prop · GT03177 · 2006-03-20 00:00:00 — Till den system- hotande brottslighet som rapporten beskriver hör bl.a. påtryckningar i form av våld och hot mot myndighetspersoner inom rättsväsendet eller mot vittnen och målsägande. I rapporten görs en genomgång av bl.a. för vilka slags brott som lagföring skett av slumpmässigt utvalda personer som ingår i de olika kategorierna. Bland de brott som har förövats av de utvalda personerna inom samtliga ovannämnda kategorier kan nämnas mord, dråp, människorov eller stämpling till dessa brott, misshandel, olaga tvång, olaga hot, olaga frihetsberövande och utpressning, hot eller våld mot tjänsteman och vapenbrott samt, med något undantag, övergrepp i rättssak och mened. Antalet mc-gäng som bedriver brottslig verksamhet har, enligt rapporten, tiodubblats. Medlemmarna ingår i stor utsträckning även i andra grupperingar inom den organiserade brottsligheten. Mc-gängen etablerar sig främst på mindre orter, där lokala brottslingar rekryteras genom medlemskap eller genom att arbeta som springpojkar åt supportergängen. En stor del av den systemhotande kriminaliteten inom denna kategori begås numera av personer som tillhör mc-gängens supportergrupper och inte av personer som tillhör moder- organisationerna. Supportergängen rekryterar personer som dömts för allvarlig brottslighet. Mc-gängen ägnar sig åt kartläggning och hot av poliser i chefsställning och av poliser i lägre befattningar. Inom mc- kategorin har det inte skett någon större förändring i den totala omfattningen av de systemhotande brotten . Brottsligheten har ändrat karaktär . Förklaringen till detta tros vara den s.k. vapenvilan som ingicks mellan mc-grupperna . På grund av vapenvilan har grupperna i stället kunnat ägna sig åt mer vinstgivande kriminalitet riktad mot tredje man. I rapporten görs bedömningen att mc-gängen kommer att fortsätta att expandera i genom att införliva fler stödklubbar och supporter- gäng i verksamheten och att mindre orter löper störst risk för att bli värdar för framtida mc-gäng och supportergäng. Mc-gängens medlem- mar är i olika konstellationer sysselsatta med bl.a. illegal narkotika- och vapenhantering, smuggling, utpressning och ekonomisk brottslighet. Fängelsegäng och förortsgäng. I rapporten sägs att personerna som hör till kategorin fängelsegängen och förortsgängen rör sig i samma miljö och ofta har samma bakgrund. Fängelsegängen, som består till stor del av personer som verkställt straff för allvarlig brottslighet och avtjänar eller har avtjänat straff på någon av landets riksanstalter, har i vissa fall byggts upp efter mönster från de kriminella mc-gängen. Fängelsegängens medlemmar begår fler och mer avancerade brott än förortsgängens medlemmar och har också längre erfarenhet och större kontaktnät inom det yrkeskriminella området än vad medlemmarna i förortsgängen har. Inom denna kategori förövas bl.a. narkotikabrott, rån och utpressning. De etniskt sammansatta ligorna och nätverken. Enligt rapporten är de etniskt sammansatta ligorna och nätverken specialiserade på fler än ett brottsområde. Organisationerna skiljer sig sinsemellan åt vad gäller uppbyggnad och arbetsmetoder. Här sker rekrytering inte enbart av landsmän, utan snarare med utgångspunkt från vilken funktion inom organisationen som behöver tillsättas eller förstärkas. Bland de brott som förövas kan nämnas illegal narkotikahantering, smuggling, ekonomisk brottslighet, rån och andra våldsbrott samt utpressning. Rapporten innehåller också jämförelser mellan de olika kategorierna såvitt avser länsöverskridande grupper i . I rapporten konstateras att flest lagförda brott av systemhotande karaktär, sammanlagt 250 , begås av medlemmar i fyra länsöverskridande fängelsegäng och supportergrupper till mc-gäng. Andra uttalanden och utredningar m.m. har genomfört en omfattande enkätundersökning för att analysera hotbilden vid landets domstolar. Undersökningen visade att 81 av landets domstolar hade utsatts för hot . Antalet framförda hot