prop · GT0389 · 2006-03-01 00:00:00 — Även varor av icke-kommersiell natur som förs in i resandes personliga bagage inom de gränser som uppställts för tullfrihet skall omfattas av förordningen om det finns påtagliga tecken på att varorna ingår i kommersiell handel. 4.3Vissa bestämmelser av särskilt intresse Förordningstexten återfinns i bilaga 1. Nedan kommenteras endast vissa bestämmelser som innebär nyheter eller annars är av särskilt intresse. I artikel 3.2 i den nya förordningen anges att om varor av icke- kommersiell natur som förs in inom de gränser som råder för tullbefrielse ingår i resandes personliga bagage, skall tullmyndigheterna anse att varorna inte omfattas av förordningen om det inte finns påtagliga tecken (material indications) som ger anledning att anta att det rör sig om kommersiell handel. Detta är en viss uppstramning jämfört med den gamla förordningen där utgångspunkten är att varor i resandes personliga bagage överhuvudtaget inte omfattas av förordningen om varorna befinner sig inom gränserna för tullbefrielse. Syftet med ändringen är att ge tullmyndigheterna bättre möjligheter att komma åt organiserad så kallad turisthandel utan att i oproportionellt hög grad störa resande- trafiken. Artikel 4 innehåller bestämmelser om ex officio-ingripanden. Enligt den gamla förordningen kan tullmyndigheterna uppskjuta varornas övergång till fri omsättning eller kvarhålla dem av om det vid en vanlig tullkontroll konstateras att varorna är förfalskade eller pirattillverkade. Detta kan tullmyndigheten således göra även om rättighetshavaren inte har gjort en ansökan om ingripande. Bestämmelsen har modifierats något i den nya artikel 4. Det räcker att tullmyndigheterna har tillräckliga skäl att misstänka att det rör sig om varor som gör intrång i en immateriell rättighet för att ingripande skall få ske. Det specificeras också att tiden för ingripande är räknat från det att rättighetshavaren och deklaranten eller varuinne- havaren underrättats om det misstänkta intrånget; avsikten är att rättighetshavaren skall kunna lämna in en ansökan om ingripande inom dessa . Det finns också en bestämmelse om informationsutbytet mellan tullmyndigheten och rättighetshavaren vid dessa ingripanden. Av artikel 4.2 framgår att tullmyndigheterna får begära att rättighetshavaren ger myndigheterna den information som behövs för att bekräfta misstankarna om intrång och att tullmyndigheterna därvid får ge rättighetshavaren information om det verkliga eller misstänkta antalet varor och om varornas beskaffenhet. Eftersom det är fråga om ingripanden av på ett rätt tidigt stadium, innan det ens finns en ansökan om ingripande från rättighetshavaren, har det bedömts vara viktigt att skydda importören genom att begränsa antalet uppgifter som rättighetshavaren kan få till de som är nödvändiga för att rättighets- havaren skall kunna avgöra om en ansökan skall göras eller inte. Artikel 5 innehåller detaljerade bestämmelser om ansökan om ingripande och tullmyndigheternas behandling av ansökningar. I syfte att befrämja moderna arbetsmetoder anges att medlemsstaterna skall uppmuntra rättighetshavarna att göra ansökningar elektroniskt. Det ställs strängare krav på vilka uppgifter som skall lämnas i en ansökan. En ansökan skall alltid innehålla tillräckligt detaljerade tekniska uppgifter om de aktuella varorna och alla tillgängliga uppgifter som rättighets- havaren har om vilken form av bedrägeri (immaterialrättsintrång) det är fråga om. Vidare skall lämnas uppgift om en av rättighetshavaren utsedd kontaktperson, dvs. om dennes namn och adress. Ansökan måste också innehålla rättighetshavarens åtagande att stå för kostnaderna samt bevis för att sökanden är rättighetshavare avseende rättigheterna i fråga. En nyhet jämfört med den gamla förordningen är att tullmyndigheterna inte får ta ut någon ansökningsavgift. Det bör noteras att detta förbud endast gäller avgift för kostnaderna för behandlingen av ansökan och inte eventuella avgifter för