prop · GT03195 · 2006-04-11 00:00:00 — Det bör i sammanhanget betonas att intresset av att en patient på grund av sitt sjukdomstillstånd inte skadar andra normalt sammanfaller med behandlingshänsynen. I praktiken torde det vara svårt att särskilja fall när en patients användning av elektronisk, eller annan, kommunikation skadar någon annan, från de fall när användningen är till men för vården eller rehabiliteringen. Ett beslut om inskränkning eller övervakning förutsätter att det finns tydliga och konkreta omständigheter som visar att patienten har missbrukat sin rätt till användning av kommunikation, eller att det finns välgrundad anledning att anta att ett sådant missbruk kommer att inträffa, och att denna användning är till men för vården, rehabiliteringen eller är till skada för någon annan. Det är således inte tillräckligt att patienten inte bedöms kunna anförtros kommunikationsmedel på grund av misstanke om sådan användning. Det ligger i sakens natur att patientens tidigare beteende och aktuella sjukdomstillstånd skall beaktas vid bedömningen av om det finns förutsättningar för ett beslut om inskränkning eller övervakning. En typisk situation när det kan vara nödvändigt att fatta beslut om nämnda begränsningar är när patientens sjukdomstillstånd är särskilt allvarligt och denne t.ex. uppvisar ett maniskt beteende och det har framkommit omständigheter som visar att patienten missbrukar sin rätt till kommunikation. Avvägning mellan behov och integritet vid beslut Tvångs- och kontrollåtgärder är i varierande utsträckning integritets- kränkande för den som drabbas. Även om sådana åtgärder givetvis skall utövas med respekt för patientens integritet är det ofrånkomligt att integritetshänsynen i vissa fall måste få stå tillbaka. Ett beslut som innebär att en patient inte fritt kan kommunicera med omvärlden eller inhämta eller ge ut information utgör ett intrång i dennes personliga integritet. Detta är särskilt tydligt när det gäller beslut om övervakning av en patients försändelser eftersom ett sådant beslut ger chefsöverläkaren rätt att öppna och ta del av innehållet i korrespondensen. Det krävs därför att det görs en noggrann avvägning mellan å ena sidan behovet av åtgärden och å andra sidan hänsynen till patienten, dvs. patienten får inte utsättas för onödig kränkning av sin integritet och värdighet. Tvångsåtgärder vid vård med stöd av LPT eller LRV får, enligt 2 a § LPT respektive LRV, användas endast om de står i rimlig proportion till syftet med åtgärden. Är mindre ingripande åtgärder tillräckliga, skall de användas. Tvång skall utövas så skonsamt som möjligt och med största möjliga hänsyn till patienten. Detta gäller vid all tvångsanvändning, såsom fastspänning, avskiljande från övriga patienter, samt kropps- visitation och ytlig kroppsbesiktning. Denna proportionalitetsprincip är även tillämplig på de åtgärder som föreslås i denna proposition. Av proportionalitetsprincipen följer att beslut om inskränkning i en patients rätt att använda elektroniska kommunikationstjänster, eller övervakning av försändelser från en patient, om det är möjligt bör avgränsas till att avse kommunikation med en viss person eller en viss grupp av personer. Vidare kan de negativa följderna av en inskränkning minskas på olika sätt, t.ex. kan ett beslut om inskränkning avse en dator med Internetanslutning som patienten får tillgång till dator för andra ändamål än kommunikation, så som utbildning, spel, hjälpmedel i behandlingen m.m. Av proportionalitetsprincipen följer också att granskningen av en försändelse inte skall vara mer ingående än vad som är nödvändigt med hänsyn till granskningens syfte. Det är viktigt att påpeka att chefsöverläkaren skall göra en bedömning från fall till fall om det är nödvändigt att granska och kvarhålla en försändelse och att detta inte skall ske regelmässigt när beslut om övervakning har fattats. som ett beslut om övervakning gäller beträffande en patient behöver inte