fördubblades . Dom- stolarna uppgav att förövarna bara i några fall kunde hänföras till en nazistisk gruppering, ett kriminellt mc-gäng eller annan organiserad brottslighet. Till övervägande del var övriga förövare s.k. rättshaverister, utan direkt anknytning till pågående mål, eller parter som ansett sig förfördelade av domstolen. Syftet med hoten var i över hälften av fallen att skrämma till viss åtgärd eller passivitet, eller att hämnas. hade 22 domstolar varit utsatta för bombhot. Endast domstolar som hade handlagt mål där nynazister varit inblandade såg nynazismen som ett reellt hot mot domstolarna. Några domstolar visade också viss oro inför den våldsanvändning som tycktes ske inom vissa vegangrupper och grupperingar inom den politiska ytterlighetsvänstern. Liksom i fråga om nynazistiska grupperingar var det endast domstolar som hade handlagt mål där mc-gäng varit involverade som såg dessa gäng som ett reellt hot. Enligt och Riksåklagaren har hot från kriminella grupper mot representanter för rättsväsendet aktualiserats allt oftare . tycks dessa grupper främst ha intresserat sig för vittnen och målsägande. finns emellertid även ett intresse av att skrämma och hota poliser, åklagare och andra personer som är involverade i rättsprocessen. Dessa hot har i många fall kommit från kriminella mc-gäng och personer i mc-miljön. Vissa av dessa kriminella personer har även anknytning till den extrema högern. Brotten har oftast riktats mot polismän men även åklagare har varit utsatta. I Riksåklagarens årsredovisning för nämns att av de anställda inom åklagarväsendet har varit utsatta för våld eller hot. och Säkerhetspolisen har i tidigare sammanhang framhållit att hotbilden gentemot polispersonal är så allvarlig att polispersonal har tvekat inför att vidta vissa åtgärder i ärenden där det är känt att det finns risk för repressalier (prop. 2003/04:93 s. 44). har upprättat rapporten påverkan riktad mot myndighetspersoner Från trakasserier, hot och våld till amorös infiltration (RAPPORT 2005:18). Med otillåten påverkan i rapporten avses allvarliga trakasserier och hot samt våldssituationer mot person eller egendom, som riskerar att påverka den Prop. 2005/06:177 enskilde tjänstemannens myndighetsutövning och som därför i förlängningen kan utgöra ett hot mot demokratin. Rapporten bygger på en studie avseende perioden . Enligt rapporten har av samtliga tjänstemän som medverkat i enkätundersökningen utsatts för allvarliga trakasserier och hot samt våldssituationer . De utsatta är kustbevakningstjänstemän, tulltjänstemän, tjänstemän inom , poliser, åklagare, domare, nämndemän och tjänstemän inom (indrivningsverksamhet). I rapporten anges vidare att de flesta som utövar otillåten påverkan är enskilda individer, som av de utsatta har uppfattats vara rättshaverister, personer med psykisk störning, personer i desperata situationer, missbrukare och kriminella personer. Grupperingar, som organiserad brottslighet, svarar för en fjärdedel av den otillåtna påverkan. Enligt rapporten hotas tjänstemän till livet eller med att deras familjer skall utplånas. Myndigheter får tips och underrättelseinformation om att tjänstemän skall undanröjas. Det förekommer också att tjänstemän får uppgift om att de står med på en dödslista. Våld drabbar nästan enbart poliser och tulltjänstemän, men det förekommer även enstaka fall i de andra yrkesgrupperna. Det förekommer att tjänstemän utsätts bl.a. för grovt våld genom upprepade sparkar, flera har blivit beskjutna, andra har blivit knivskurna, några har blivit jagade med tillhyggen, tjänstemän i bil har blivit nerprejade i diket och tjänstebilar har förstörs. Tjänstemän har utsatts för försök till mordbrand i hemmet, bostäder har blivit beskjutna och privatbilar har blivit utsatta för skadegörelse. Särskilt om hot mot förtroendevalda har gjort kartläggningar av hot och våld mot förtroendevalda. Av kartläggningarna framgår att bland förtroendevalda i ledande positioner har utsattheten för hot eller våld ökat