kostnaderna för genomförandet av tullmyndig- heternas ingripanden. Artikel 5.8 innehåller en bestämmelse som innebär att tullmyndigheten kan avvisa en ansökan som inte innehåller obligatoriska uppgifter, och att ansökan i så fall kan förnyas endast om den kompletterats på vederbörligt sätt. Enligt artikel 3.6 i förordningen 3295/94 får medlemsstaterna begära att rättighetshavaren om hans ansökan bifallits eller om ett ingripande har inletts ställer säkerhet. Säkerheten skall täcka hans eventuella skyldig- heter mot personer som berörs av ingripandena om förfarandet inte har kunnat fullföljas till följd av en handling eller underlåtenhet från rättighetshavaren, eller om det senare fastslås att varorna inte gör intrång i en immateriell rättighet. Säkerheten skall även gälla som en garanti för betalning av kostnaderna i samband med att varorna förvaras under tullkontroll. Dessa bestämmelser om säkerhet har i den nya förordningen ersatts av bestämmelser i artikel 6 om ett åtagande att bära kostnaderna som rättighetshavaren skall göra i samband med ansökan. På samma sätt som den gamla bestämmelsen om säkerhet har den nya bestämmelsen om åtagande sin grund i artikel 53 i , enligt vilken den behöriga myndigheten skall ha rätt att kräva att sökanden ställer säkerhet eller lämnar en likvärdig garanti som är tillräcklig för att skydda svaranden och de behöriga myndigheterna och för att förebygga missbruk. Bestämmelsen är inte avsedd att slutligt reglera vem som de facto skall bära tullmyndigheternas kostnader, utan endast att säkerställa att myndigheterna får betalt. Bestämmelsen reglerar alltså inte förhållandet mellan rättighetshavaren och andra berörda enskilda, t.ex. svaranden i ett eventuellt mål om intrång i en immateriell rättighet. Artikel 8 innehåller bestämmelser om godtagande av en ansökan. skall specificera den tid under vilken ansökan gäller. Denna tid får inte överskrida . Om rättighetshavaren begär det kan tiden förlängas, förutsatt att rättighetshavaren betalat eventuella skulder som han ådragit sig inom ramen för tillämpningen av förordningen. Vidare anges att rättighetshavaren skall underrätta den behöriga tullenheten om rättigheten är registrerad på giltigt sätt eller har löpt ut. Artikeln innehåller också vissa bestämmelser om behand- lingen av ansökningar beträffande gemenskapsrättigheter (se även artikel 5.4). I artikel 9.1 anges att om ett tullkontor dit beslutet att bifalla en ansökan från en rättighetshavare har överlämnats finner att de varor som beslutet avser och som t.ex. har deklarerats för övergång till fri omsättning, gör intrång i en immateriell rättighet, skall tullkontoret uppskjuta varornas frigörande eller kvarhålla varorna. Artikel 9.2 och 9.3 innehåller bl.a. bestämmelser om vilka uppgifter som får lämnas till rättighetshavaren och deklaranten eller varuinne- havaren i samband med att tullmyndigheten informerar om att myndig- heten har gjort ett ingripande i enlighet med en ansökan. I dessa fall får uppgift lämnas om den faktiska eller uppskattade kvantiteten samt om varornas faktiska eller antagna beskaffenhet. Vidare skall tullmyndig- heten, om rättighetshavaren begär det och i enlighet med nationell lagstiftning om skydd av personuppgifter, företagshemligheter och sekretess, ge rättighetshavaren tillgänglig information om avsändarens, mottagarens och deklarantens eller varuinnehavarens namn och adress samt upplysningar om ursprunget och härkomsten för de varor som misstänks göra intrång i en immateriell rättighet. För att underlätta analysen av de varor som misstänks utgöra intrång skall det även bli möjligt att på rättighetshavarens uttryckliga begäran lämna ut varuprov för analys. Av artikel 12 framgår att de uppgifter som avses i artikel 9.3 första stycket, dvs. uppgifter om bl.a. namn och adress till mottagaren, avsändaren, deklaranten eller innehavaren av varorna, och som överlämnats till rättighetshavaren får av rättighetshavaren endast användas för de ändamål som anges i