något ytterligare formellt beslut fattas för att i varje enskilt fall öppna, ta del av och kvarhålla dennes brev. Däremot skall propor- tionalitetsprincipen beaktas även i samband med dessa åtgärder som vidtas inom ramen för beslutet om övervakning. Vid öppning och granskning bör patienten vara närvarande om det lämpligen kan ske. Beslut om inskränkning respektive övervakning får aldrig fattas kollektivt för en grupp av patienter eller för en särskild avdelning utan får enbart avse enskilda patienter. Det skall i varje enskilt fall göras en samlad bedömning av förutsättningarna för beslutet. Besluten får naturligtvis aldrig användas som bestraffningsåtgärd. Lagförslaget innebär inte att chefsöverläkaren eller annan personal ges rätt att avlyssna telefonsamtal eller på annat sätt ta del av innehåll i samband med att patienten använder elektronisk kommunikation. Grunderna för intagning för vård enligt LPT respektive LRV skiljer sig åt. Beslut om intagning för vård enligt LPT fattas av chefsöverläkaren på grundval av ett vårdintyg som har utfärdats av en annan läkare. Intagning för rättspsykiatrisk vård sker i huvudsak genom att den domstol som prövat åtalet beslutar om överlämnande av en tilltalad till rättspsykiatrisk vård som en brottspåföljd. Vid införandet av LPT och LRV ansågs det av rättssäkerhetsskäl angeläget att förutsättningarna för tvångsvården kom under regelbunden rättslig prövning. Länsrätten skall således efter ansökan från chefsöverläkaren pröva frågan om fortsatt tvångsvård. En sådan prövning skall, efter en inledande period med kortare frister, ske minst var sjätte månad. När det gäller beslut om de olika tvångsåtgärder som kan vidtas ligger beslutbefogenheten i samtliga fall hos chefsöverläkaren eller den läkare som delegerats uppgiften enligt 39 § LPT eller 23 § LRV. Denne fattar t.ex. beslut om fastspänning med bälte, avskiljande från andra patienter, kontroll av försändelser till en patient samt kroppsvisitation och ytlig kroppsbesiktning. Denna ordning med chefsöverläkaren som beslutsfattare fungerar, såvitt framkommit, tillfredsställande. De föreslagna besluten har till sitt huvudsakliga syfte att motverka att vården eller rehabiliteringen av en patient försvåras genom att patienten missbrukar sin frihet att kommunicera. Ett ytterligare syfte är att motverka att någon annan lider skada, vilket i praktiken ofta samman- faller med behandlingshänsynen. Åtgärderna har således främst karaktären av sådana tvångsåtgärder som chefsöverläkaren beslutar om inom ramen för behandlingen. Vidare kan konstateras att i de fall där det kan bli aktuellt att fatta beslut om inskränkningar i kommunikations- möjligheterna torde det, enligt regeringens mening, vara viktigt att detta sker skyndsamt för att snabbt avskära möjligheten för patienten att Prop. 2005/06:195 fortsätta att använda utrustningen eller att sända försändelser. på skyndsamhet tillgodoses lämpligast genom att besluten fattas av chefsöverläkaren. Beslutsbefogenheten när det gäller beslut om inskränkningar eller övervakning skall mot denna bakgrund placeras hos chefsöverläkaren. Omhändertagande av utrustning och kvarhållande av försändelser Om beslut har fattats att inskränka en patients rätt att använda elektroniska kommunikationstjänster får den tekniska utrustning som möjliggör användningen omhändertas beslutet gäller. Utrustningen skall återlämnas till patienten när beslutet om inskränkning upphör att gälla. Försändelser som granskats får kvarhållas om det är påkallat. Bedömer chefsöverläkaren att försändelsen kan vidarebefordras till adressaten skall detta förstås ske genast. Innehållet i en kvarhållen försändelse skall, i likhet med sådan egendom som omhändertagits med stöd av 21 § LPT, lämnas tillbaka till patienten senast när vården upphör. Detta gäller dock inte sådana föremål som enligt 21 och 24 §§ LPT skall förstöras eller i vissa fall säljas. Bedöms egendom kunna lämnas tillbaka till patienten tidigare får det anses följa av proportionalitetsprincipen att så bör ske. Enligt regeringens mening ingår det i sjukvårdshuvudmännens ansvar för verksamheten att det finns rutiner för hur kvarhållna försändelser och omhändertagen utrustning skall förvaras och lämnas tillbaka till patienten. Detta kräver inte någon särskild reglering. 