prop · GT0377 · 2006-02-09 00:00:00 — Med hänsyn till förslaget att ta bort den nuvarande bestämmelsen i 20 § andra stycket MedbL kommer innehavare av sådant tillstånd inte därefter ha möjlighet att likställa detta tillstånd med ett per- manent uppehållstillstånd såvida inte övergångsbestämmelser införs. Det kan anmärkas att det för den övervägande delen av de berörda personer- na, som ett ytterligare krav för svenskt medborgarskap, gäller att de har haft hemvist i . En innehavare av ett EES-tillstånd som uppfyller detta krav kommer efter genomförandet av rörlighetsdirek- tivet att ha permanent uppehållsrätt i . För denna personkategori föreligger därför inte något behov av övergångsbestämmelser. Från det femåriga hemvistkravet görs dock ett flertal undantag, bl.a. beträffande sådan person som är gift eller sambo med en svensk medborgare. Dessa personer kan komma att missgynnas av att bestämmelsen i 20 § andra stycket MedbL tas bort. För att motverka detta behöver en övergångsbe- stämmelse införas. Regeln skall utformas så att det där anges att i fråga om medborgare i andra EES-stater än de nordiska länderna, som har ett tidsbegränsat uppehållstillstånd beviljat före ikraftträ- dandet, gäller 20 § andra stycket MedbL i dess äldre lydelse. Några andra övergångsbestämmelser än de nu nämnda bedöms inte nödvändiga Regeringens förslag: Regeringen bemyndigas att meddela föreskrif- ter om avgifter för ansökan om ställning som varaktigt bosatt i Sveri- ge. Avgifterna skall redovisas mot inkomsttitel. Utredningens (SOU 2005:15) förslag: Överensstämmer med reger- ingens. Remissinstanserna: och har påpekat att uppskattningarna av antalet ärenden är osäkra. Skälen för regeringens förslag: Antalet ansökningar om att få ställ- Prop. 2005/06:77 ning som varaktigt bosatt förutses inte bli högt. medborgare som inte önskar att utnyttja den fria rörligheten innebär ställningen som varaktigt bosatt inget särskilt utöver de rättigheter som tredjelandsmedborgare ändå har på grund av sitt permanenta uppehålls- tillstånd i . Flertalet av de personer som kan beviljas ställning som varaktigt bosatt i kommer även att uppfylla kraven för svenskt medborgarskap och därigenom få rätt till fri rörlighet inom Eu- ropeiska unionen som unionsmedborgare. Dessutom uppställs som vill- kor för att få ställning som varaktigt bosatt i att den sökande skall kunna försörja sig och sina familjemedlemmar, vilket inte är ett krav för medborgarskap. Den ökande invandringen till följd av direktivet, dvs. tredjelandsmed- borgare från andra medlemsstater, kan uppskattas till ca 500 personer . Dessa personer kommer i stor utsträckning att vara yrkesverksamma och kommer därför sannolikt att innebära ett offentligfinansiellt över- skott. och har påpekat att uppskatt- ningarna av antalet ärenden är osäkra. Sammanfattningsvis görs bedömningen att ökningen av antalet invand- rare kommer att vara mycket liten till följd av förslagen i propositionen. Hanteringen av ärenden om ställning som varaktigt bosatt i för- väntas inte leda till mer än marginella kostnadsökningar för Migrations- verket. En minskning av antalet ärenden om medborgarskap förväntas bli följden av att det införs en möjlighet att beviljas ställning som varaktigt bosatt. Sammantaget bedöms inte ärendeinströmningen öka mer än mar- ginellt. Regeringen bedömer att en eventuell kostnadsökning till följd av förslagen ryms inom budgetramen. Det finns därför inte behov av ökat anslag till . Regeringen anser mot bakgrund av att avgifter tas ut bl.a. för hand- läggningen av ansökan om uppehållstillstånd och medborgarskap att det är rimligt att även ta ut en avgift för prövningen av ansökan om ställning som varaktigt bosatt. Avgifterna skall redovisas mot inkomsttitel. Regeringens förslag: Föreslagna lagändringar skall träda i kraft . Skälen för regeringens förslag: I övergångsbestämmelserna i försla- get till ny utlänningslag anges att nuvarande utlänningslag upphör att gälla då den nya lagen träder ikraft. Detta innebär att de nya bestämmel- serna, utom i vissa särskilt angivna undantagsfall, blir tillämpliga . Regeringens anser att det är lämpligt att de föreslagna lagändringarna träder i kraft med de lagändringar som föreslås med anledning av rörlighetsdirektivet. Lagändringarna skall därför träda i kraft . 