förordningens artiklar 10, 11 och 13.1. Detta innebär att dessa uppgifter uteslutande får användas för att avgöra om ett intrång gjorts i en immateriell rättighet. I artikel 12 anges vidare att all annan användning, som inte är tillåten enligt den nationella lagstiftningen i den medlemsstat där situationen uppstod, kan på grundval av lagstiftningen i den medlemsstat där varorna befinner sig medföra att rättighetshavaren ställs till civilrättsligt ansvar. Vidare kan ett sådant missbruk enligt artikel 12 i förordningen leda till att ansökan om ingripande upphävs för den återstående giltighetstiden innan den förnyas. Vid upprepat brott mot denna bestämmelse får den behöriga tullenheten vägra att förnya giltighetstiden för ansökan. En av de slutsatser som har dragits vid tillämpningen av förordningen 3295/94 är att det förekommer att tullmyndigheterna får praktiska problem med lagring av varor. Det är exempelvis inte ovanligt att importören eller den person som annars äger varorna är intresserad av dem. För att hantera dessa och liknande situationer har vissa medlemsstater infört förenklade förfaranden, som innebär att varor som omhändertagits av tullmyndigheten enligt förordningen får förstöras utan att frågan om rättighetsintrång prövats i domstol. Vilka krav som måste vara uppfyllda för att detta skall få tillämpas skiljer sig åt mellan medlemsstaterna. I något land är det ett absolut krav att såväl rättig- hetshavaren som importören och ägaren av varorna uttryckligen godtagit Prop. 2005/06:89 att varorna förstörs. I någon medlemsstat ses detta som onödigt; god- kännande från importören presumeras om denne inte hört av sig . I syfte att införa harmoniserade bestämmelser om nyssnämnda förenklade förfarande har föreslagit att en bestämmelse härom skall tas in i den nya förordningen. Så har också skett i artikel 11, men eftersom det visat sig omöjligt att jämka samman de olika uppfattningar om vilka krav som skall ställas för att förfarandet skall få användas har bestämmelsen utformats på så sätt att förfarandet skall användas endast i den utsträckning och på det sätt det är förenligt med den nationella lagstiftningen i medlemsstaterna. Det finns ytterligare en bestämmelse om förstöring av varor i artikel 17.1. Här avses fall då varorna vid en prövning i domstol har befunnits göra intrång i en immateriell rättighet. Även denna bestämmelse är utformad på så sätt att förstöring (eller annan åtgärd med varorna) skall ske i enlighet med relevanta bestämmelser i nationell rätt. Vidare anges att åtgärden skall vidtas utan att det utgår ersättning av något slag och, om inte något annat anges i nationell rätt, utan kostnad för statskassan. Enligt artikel 16 får inte varor som, när ett förfarande enligt artikel 9 har avslutats, befunnits göra intrång i en immateriell rättighet föras in på gemenskapens tullområde, övergå till fri omsättning, föras ut från gemenskapens tullområde, exporteras, återexporteras, hänföras till ett suspensivt arrangemang eller läggas upp i frizon eller frilager. Ett förfarande enligt artikel 9 innebär att varor vilka misstänks göra intrång i en immateriell rättighet kvarhålls av tullmyndigheten eller att nämnda myndighet uppskjuter frigörandet av varorna. Motsvarande förbuds- bestämmelse fanns i artikel 2 i den gamla förordningen. Den enda skill- naden i sak är att förbuden mot export och återexport har kompletterats så att även annan utförsel från tullområdet är förbjuden. Det händer nämligen att varor förs ut från tullområdet utan att det är fråga om godkänd tullbehandling i form av export eller återexport. Artikel 18 föreskriver att medlemsstaterna skall införa effektiva, proportionerliga och avskräckande påföljder (sanktioner) för brott mot förordningen. I den tidigare förordningen hänförde sig bestämmelsen om sanktioner endast till artikel 2 (som motsvaras av artikel 16). I den nya förordningen finns inte någon sådan formell begränsning. 