markant mellan åren 2000/2001 och . Regeringen beslutade att tillsätta en parlamentarisk kommitté, Kommittén mot hot och våld mot förtroendevalda, som fick i uppdrag att bl.a. kartlägga och analysera förekomsten av hot och våld mot förtroendevalda samt lämna förslag till åtgärder som motverkar och förebygger sådan brottslighet. Kommittén, som skall redovisa sitt uppdrag , presenterade i en delrapport en redovisning av en enkätundersökning bland fullmäktigeledamöter i kommuner och landsting samt riksdagsledamöter. Enkätsvaren visade att hot, våld och trakasserier mot politiker är omfattande och att många förtroendevalda överväger att lämna sina uppdrag på grund av hotbilden. Enligt rapporten har av riksdagsledamöterna utsatts för trakasserier sedan valet , har utsatts för hot och för regelrätt våld. Bland fullmäktigeledamöterna i kommuner och landsting var siffrorna lägre. Utredarens sammanträffanden med polis I syfte att samla ytterligare information om den öppna polisens erfarenheter av att bekämpa systemhotande brottslighet har den sakkunniga person som på uppdrag sett över de i propositionen aktuella frågorna fört särskilda samtal med representanter för och länskriminalpolisen. Bland annat följande har framförts av polisen. Medlemmar i mc-gängen och deras supportergrupper hotar och skrämmer vittnen, målsägande samt polismän och andra företrädare för rättsvårdande myndigheter. Hoten ställer till stora problem både vid polisutredningar och i rättegångar, bl.a. genom att målsägande och vittnen inte vågar medverka vid utredningar som rör mc-miljön. Kriminalunderrättelseuppgifter talar för att det finns allvarligt menade planer på att beröva vissa tjänstemän inom rättsvårdande myndigheter livet. Det finns också uppgifter om att polismän avstår från bl.a. att utföra kontroller av fordon som förs av medlemmar i mc-gäng. Det är mycket resurskrävande att bedriva yttre spaning på medlemmar i mc-gäng. Möjligheterna till insyn och infiltration är små på grund av organisationernas slutenhet. Det finns en god kännedom inom polisen om vilka personer som från systemhotande utgångspunkter utgör störst risk. De krav som uppställs i dagens regelverk på att förundersökning för ett konkret brott skall ha inletts för att tvångsmedel skall få tillgripas utgör emellertid ett hinder mot en effektiv brottsbekämpning. Problemen med mc-gängen tycks vara störst i . Där försöker medlemmar i gängen även etablera sig i andra, fullt lagliga, affärsverksamheter. 8Har polisen behov av att använda tvångsmedel för att förhindra vissa särskilt allvarliga brott? 8.1Har säkerhetspolisen behov av att använda vissa tvångsmedel i sin verksamhet för att förhindra vissa särskilt allvarliga brott? Frågan om tvångsmedelsanvändning inom verk- samhetsområde har berörts av flera utredningar . En av de frågor som övervägts är om nuvarande tvångsmedelsbestämmelser i praktiken korresponderar med det behov Säkerhetspolisen har av att använda tvångsmedel för att kunna fullgöra det uppdrag Säkerhetspolisen givits av statsmakterna. diskuterade i sitt slutbe- tänkande Säkerhetspolisens arbetsmetoder, personalkontroll och meddelarfrihet (SOU 1990:51) om det vid utredning av mycket allvarliga brott borde vara tillåtet med hemlig rumsavlyssning när det fanns misstanke om brottslig verksamhet men inte om något visst brott. konstaterade i betänkandet Om buggning och andra hemliga tvångsmedel (SOU 1998:46) att reglering av förutsättningarna för hemlig teleavlyssning är mindre väl anpassad efter Säkerhetspolisens huvuduppgift, att förebygga brott mot rikets säkerhet, genom att det måste föreligga misstanke mot en bestämd person för att tvångsmedlet skall få användas. Utredningen lämnade dock inga förslag till lagändringar. Samma slutsats redovisades även av som hade regeringens uppdrag att kartlägga och granska den författningsskyddade verksamhet som de svenska säkerhetstjänsterna bedrivit när det gäller hot som härrör ur inrikes förhållanden i betänkandet Rikets säkerhet och den personliga integriteten (SOU 2002:87). 