9.1Förslaget till lag om ändring i utlänningslagen (2005:716) Ändringen är föranledd av att ytterligare två kapitel, 3 a kap. respektive 5 a kap., införs i lagen. Paragrafen är ny och definierar begreppet EU-stat. Paragrafen är ny. I paragrafen definieras begreppen EES-stat och EES-medborgare. Som EES-stater räknas de stater som omfattas av avtalet om Europeiska eko- nomiska samarbetsområdet (EES). Detta avtal omfattar de medlemsstater som ingår i den Europeiska unionen (EU), vilka är bundna av avtalet i egenskap av medlemmar i , samt , och . Med EES-medborgare avses en utlänning som är medborgare i någon av de nu nämnda staterna. Det bör påpekas att en medborgare i en EU-stat är unionsmedborgare enligt artikel 17 i EG-fördraget, men eftersom det utlänningslag inte finns några bestämmelser som enbart rör uni- onsmedborgare saknas behov av att i lagen definiera detta begrepp. Paragrafen är ny och definierar begreppet tredjelandsmedborgare och är utformad mot bakgrund av att alla EU-stater också är EES-stater. Ett tillägg har gjorts i paragrafen med den innebörden att personer som har ett EG-uppehållstillstånd för varaktigt bosatta är undantagna från kravet på visering vid inresa och vistelse i . Paragrafen är ny. Den innebär endast en upplysning om att bestämmelser om den nya rättsfiguren uppehållsrätt finns i 3 a kap. där bl.a. det nya rättsbegreppet definieras. Genom införandet av begreppet uppehållsrätt införs således en ny grund för utlänningars vistelse i . Ett tillägg har gjorts i paragrafen med den innebörden att den som har ett EG-uppehållstillstånd för varaktigt bosatta får resa in i . Detta under förutsättning att personen ifråga uppfyller villkoren i 1 §, dvs. in- nehar ett pass. Genom ändringen i första stycket föreskrivs att utlänningar med uppe- hållsrätt är befriade från kravet på uppehållstillstånd och arbetstillstånd. Vad gäller arbetstillstånd regleras möjligheterna att kräva sådant tillstånd inte uttryckligen i rörlighetsdirektivet. I fråga om likabehandling anges dock i artikel 24.1, att om inte annat följer av sådana specifika bestäm- melser som uttryckligen anges i fördraget och sekundärlagstiftningen, skall alla unionsmedborgare som enligt direktivet uppehåller sig i den mottagande medlemsstaten åtnjuta samma behandling som den medlems- statens egna medborgare inom de områden som omfattas av fördraget. Även familjemedlemmar som inte är medborgare i en medlemsstat, men som har uppehållsrätt eller permanent uppehållsrätt, skall åtnjuta denna rättighet. Eftersom det i svensk rätt inte finns krav på att svenska med- borgare skall ha arbetstillstånd, kan detta heller inte krävas av utlänning- ar med uppehållsrätt. Hela kapitlet är nytt och innehåller bestämmelser om uppehållsrätt för EES-medborgare och deras familjemedlemmar. Av paragrafen följer att uppehållsrätt innebär en rätt för EES-medborgare och deras familjemedlemmar att, i enlighet med vad som anges i detta kapitel, få vistas i mer än utan uppehållstillstånd. Villkoren för att få uppehållsrätt framgår direkt av bestämmelserna i ka- pitlet eller av föreskrifter som regeringen meddelat med stöd av i kapitlet intagna bemyndiganden. Om villkoren för att få uppehållsrätt är uppfyll- da har ifrågavarande utlänningar rätt att vistas i i mer än tre må- nader utan uppehållstillstånd. Enligt artikel 5.2 i rörlighetsdirektivet får dock familjemedlemmar som inte själva är EES-medborgare i vissa fall åläggas skyldighet att ha visering. I paragrafen anges vad som i sammanhanget skall avses med begreppet familjemedlem till en EES-medborgare. Definitionen överensstämmer i huvudsak med vad som anges i artikel 2.2 i