5 Överväganden och förslag I enlighet med den konstruktion som valts vid utformningen av tullagen innehåller tullagen hänvisningar till artiklar i förordningen 3295/94. Dessa måste givetvis anpassas till den nya förordningen. Vidare måste bestämmelserna om ansökningsavgift utgå, eftersom den nya för- ordningen förbjuder att ansökningsavgifter tas ut. Dessutom måste regleringen om ställande av säkerhet anpassas till den nya förordningen. Även de hänvisningar till förordningen 3295/94 som finns i sekretess- lagen måste anpassas till den nya förordningen. Det finns emellertid skäl Prop. 2005/06:89 att överväga även andra ändringar i de svenska reglerna. Regeringens förslag: Bestämmelsen i 6 kap. 10 § andra stycket tullagen (2000:1281) förtydligas genom en uttrycklig hänvisning till EG-förordningen. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har tillstyrkt förslaget eller lämnat det utan erinran. har dock anfört att bestämmelsen bör göras mera lättillgänglig. Skälen för regeringens förslag: Enligt 6 kap. 10 § tullagen får undersöka utrymmen där varor kan förvaras, områden för olika lager, områden på flygplatser och bangårdar där varor som står under tullövervakning förvaras och även lokaler på sådana områden, bagage samt handväskor och liknande. Befogenheterna får användas för kontroll av att deklarations- och uppgiftsskyldigheten enligt tullagen eller tullagstiftningen i övrigt har fullgjorts riktigt och fullständigt. EG- förordningen ingår visserligen i tullagstiftningen, men den innehåller varken bestämmelser om deklarationsskyldighet eller bestämmelser om uppgiftsskyldighet. Bestämmelsen i 6 kap. 10 § tullagen bör därför förtydligas på så sätt att det uttryckligen anges att befogenheterna också får användas vid ingripanden enligt förordningen. Promemorians förslag i denna del är enligt regeringens mening tillräckligt tydligt. Regeringens bedömning: Svensk rätt uppfyller de krav som EG- förordningen ställer i fråga om missbruk av information. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens bedömning. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har instämt i promemorians bedömning eller lämnat den utan erinran. har dock anfört att det i svensk rätt bör införas bestämmelser som begränsar rätten att använda information som tullmyndigheten lämnat ut, samt sanktioner mot missbruk, och föreslagit att bestämmelserna i lagen om skydd för företagshemligheter och sekretesslagen ändras i detta avseende. Även har uppmärksammat denna fråga och anfört att det eventuellt bör skapas ytterligare och starkare garantier för att den information som rättighetshavaren får ta del av inte missbrukas. Skälen för regeringens bedömning: Enligt artikel 9.3 i förordningen skall tullmyndigheten i vissa fall lämna ut uppgifter om de varor som misstänks göra intrång i en immateriell rättighet och om dessa varors ursprung och distributionskanaler. I artikel 12 anges att dessa uppgifter endast får användas för de ändamål som anges i förordningens artiklar 10, 11 och 13.1, dvs. för att avgöra om ett intrång gjorts i en immateriell rättighet. I denna artikel anges också att all annan användning som inte är tillåten enligt den nationella lagstiftningen i den medlemsstat där situationen uppstod, kan på grundval av lagstiftningen i den medlemsstat där varorna befinner sig medföra att rättighetshavaren hålls civilrättsligt ansvarig och leda till att ansökan om ingripande upphävs för den återstående giltighetstiden. Vid upprepade brott mot bestämmelsen kan ansökan om förnyad giltighet avslås. Denna reglering ger alltså rättighetshavaren en ovillkorlig rätt att använda informationen för att avgöra om ett intrång gjorts i en immateriell rättighet, men överlåter till medlemsstaterna att avgöra om det skall finnas sanktioner mot annan användning av informationen. Trots att bestämmelsen föreskriver att informationen endast får användas för angivet ändamål, måste regleringen därför anses innebära att det är upp till medlemsstaterna att avgöra i vilken utsträckning annan användning av