11-septemberutredningen föreslog i betänkandet Vår beredskap efter (SOU 2003:32) vissa organisationsförändringar, bl.a. att Säkerhetspolisen skulle bli en egen icke-polisiär myndighet. Om dessa förändringar kom till stånd, borde, enligt utredningen, också göras en översyn med sikte på att teleavlyssning och vissa andra metoder för inhämtande av underrättelser också skulle kunna ske i preventivt syfte. Regeringens bedömning: Det finns ett påtagligt behov av att Säkerhetspolisen kan använda vissa tvångsmedel för att förhindra vissa särskilt allvarliga brott. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Av de remissinstanser som har yttrat sig särskilt i denna del har JO, Hovrätten över och , , , , , Rikspolis- styrelsen, Säkerhetspolisen, , och LO uppgett sig dela promemorians bedömning. Säkerhetspolisens behov har ifrågasatts av , för Mänskliga Rättigheter och Svenska avdelningen av . har ansett att det i promemorian inte har redovisats skäl för att påstå att det skulle föreligga ett stort behov av den föreslagna tvångsmedelsanvändningen. Skälen för regeringens bedömning Betydelsen av en effektiv underrättelseverksamhet Den allvarliga brottslighet som Säkerhetspolisen har till uppgift att bekämpa däribland terrorism, spionage och författningshotande verk- samhet äventyrar stora samhällsvärden och utgör ett hot mot enskilda människors liv och hälsa. Särskilt den ökande terrorismen har förstärkt denna hotbild. Brottsligheten är ofta svår- bemästrad; som närmare har beskrivits i avsnitt 7 ställs Säkerhetspolisen ibland mot motståndare som agerar i det fördolda, med stor förslagenhet och med betydande hänsynslöshet. Det är enligt regeringens mening synnerligen viktigt att samhället kan värja sig mot detta slag av brottslighet och att åtgärder kan vidtas innan brotten har inträffat. Behovet av ett effektivt underrättelsearbete är därför särskilt tydligt i fråga om brottslighet av detta slag. Detta arbete måste också ibland kunna inledas långt innan man kan tala om misstankar om ett visst brott. Redan uppgifter om att exempelvis ett större attentat kan vara för handen ger naturligtvis anledning att intensifiera polisens spaningsinsatser, trots att polisen på detta tidiga stadium inte kan veta något närmare om vilket brott som kommer att begås eller vilken eller vilka personer som kommer att genomföra det. Frågan är då om Säkerhetspolisens nuvarande befogenheter är tillräckliga för att ett tillräckligt effektivt underrättelsearbete kan bedrivas. Säker- hetspolisen har menat att så inte är fallet och har förespråkat att det öppnas en möjlighet att använda hemliga tvångsmedel redan under spaningsskedet, innan någon förundersökning har inletts. Säkerhets- polisen har till utredaren lämnat vissa konkreta exempel på när dagens regler inte erbjuder tillräckliga möjligheter att förebygga eller förhindra brottslighet enligt följande. De som begår terroristbrott är mycket försiktiga eftersom de vet att de kan vara föremål för Säkerhetspolisens åtgärder. Det kan därför förekomma att Säkerhetspolisen har kännedom om att en person har en viss ställning inom en terroristorganisation utan att det dock finns någon konkret brottsmisstanke mot just den personen. Det är då inte möjligt att använda hemliga tvångsmedel. Det kan också vara så att det kommer in uppgifter som inte är tillräckligt påtagliga för att förundersökning skall kunna inledas, men där uppgifterna ändå pekar på att ett synnerligen allvarligt våldsbrott kan komma att begås av vissa personer som går att identifiera. Som exempel kan nämnas en situation där Säkerhetspolisen med säkerhet vet att två personer har för avsikt att per telefon bestämma en brottsplan avseende ett grovt brott, men där brottsplanen, vid tiden före telefonsamtalet är så vag, att det inte ens med utgångspunkt från straffbestämmelserna om stämplig, förberedelse eller försök till brott är möjligt att inleda någon förundersökning för ett specifikt brott. I