rörlighetsdirektivet. Be- greppet make innefattar även registrerad partner, vilket följer av 3 kap. 1 § andra stycket lagen (1994:1117) om registrerat partnerskap. Med make och registrerad partner skall även jämställas sambo, trots att detta inte är ett krav enligt rörlighetsdirektivet. Anledningen till att sambo har medta- gits som familjemedlem har närmare redogjorts för i avsnitt 6.5. I första stycket anges i vilka fall en EES-medborgare skall ha uppehålls- rätt i . Vad som däri anges följer i huvudsak vad som anges i arti- kel 7.1 i rörlighetsdirektivet. Arbetstagarbegreppet har tolkats av , som slagit fast att begreppet vad avser fri rör- lighet har en gemenskapsrättslig innebörd och att det inte får ges en na- tionell tolkning. De kriterier som fastställt är bindande för alla medlemsstater. Avgörande för att någon skall betraktas som arbets- tagare är att det arbete som utförs är en faktisk och genuin ekonomisk aktivitet (t.ex. mål 53/81 mot Secrétaire d´État à la , 1982 s. 1035 p. Ett anställningsförhållande i EG-rättslig me- ning utmärks normalt av de förutsättningar som domstolen ställt upp i domen Lawrie-Blum: att en person, , mot ersättning utför arbete av ekonomiskt värde åt någon annan under dennes ledning (mål 66/85, mot Land , 1986 s. 2121 p. Det avgörande är inte om det rör sig om ett lågavlönat deltidsarbete. Det är inte heller nödvändigt att arbetstagaren kan försörja sig på sin in- komst. Det avgörande är att det utförda arbetet inte framstår som så ringa att det i praktiken är av helt marginell betydelse (t.ex. mål C-257/89, V.J.M. Raulin mot en Wetenschapen, 1992 s. I-1027 p. Något direkt krav på att lönen skall utges i form av pengar finns inte. Även den som får lön i form av kost och logi kan be- traktas som arbetstagare och har rätt till de förmåner som gäller för dem som är arbetstagare (t.ex. mål 196/87, mot Staatssecreta- ris van Justitie, 1988 s. 6159 p. Ett exempel på tolkning av arbetstagarbegreppet fram- går av rättsfallet Kempf mot (mål 139/85, R.H. Kempf mot , 1986 s. 1741). Kempf var en tysk musiklärare som arbetade deltid, , i Ne- derländerna. Hans inkomst som musiklärare var så låg att han uppbar socialbidrag för att nå upp till existensminimum. Med hänvisning till att Kempf uppenbarligen inte förmådde försörja sig på sitt arbete och därför inte kunde anses som arbetstagare, nekades han uppehållstillstånd i Ne- derländerna. uttalade att det var irrelevant ifall en person lagligen erhöll medel från annat håll än arbete (t.ex. genom bidrag), så länge det arbete som personen faktiskt utförde kunde anses vara en fak- tisk och genuin ekonomisk aktivitet. Eftersom Kempfs musiklektioner bedömdes vara av mer än helt marginell och underordnad betydelse ut- mynnade förhandsavgörande i att Kempf var att betrakta som arbetstagare. I rättsfallet Rinner-Kuhn (mål 171/88 Rinner-Kuhn, 1989 s. 2743) har domstolen slagit fast att den som arbetar omfattas av arbetstagarbegreppet. Domstolen har i avgörandet Kitz (mål C-2/89, Bestuur van de Sociale Verzekeringsbank mot M. J. , 1990 s. I-01755) uttalat att en person som arbetar omfattas av arbetstagarbegreppet i den mening som avses i rådets förordning (EEG) nr 1408/71 om tillämp- ningen av system för social trygghet när anställda, egenföretagare eller deras familjemedlemmar flyttar inom gemenskapen (EGT nr L 149, s. 2, Celex 31971R1408). En medborgare i ett EES-land skall på samma villkor som en svensk medborgare kunna starta och driva verksamhet som egen företagare. Om verksamheten kräver någon form av auktorisation eller legitimation för här i landet redan bosatta, får samma villkor ställas på EES- medborgaren. Att uppehållsrätt som egen företagare föreligger kan t.ex. visas genom företeende av en F-skattsedel eller registreringsbevis från eller . I vissa fall kan det dock förekomma behov av ytterligare dokumentation. Som en särskild kategori av EES-medborgare som skall ha uppehålls- rätt har även medtagits de som kommit till för att söka