informationen skall vara förbjuden. I den mån medlemsstaterna har bestämmelser som innebär sådana begränsningar, kan överträdelser av dessa enligt förordningen även leda till att ansökan om ingripande upphävs och till att ansökan om förnyad giltighet avslås. Bestämmelser som begränsar rätten att använda vissa uppgifter finns bl.a. i personuppgiftslagen (1998:204). Används information som erhållits av tullmyndigheterna för att exempelvis begå brott enligt personuppgiftslagen, finns alltså inget hinder mot att hålla gärnings- mannen ansvarig enligt personuppgiftslagen. Vidare kan tullmyndig- heterna i en sådan situation, med stöd av regleringen i förordningen, besluta att godkänd ansökan skall upphävas och att förnyad ansökan skall avslås. I promemorian gjordes bedömningen att det saknas skäl att införa ytterligare (särskilda) användningsbegränsningar beträffande information som erhållits från tullmyndigheterna (och sanktioner avseende över- trädelser av dessa). har invänt mot denna bedömning och anfört att bör utnyttja möjligheten att införa bestämmelser i lagen om skydd för företagshemligheter och i sekretesslagen som begränsar rätten att använda information som tullmyndigheten lämnat ut, samt sanktioner mot missbruk. I detta sammanhang har särskilt framhållit att det i vissa fall kan vara fråga om laglig parallell- import och att rättighetshavaren inte bör få använda informationen för att hindra eller försvåra sådan import. Även har uppmärk- sammat frågan och anfört att det eventuellt bör skapas ytterligare och starkare garantier för att den information som rättighetshavaren får ta del av inte missbrukas. Regeringen delar uppfattningen att det är angeläget att de uppgifter som lämnas ut av tullmyndigheten inte missbrukas. Det finns emellertid inte beredningsunderlag för att i detta lagstiftningsärende föreslå några särskilda lagbestämmelser om den saken. Det kan finnas anledning att återkomma till frågan i samband med att regeringen vilket planeras ske tar ställning till frågan om en översyn av lagen (1990:409) om skydd för företagshemligheter (jfr bet. 2004/05:LU12). Förbud mot in- och utförsel Regeringens förslag: Hänvisningen i 10 kap. 1 § tullagen (2000:1281) till förbudsbestämmelsen i den äldre EG-förordningen ersätts med en hänvisning till motsvarande artikel i den nu gällande EG-förordningen. Promemorians förslag: I promemorian föreslogs att hänvisningen till förordningen i 10 kap. 1 § tullagen skulle tas bort. I stället skulle ett nytt första stycke införas i 7 kap. 6 § tullagen där det dels erinrades om förbudet enligt förordningens artikel 16, dels klargjordes att förbudet omfattade all in- och utförsel som kunde föregå ett ingripande enligt förordningen. Denna ändring skulle enligt promemorian medföra att straffbestämmelserna i lagen om straff för smuggling blev tillämpliga vid olovlig in- och utförsel som inte omfattades av straffbestämmelserna i de immaterialrättsliga lagarna. Remissinstanserna: Många remissinstanser har tillstyrkt promemorians förslag eller lämnat det utan erinran, men förslaget har även fått en hel del kritik. Justitiekanslern har ifrågasatt om utformningen av den föreslagna bestämmelsen i 7 kap. 6 § första stycket tullagen, där innebörden av EG-förordningens förbudsbestämmelse förtydligas, är förenlig med vad som anges i artikel 249 i EG-fördraget om EG-förordningars rättsliga karaktär. har anfört att det är angeläget att den föreslagna bestämmelsen i 7 kap. 6 § första stycket tullagen utformas så att det tydligt framgår på vilket sätt den kompletterar förordningens artikel 16 och att promemorians förslag i denna del skulle vinna på en redaktionell översyn. Kammarrätten i har efterlyst en lagteknisk lösning i vilken ställningen för lagen om straff för smuggling framgår tydligare. har framfört liknande åsikter och tillagt att den föreslagna lösningen kan orsaka svåra gränsdragningsproblem. har dessutom uttryckt tveksamhet till om en bestämmelse som åtminstone indirekt rör ansvar för