en sådan situation erbjuder dagens bestämmelser inte några möjligheter att avlyssna det samtal som skulle klarlägga vilket brott som planeras och som sedan skulle kunna förhindras. Säkerhetspolisen har påpekat att den i sin författningsskyddande verksamhet måste känna till och övervaka de extremistmiljöer som kan utvecklas till hot mot inre säkerhet innan något brott har begåtts eller innan någon bestämd person kan misstänkas för brott. De organisationer och nätverk som verkar i dessa miljöer är emellertid till sin natur sådana att det är mycket svårt att få någorlunda snabb och relevant information om dem. Säkerhetspolisen har inte sällan på ett övergripande plan kännedom om organisationens agenda, ambitioner och yttersta mål. Men saknas det sådan information som gör det möjligt att utkristallisera konkreta brottsmisstankar. Det finns då inte förutsättningar att inleda förundersökning för något specifikt brott mot någon eller några av organisationernas medlemmar och hemliga tvångsmedel kan därför inte användas. Enligt går det inte att skapa sig en rättvisande bild av organisationernas eller nätverkens verksamhet enbart på öppna källor. Inte heller fysisk spaning är tillräcklig i dessa fall. Det är dessutom svårt att rekrytera eller placera ut informatörer i extremistiska brottsmiljöer, på grund av organisationernas eller nätverkens slutenhet och den vaksamhet som präglar deras verksamhet. Likartade problem finns enligt Säkerhetspolisen inom kontraspionaget. Inom denna verksamhet har Säkerhetspolisen kännedom om att utländska underrättelseofficerare värvar och förbereder agenter för framtida bruk. Det är emellertid svårt för Säkerhetspolisen att få närmare kunskaper om vad den värvade agenten har för informationskapacitet och om eller när det är fråga om brottslig verksamhet. Det enda Säkerhetspolisen kan säga säkert är att det typiskt sett föreligger en spionerisituation. Inte sällan är exempelvis ett faxnummer eller en e-mailadress den enda information Säkerhetspolisen har som kan länka Säkerhetspolisen till agenten. Tvångsmedel kan då inte tillgripas. Detta innebär att agentens verksamhet kan fortgå vilket kan orsaka stor skada. Ett annat exempel från kontraspionaget som Säkerhetspolisen har pekat på är att det från en samverkande utländsk säkerhetstjänst in- kommer uppgifter om att den från en egen säker källa har fått veta att en centralt placerad person är värvad av en främmande underrättelsetjänst. Ett arbete med att kartlägga denna person inleds. Under detta arbete blir det förr eller senare nödvändigt att kunna använda sig av tvångsmedel i syfte att komma vidare i kartläggningen. I ett sådant fall kan sådan misstanke om brott som förutsätts för tvångsmedel inte sägas ha uppstått eftersom de utländska uppgifterna inte går att verifiera. Behovet av att använda hemliga tvångsmedel kan alltså inte tillgodoses. Det finns ett påtagligt behov av att kunna använda hemliga tvångsmedel inom spaningsverksamhet Regeringen kan konstatera att de nuvarande reglerna om tvångs- medelsanvändning innebär en begränsning i Säkerhetspolisens möjlig- heter att ingripa mot och förhindra terroristbrott, spioneribrott och Prop. 2005/06:177 författningshotande brottslighet. Reglerna förutsätter att förundersökning har inletts för ett visst brott och att det finns någon som är skäligen misstänkt för brott som förundersökningen avser. De är sålunda relaterade till en förundersökning. En förundersökning syftar till att utröna om brott föreligger och vem som skäligen kan misstänkas för brottet, att skaffa tillräckligt material för bedömning av om åtal skall väckas samt att bereda ärendet så att bevisningen kan förebringas i ett sammanhang vid huvudförhandlingen. Förundersökningen skiljer sig alltså från den brottsförebyggande verksamhet som Säkerhetspolisen inom sitt ansvarsområde har till uppgift att bedriva. Men som de beskrivna typfallen exemplifierar behovet av att använda tvångsmedel kan vara lika stort i det förebyggande arbetet som under förunder- sökningen. Mot denna bakgrund bedömer regeringen, i likhet med det stora flertalet remissinstanser, att det på det område, där Säkerhetspolisen har ett ansvar för att förhindra att brott begås, finns ett påtagligt behov av att använda tvångsmedel innan förundersökning ännu har inletts och att behovet är särskilt påtagligt inom verksamhetsgrenar författningsskydd, kontraspionage och kontraterrorism. 