5.2Patientens försändelser till det offentliga biträdet m.fl. Regeringens förslag: Vid beslut att övervaka försändelser från en patient skall en försändelse till en svensk myndighet, advokat, patientens offentliga biträde eller ett internationellt organ som har av erkänd behörighet att ta emot klagomål från enskilda, vidarebefordras utan föregående granskning. Utredningens förslag: I promemorian finns inget förslag om särskilda undantag från de föreslagna begränsningarna i patientens möjligheter att kommunicera. Remissinstanserna: Justitiekanslern anför att psykiatrisamordnaren i förslaget ger uttryck för uppfattningen att chefsöverläkarens befogenhet att besluta om inskränkningar inte skall avse kommunikation med patientens juridiska biträde eller med svensk myndighet eller internationellt organ som har av erkänd behörighet att ta emot klagomål från enskilda. Denna begränsning i chefsöverläkarens befogenhet är en viktig rättssäkerhetsventil och bör komma till uttryck i lagtexten. Länsrätten i län och har framfört liknande synpunkter. Skälen för regeringens förslag: Psykiatrisamordnaren har i Prop. 2005/06:195 promemorian gett uttryck för uppfattningen att de föreslagna inskränkningarna i rätten att sända brev och försändelser inte skall avse försändelser till patientens juridiska biträde, till svensk myndighet eller till ett internationellt organ som har av erkänd behörighet att ta emot klagomål från enskilda. Något lagförslag har dock inte lämnats i denna del. De i propositionen föreslagna åtgärderna innebär begränsningar av patientens fri- och rättigheter. Det är därför av stor vikt att patienten, trots beslut om inskränkning eller övervakning, har möjlighet att kontakta bl.a. advokat, myndigheter och domstolar för att kunna till- varata sina rättigheter. praxis när det gäller tillämpningen av artikel 8 i visar också på betydelsen av att möjliggöra sådana kontakter (se avsnitt 4.1.2). En tvångsvårdad patient skall därför alltid ha rätt att fritt meddela sig skriftligen med advokat eller offentligt biträde, tillsynsmyndigheten eller annan svensk myndighet samt med ett internationellt organ som har av erkänd behörighet att ta emot klagomål från enskilda. Vilka andra kontakter patienten kan tillåtas ha under ett beslut om övervakning får bedömas av chefsöverläkaren mot bakgrund av proportionalitets- principen. Inskränkningar för anhållna och häktade m.fl. Regeringens bedömning: Det finns inte skäl att utöka de grunder på vilka Kriminalvården och kan besluta om inskränkningar i möjligheterna att kommunicera för den som är anhållen, häktad eller intagen i eller skall förpassas till kriminal- vårdsanstalt eller särskilt ungdomshem och som ges vård med stöd av lagen (1991:1129) om rättspsykiatrisk vård (LRV). Utredningens förslag: I promemorian föreslås att den som är anhållen, häktad eller intagen i eller skall förpassas till kriminalvårdsanstalt eller särskilt ungdomshem och som ges vård med stöd av LRV, av ordnings- och säkerhetsskäl skall kunna meddelas inskränkningar i rätten att använda elektronisk kommunikation. Remissinstanserna: Ingen av remissinstanserna har kommenterat Skälen för regeringens bedömning: I propositionen föreslås att chefsöverläkaren skall få besluta att inskränka en patients rätt att använda elektroniska kommunikationstjänster om det är nödvändigt med hänsyn till patientens vård eller rehabilitering eller för att undvika att någon annan lider skada. Sådana inskränkningar får beslutas för patienter som ges vård med stöd av lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård liksom för patienter som ges vård med stöd av lagen (1991:1129) om