brott bör placeras i ett avsnitt av tullagen som inte handlar om ansvarsfrågor. har anfört att det är olämpligt att göra lagen om straff för smuggling tillämplig och förordar i stället ett tillägg i de immaterialrättsliga lagarna, så att åtalsbestämmelserna blir enhetligt utformade. har anfört att den föreslagna kopplingen mellan de immaterialrättsliga reglerna och lagen om straff för smuggling är komplicerad och svårbegriplig och därför bör utredas ytterligare. Enligt mening bör nuvarande lösning behållas till dess att en sådan utredning har genomförts. har anfört att kopplingen till lagen om straff för smuggling bör framgå på ett tydligare sätt. har också påpekat att åtals- bestämmelserna är olika i de immaterialrättsliga lagarna och i lagen om straff för smuggling samt föreslagit att de begränsningar som finns i de immaterialrättsliga lagarna upphävs. Vidare har och Patentbesvärsrätten ifrågasatt om förslaget ger geografiska beteckningar och ursprungsbeteckningar ett tillräckligt skydd. Skälen för regeringens förslag: Artikel 16 i den nya förordningen innehåller förordningens förbudsbestämmelse. Detta förbud innebär att intrångsgörande varor inte får införas på gemenskapens tullområde, övergå till fri omsättning, avlägsnas från gemenskapens tullområde, exporteras, återexporteras, hänföras till ett suspensivt arrangemang, eller läggas upp i en frizon eller ett frilager. Samtliga åtgärder som avses i artikel 16 innefattar in- och/eller utförsel, eller i vart fall försök eller förberedelse därtill. De immateriella ensamrätterna innebär bl.a. att in- och utförsel av skyddade varor i princip bara får ske med rättighetshavarens tillstånd. Den som uppsåtligen eller av grov oaktsamhet begår immaterial- rättsintrång, exempelvis genom olovlig in- eller utförsel, döms till böter eller fängelse i högst (se bl.a. 37 § varumärkeslagen, 53 § upp- hovsrättslagen, 57 § patentlagen, 35 § mönsterskyddslagen och 9 kap. 1 § växtförädlarrättslagen). Straffansvaret omfattar även försök och för- beredelse. Svensk rätt innehåller inte någon särskild straffbestämmelse som tar sikte på olovlig in- och utförsel av varor som är skyddade som geografisk beteckning eller ursprungsbeteckning. Sådana beteckningar kan dock också vara inarbetade som kollektivmärken och omfattas då av regleringen i varumärkeslagen. I 10 kap. 1 § tullagen finns en straffbestämmelse som gäller brott mot förordningen 3295/94. Enligt bestämmelsen skall den som uppsåtligen eller av oaktsamhet bryter mot förbudet i artikel 2 i förordningen dömas för tullförseelse till böter. Till följd av straffbestämmelsen i tullagen kan sanktioner komma i fråga vid alla överträdelser av förordningens förbudsbestämmelse, dvs. även vid överträdelser som inte omfattas av den immaterialrättsliga lagstiftningen. Sammantaget innebär detta att svensk rätt uppfyller de krav som förordningen ställer i fråga om effektiva, proportionella och av- skräckande påföljder som skall tillämpas vid överträdelser av förord- ningen. Trots att den nuvarande lösningen i och för sig är tillräcklig för att uppfylla kraven enligt förordningen, föreslogs i promemorian att hänvisningen till förordningen i 10 kap. 1 § tullagen skulle tas bort. I stället skulle ett nytt första stycke införas i 7 kap. 6 § tullagen där det dels skulle erinras om förbudet enligt förordningens artikel 16, dels skulle klargöras att förbudet omfattade all in- och utförsel som kunde föregå ett ingripande enligt förordningen. Denna ändring skulle enligt promemorian medföra att straffbestämmelserna i lagen om straff för smuggling blev tillämpliga vid olovlig in- och utförsel som inte om- fattades av straffbestämmelserna i de immaterialrättsliga lagarna. Som tidigare redovisats har flera remissinstanser ställt sig tveksamma till promemorians förslag. Tveksamheten har gällt såväl lämpligheten av att göra straffbestämmelserna i lagen om straff för smuggling tillämpliga som den föreslagna utformningen av 7 kap. 6 § första stycket tullagen.