet. I artikeln anges att utvisning inte får ske av den som har permanent uppehållsrätt, utom i de fall det föreligger ett allvarligt hot mot allmän ordning eller säkerhet. Genom ändringen i första stycket har möjligheten att utvisa nämnda utlänningar på grund av brott begränsats på så sätt att det skall fordras synnerliga skäl för utvisning. Andra stycket är nytt. Av detta följer att det skydd mot utvisning av EES-medborgare som föreskrivs i 7 b § andra stycket skall gälla även vid utvisning på grund av brott. Paragrafen är ny och anger att hänsyn skall tas till utlänningens anknyt- ning till enligt 11 § första stycket i samband med alla beslut om utvisning på grund av hänsyn till allmän ordning och säkerhet av en EES-medborgare eller hans eller hennes familjemedlemmar. De omstän- digheter som en allmän domstol enligt 11 § första stycket skall beakta när den överväger att utvisa en utlänning på grund av brott, skall beaktas i alla fall då fråga är om utvisning av en EES-medborgare eller hans eller hennes familjemedlemmar på grund av hänsyn till allmän ordning och säkerhet, oavsett vilken myndighet som fattar beslutet.