arbete och har verklig möjlighet att få en anställning. Att arbetssökande skall ha uppehållsrätt framgår inte uttryckligen av artikel 7. En arbetssökande unionsmedborgare har dock rätt att uppehålla sig i mottagarlandet inte bara utan så länge det kan styrkas att han eller hon fortfa- rande söker arbete och det finns en verklig möjlighet till anställning. Man kan utgå från att vid en framtida tillämning av denna regel kommer att utgå från Antonissen-fallet, (mål C-292/89, 1991, s.I- 745) där domstolen ansåg att var en tillräcklig tidsfrist för en arbetssökande att vidta nödvändiga åtgärder för att bli anställd och att en arbetssökande efter denna tidsfrists utgång kunde utvisas. Enligt avgö- randet kunde utvisning dock inte ske om den arbetssökande även kunde visa att han söker arbete och att han har en reell möjlighet att bli anställd (jfr även lydelsen av artikel 14.4.b i rör- lighetsdirektivet. Det har därför särskilt angivits att även arbetssökande skall ha uppehållsrätt. Studerande har uppehållsrätt om de är inskrivna och avser att studera vid en erkänd utbildningsanstalt, försäkrar att de har tillräckliga medel för sin försörjning och har en heltäckande sjukförsäkring som gäller i . Med erkänd utbildningsanstalt avses alla gymnasielinjer samt alla högskole- och universitetsstudier som har statligt eller kommunalt bidrag. Grundskolestudier omfattas dock inte. Vad gäller EES-medborgare som tillhandahåller eller mottar tjänster omnämns inte dessa i rörlighetsdirektivet. Det typiska exemplet på en som tillhandahåller tjänster är en person som arbetar som konsult här i landet utan att för den skull etablera sig som egen företagare här. Under begreppet tjänstemottagare faller t.ex. personer som mottar medicinsk eller annan behandling här i landet. En annan grupp som skulle kunna betraktas som tjänstemottagare är turister. Enligt praxis bör dock normalt nationella regler tillämpas för EES-medborgare som vill stanna ytterligare för enbart besök, till exempel släkt- eller tu- ristbesök. Gemensamt för de båda kategoriernas vistelse här i landet är dess tillfälliga eller tidsbegränsade karaktär. Om dessa personer vistas i skall dock även de, i likhet med andra EES- medborgare som inte kan hänföras till någon av de kategorier som anges i punkterna 1-3, ha uppehållsrätt om de uppfyller vad som anges i punk- ten 4, dvs. har tillräckliga tillgångar för sin och sina familjemedlemmars försörjning samt har en heltäckande sjukförsäkring för sig och sina famil- jemedlemmar som gäller i . Lagrådet har bl.a. anfört att skillna- den i de krav som uppställs beträffande försörjningsförmågan för att up- pehållsrätt skall föreligga respektive för att ställning som varaktigt bosatt skall beviljas bör belysas i författningskommentaren. Denna fråga be- handlas närmare i kommentaren till 5 a kap. 2 §. Av paragrafen följer att familjemedlemmar till en EES-medborgare som uppfyller villkoren för att ha uppehållsrätt i i motsvarande mån skall ha uppehållsrätt här i landet. Familjemedlemmarnas uppehållsrätt härleds således direkt från EES-medborgaren. I regel skall samtliga de familjemedlemmar som anges i 2 § ha uppehållsrätt. medlemmar till en sådan EES-medborgare som har uppehållsrätt enligt 3 § första stycket 3, dvs. studerande, skall dock endast EES-medborgarens make eller sambo samt deras barn (såväl gemensamma som till endera av parten) under som är beroende av någon av dem för sin försörjning, ha uppehållsrätt. Detta framgår av artikel 7.2 och 7.4 i rörlighetsdirekti- vet. Av paragrafen följer att uppehållsrätten skall finnas kvar så länge villko- ren för uppehållsrätt är uppfyllda. Detta framgår av artikel 14.2 i rörlig- hetsdirektivet. Det finns självfallet inget som hindrar att EES- medborgaren under vistelsen i har uppehållsrätt på olika grunder, t.ex. genom att han eller hon som studerande istället övergår till att bli arbetstagare. I paragrafen anges när en EES-medborgare har permanent uppehållsrätt i . Sådan rätt