rättspsykiatrisk vård (LRV). Vård med stöd av LRV kan ges två huvudsakliga kategorier av patienter. Den till antalet största kategorin avser de patienter som av domstol överlämnats till rättspsykiatrisk vård. Den andra kategorin avser den som behöver psykiatrisk vård och som är häktad eller intagen i eller skall förpassas till kriminal- vårdsanstalt eller särskilt ungdomshem. Bestämmelserna i inklusive Prop. 2005/06:195 de bestämmelser som föreslås i denna proposition gäller även beträffande denna sistnämnda patientkategori. Därutöver finns beträffande denna patientkategori också, som nämnts ovan (avsnitt 4.1.3), särskilda regler i LRV. Enligt 8 § andra stycket LRV får Kriminalvården beträffande den som är anhållen, häktad eller intagen i eller skall förpassas till kriminalvårdsanstalt och som ges vård med stöd av LRV, om det är påkallat från ordnings- eller säkerhetssynpunkt, besluta om särskilda inskränkningar i rätten att ta emot eller skicka försändelser, att ta emot besök eller att samtala i telefon med utomstående. får fatta motsvarande beslut beträffande den som är intagen i eller skall förpassas till särskilt ungdomshem. Psykiatrisamordnaren har i promemorian föreslagit att Kriminalvården eller , beträffande denna patientkategori, också skall kunna besluta om inskränkningar i rätten att använda elektronisk kommunikation, om det är påkallat från ordnings- och säkerhets- synpunkt. Förslagen i propositionen gäller befogenheter för chefsöverläkaren att vidta vissa tvångsåtgärder (inskränkning och övervakning) inom ramen för vården. Regeringen finner inte i detta sammanhang anledning att utvidga de restriktioner som Kriminalvården eller Statens institutions- styrelse kan meddela nämnda patientkategori utifrån hänsynen till ordning och säkerhet. Regeringens förslag: Om det är nödvändigt skall en patient, vars rätt att använda elektroniska kommunikationstjänster är inskränkt, få kroppsvisiteras eller ytligt kroppsbesiktigas för kontroll av att han eller hon inte bär på sig teknisk utrustning för sådan kommunikation. Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: Ingen av remissinstanserna kommenterat frågan. Skälen för regeringens förslag: I 21 § lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård (LPT) anges viss egendom som en patient inte får Det handlar bl.a. om narkotika, alkoholhaltiga drycker, injek- tionssprutor och kanyler eller annan egendom som kan vara till skada för patienten eller någon annan eller vara till men för vården eller ordningen I syfte att möjliggöra kontroll av efterlevnaden av denna bestämmelse medger 23 § LPT att en patient, om det är nödvändigt, får kroppsvisiteras eller ytligt kroppsbesiktigas för kontroll av att han inte bär på sig sådan egendom. undersökning av patientens kläder, väska eller något annat som han eller hon för med sig, medan ytlig kroppsbesiktning innebär en yttre granskning av kroppen. Bestämmelserna gäller även vid vård enligt lagen (1991:1129) om rättspsykiatrisk vård. Enligt regeringens mening finns det behov av motsvarande möjligheter till kontroll också när det gäller beslut om inskränkning i en patients rätt att använda elektroniska kommunikationstjänster. Risken är annars att ett beslut om inskränkning inte får någon verkan i praktiken. Det skall Prop. 2005/06:195 därför vara möjligt att kroppsvisitera eller ytligt kroppsbesiktiga en patient för kontroll av att denne inte bär på sig teknisk utrustning som möjliggör sådan användning som restriktionen omfattar. Om möjligt skall ett vittne närvara när åtgärden utförs. Regeringens förslag: Ett beslut om inskränkning i rätten att använda elektroniska kommunikationstjänster eller ett beslut att övervaka försändelser skall gälla . När det inte längre finns förutsättningar för beslutet skall chefsöverläkaren genast besluta att inskränkningen eller övervakningen skall upphöra. upphörande skall övervägas fortlöpande. dröjsmål underrättas om beslut om inskränkning och