8.2Behovet av att använda tvångsmedel i preventivt syfte utanför Säkerhetspolisens ansvarsområde Regeringens bedömning: Även utanför Säkerhetspolisens ansvars- område har polisen ett påtagligt behov av att kunna använda tvångsmedel för att förhindra vissa särskilt allvarliga brott som kan anses utgöra ett hot mot vårt demokratiska samhällssystem. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Av de remissinstanser som har yttrat sig särskilt i denna del har , , Rikspolis- styrelsen, Säkerhetspolisen och delat promemorians bedömning. Bedömningen har ifrågasatts av Hovrätten över och , , och . har förklarat sig inte dela promemorians bedömning. Skälen för regeringens bedömning: Regeringen kan konstatera att det förekommer brottslighet i form av allvarliga hot mot befattningshavare inom rättssystemet, mot politiker, och mot personer verksamma inom massmedierna. I några fall har brottsligheten tagit form av våld mot person och i polisens kriminalunderrättelseverksamhet har framkommit uppgifter om allvarliga planer på att beröva tjänstemän inom rättsvårdande myndigheter livet. Sådan brottslighet utgör inte bara ett hot mot de enskilda personer som den primärt är riktad mot. Den kan också hota vår legala, stabila och demokratiska samhällsordning och förtjänar därför att betecknas som systemhotande. Det är av yttersta Prop. 2005/06:177 vikt att sådan systemhotande brottslighet inte ges möjlighet att öka i Det förutsätter att det också på detta område kan bedrivas ett effektivt brottsförebyggande arbete och att samhället har möjlighet att ingripa tidigt mot den som planerar brott av detta slag. Polisens underrättelseverksamhet och de arbetsmetoder som kan användas inom denna har här en central betydelse. För den öppna polisen gäller, liksom för Säkerhetspolisen, att den inte har möjlighet att använda sig av hemliga tvångsmedel innan en förundersökning har inletts. Inom polisens underrättelseverksamhet måste man alltså förlita sig på andra metoder, t.ex. traditionell spaning eller infiltrationsåtgärder. Från polisens sida har det påtalats att dessa metoder inte alltid är tillräckliga. Det står klart att en del av den brottslighet som har nämnts brott som riktar sig mot befattningshavare inom rättssystemet, mot politiker och mot företrädare för massmedia härrör från vissa grupperingar, såsom kriminella mc-gäng och andra kriminella grupperingar. På grund av den ofta starka lojaliteten mellan medlemmarna är polisens möjligheter att bedriva traditionell yttre spaning mycket små. Det är också mycket svårt eller mycket riskfyllt att skaffa information på annat, tillåtet sätt, t.ex. genom infiltrationsåtgärder. Enligt regeringens mening kan det därför inte råda någon tvekan om att en möjlighet för polisen att använda sig av hemliga tvångsmedel för att få information om befarad systemhotande brottslighet skulle vara av betydande värde för brottsbekämpningen. Enligt regeringens mening är det också mindre lämpligt att i detta sammanhang dra en skarp gräns mellan å ena sidan sådan brottslighet som Säkerhetspolisen bekämpar enligt gällande ansvars- och uppgiftsfördelning inom polisen och å andra sidan annan brottslighet. Gränsen kan från tid till annan flyttas eller bli otydlig, t.ex. på grund av förändringar i olika gruppers politiska eller religiösa drivkrafter och mål. Det finns också fall där brottsligheten under alla förhållanden ligger i gränslandet mellan författningshotande brottslighet och vad som här beskrivs som systemhotande brottslighet och där den öppna polisen och Säkerhetspolisen behöver samverka.