skall föreligga när EES-medborgaren har vistats lag- ligt i landet utan avbrott under . Det nu sagda framgår av artikel 16.1 i rörlighetsdirektivet. I paragrafen anges när en EES-medborgares familjemedlem som inte själv är EES-medborgare skall ha permanent uppehållsrätt i . I likhet med vad som gäller för EES-medborgare skall sådan rätt föreligga efter att familjemedlemmen har vistats lagligt i landet utan avbrott under . Familjemedlemmen skall ha vistats till- sammans med den person från vilken han eller hon har härlett sin uppe- hållsrätt. Det nu sagda framgår av artikel 16.2 i rörlighetsdirektivet. Av paragrafen, som i huvudsak återger vad som anges i artikel 16.3 i rörlighetsdirektivet, följer att en utlänning i vissa fall kan tillåtas att vis- tas utanför , utan att kontinuiteten av vis- telsen i landet skall påverkas. Sådana vistelser utanför skall såle- des inte medföra att vistelsen i landet har upphört och att en ny femårspe- riod skall påbörjas när utlänningen återvänder till landet. Vad som sagts skall gälla vid vistelser utanför som inte överstiger sam- manlagt eller av en längre vistelse utanför landet på grund av obligatorisk militärtjänstgöring. Detsamma skall gälla vid vis- telse utanför under högst tolv på varandra följande månader på grund av graviditet och förlossning, allvarlig sjukdom, studier eller yr- kesutbildning, utstationering på grund av arbete i ett annat land eller sär- skilda skäl. Särskilda skäl bör kunna föreligga om vistelsen utanför lan- det beror på omständigheter som utlänningen själv inte kunnat råda över. Av paragrafen framgår att den permanenta uppehållsrätten, när sådan rätt en gång har erhållits, inte får villkoras. Av artikel 14.2 i rörlighetsdirek- tivet framgår att den som har fått uppehållsrätt enligt artikel 7, 12 eller 13 skall bibehålla denna rätt så länge han eller hon uppfyller villkoren i des- Några sådana villkor behöver således inte längre vara upp- fyllda när permanent uppehållsrätt en gång har erhållits. Detta följer av artikel 16.1. En utlänning som har permanent uppehållsrätt behöver såle- des inte uppfylla de villkor för uppehållsrätt som anges i 3 och 4 §§. En utlänning kan endast förlora sin permanenta uppehållsrätt i vid vistelse utanför landet i mer än två på varandra följande år, vilket fram- går av artikel 16.4 i rörlighetsdirektivet. Lagrådet har anfört att det vore önskvärt att alla avbrott i en kvalificerande vistelse kunde behandlas på samma sätt, oberoende av i vilket sammanhang som kravet på viss vistel- setid uppställts. Om detta inte bedöms vara möjligt bör enligt Lagrådets mening klargöras vad som i olika fall avses gälla då tillfälliga avbrott görs i en angiven vistelsetid. När det gäller kvalificeringstiderna för att erhålla ställning som varaktigt bosatt respektive permanent uppehållsrätt anges i respektive direktiv, liksom i den föreslagna lagtexten, i vilka fall vistelse utanför den mottagande medlemsstaten skall påverka erhållandet av dessa rättigheter. En motsvarande reglering saknas dock när det gäller den tidsperiod som en person får vistas utanför den mottagande med- lemsstatens territorium innan nämnda rättigheter, när de en gång har er- hållits, kan gå förlorade. Frågan är om den aktuella personen efter det att han eller hon lämnat landet och en sådan tidsperiod har påbörjats kan återvända till under t.ex. och därigenom erhålla en ny tidsfrist. Svaret på denna fråga torde vara nekande. Såväl ställningen som varaktigt bosatt som den permanenta uppehållsrätten medför en rätt för den enskilde att vistas varaktigt inom en annan medlemsstats territo- rium. Självfallet kan dock den enskilde välja att inte utnyttja den erhållna rättigheten genom att avbryta vistelsen och t.ex. bosätta sig i ett annat land. I båda de aktuella direktiven anges emellertid en längsta tidsperiod inom vilken den enskilde måste utnyttja rättigheten för att denna inte skall gå förlorad (jfr dom i mål C-257/00 Givane m.fl. och generaladvokatens yttrande i samma mål). När en sådan tidsfrist väl börjat löpa kan den således endast avbrytas genom att den enskilde åter- vänder till med avsikt att utnyttja sin rätt att varaktigt vistas här i landet. Frågan om tidsfristen kan anses ha börjat löpa samt, i förekommande fall, har avbrutits måste bedömas mot bakgrund av förhållandena i varje enskilt fall. I paragrafen anges vilka administrativa formaliteter som i vissa fall kan krävas av en utlänning som har uppehållsrätt, i förekommande fall regi- strering eller ansökan om uppehållskort. Gemensamt för registreringen och ansökan om uppehållskort är att de i sig saknar betydelse för utlän- ningens uppehållsrätt. Av artikel 25.1 följer att innehav av sådana doku- ment som skall utfärdas med anledning av nu nämnda åtgärder inte får utgöra villkor för att utöva en rättighet. Kravet på registrering och ansö- kan om uppehållskort är istället i hög grad motiverat av möjligheten till individuell och generell utlänningskontroll. I första stycket anges att en EES-medborgare som har uppehållsrätt och som avser att vistas i landet mer än skall registrera sig hos . Att medlemsstaterna har möjlighet att införa krav på registrering, samt när sådan registrering tidigast får ske, följer av artikel 8 i rörlighetsdirektivet. Av andra stycket följer att en annan utlänning som har uppehållsrätt, Prop. 2005/06:77 dvs. utlänning som är familjemedlem till en EES-medborgare utan att själv vara EES-medborgare, och som avser att vistas i landet mer än skall ansöka om uppehållskort. Det nu sagda följer av vad som anges i artikel 9 i rörlighetsdirektivet. Av tredje stycket framgår att kravet på registrering eller ansökan om uppehållskort inte gäller medborgare i , , och samt för de utlänningar som har giltigt uppehållstillstånd eller som från ankomsten till har ansökt om sådant till- stånd. Medborgare i de övriga nordiska länderna skall undantas, eftersom dessa har rätt att vistas i utan några särskilda for- maliteter. För övriga utlänningar som har eller från ankomsten till har ansökt om uppehållstillstånd skulle registre- ring eller ansökan om uppehållskort innebära en, i vart fall med hänsyn till den individuella och generella utlänningskontrollen, onödig formali- tet. Vidare skall kravet på registrering inte gälla EES-medborgare som är arbetssökande, eftersom dessa får antas vistas i i denna egenskap endast . I paragrafen anges att får förelägga en utlänning som enligt 10 § är skyldig att registrera sig eller att ansöka om uppehållskort att fullgöra denna skyldighet. får även förelägga utlän- ningen att lämna sådana uppgifter som är nödvändiga för att registrering eller utfärdande av uppehållskort skall kunna ske. I paragrafen regleras frågor rörande vitesföreläggande i anslutning till registreringsskyldigheten och skyldigheten att ansöka om uppehållskort. Av första stycket framgår att ett föreläggande enligt 11 § får förenas med vite. I ärenden som rör utdömande av vite skall, såvida annat inte är föreskrivet, bestämmelserna i lagen (1985:206) om viten tillämpas. I andra stycket anges att fråga om utdömande av vite prövas av migra- tionsdomstol på ansökan av . När en domstol skall ta ställning till om ett förelagt vite skall dömas ut skall i regel inte frågan om lämpligheten av vitesföreläggandet prövas utan endast dess laglighet. En prövning av vitesföreläggandets lämplighet kan, om inte annat sägs, i stället ske genom att myndighetens beslut om vitesföreläggandet överklagas. Det har dock inte bedömts finnas anled- ning att i 14 kap. NUtlL, i vilket uttömmande anges vilka beslut enligt denna lag som får överklagas, införa en möjlighet att överklaga själva vitesföreläggandet. För att kompensera detta anges i tredje stycket att även vitets lämplighet får bedömas vid prövningen av en fråga om utdö- mande av vite. Prövningen av vitesföreläggandet skall således inte vara begränsad till en kontroll av föreläggandets laglighet i sak och form utan skall även omfatta dess lämplighet.