övervakning. Patienten får hos länsrätten överklaga chefsöverläkarens beslut om inskränkning eller övervakning. I sådant mål skall offentligt biträde förordnas för den som åtgärden avser, om det inte måste antas att be- hov av biträde saknas. Regeringens bedömning: Det finns inte skäl att införa en utvidgad anmälningsskyldighet för chefsöverläkaren när det gäller stödperson Utredningens förslag: Överensstämmer delvis med regeringens Psykiatrisamordnaren har föreslagit att ett beslut om inskränkning i rätten att använda elektronisk kommunikation, eller ett beslut att granska och kvarhålla försändelser skall gälla i högst två veckor och att beslutet skall få förlängas med högst vid varje Psykiatrisamordnaren har vidare föreslagit att patienten skall ha rätt att överklaga chefsöverläkarens beslut hos länsrätt och att länsrätten därvid skall hålla muntlig förhandling endast om patienten begär det eller om länsrätten finner skäl för det. Länsrätten skall vara domför med en Vid handläggning i kammarrätt skall det inte vara ett krav att nämndemän skall ingå i rätten. mål underrättas om beslutet endast om det är fråga om ett I promemorian föreslås också att chefsöverläkaren skall göra en anmälan till patientnämnden om stödperson när beslut fattats om inskränkning i en patients rätt att kommunicera. Remissinstanserna: Endast ett fåtal remissinstanser har närmare kommenterat förslag när det gäller beslutens Kriminalvården anför att tidsbegränsningen är obefogat anser att beslutet bör gälla utan tidsbegränsning och prövas utifrån en proportionalitetsregel. landsting anför att förslaget att ett beslut om inskränkning skall begränsas och kan förlängas med i taget är måhända i flertalet fall tillfyllest beträffande vård enligt lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård. I rättspsykiatrisk verksamhet, där denna typ av åtgärd torde få sin största betydelse, är detta tidsperspektiv orealistiskt kort. Mot bakgrund av ett rättspsykiatriskt behandlingsalternativ bör en möjlighet till skrivas in och som då kan göras genom ansökan av chefsöverläkaren till länsrätten. Länsrätten bör bemyndigas att besluta om inskränkning upp med möjlighet till ny prövning om problemet kvarstår. Svenska psykiatriska föreningen, till vars svar anslutit sig, ifrågasätter om det inom rättspsykiatrisk vård, med ofta långvariga sjukdomsprocesser, är rimligt att ompröva de föreslagna restriktionsbefogenheterna . Svenska föreningen för rättspsykiatriskt samarbete anser att den tidsbegränsning som föreslås, såväl vid en inskränkning av elektronisk kommunikation som vid granskning och kvarhållande av post, inte är realistisk för patienter som vårdas med stöd av lagen (1991:1129) om rättspsykiatrisk vård där vårdtiderna är långa. När det gäller den föreslagna skyldigheten att underrätta Social- styrelsen om beslut anför läns landsting att man inte anser att en sådan underrättelse skall ske utan dröjsmål. Rimligen är det tillfyllest att beslut av denna karaktär tas med i den kvartalsrapport som inlämnas till från varje klinik. Det nuvarande förslaget innebär en onödig byråkratisering och strider också mot egen ansats att minska dokumentationskraven till gagn för att resurserna används för den direkta patientvården. anser att bör få ett definierat tillsynsansvar över de nya reglernas tillämpning. Länsrätten i anför att enligt förslaget skall länsrätten som huvudregel inte behöva hålla muntlig förhandling, vilket måste ses som en fördel för att kunna upprätthålla en skyndsam handläggning. Länsrätten torde också i normalfallet kunna avgöra målen med endast en lagfaren domare. Liknande synpunkter har lämnats av Länsrätten i län. anför att frågan om hörande av sakkunnig i de aktuella målen bör övervägas närmare. Skälen för regeringens förslag I propositionen föreslås att beslut att inskränka en patients rätt att använda elektroniska kommunikationstjänster och beslut att övervaka försändelser från en patient som vårdas enligt lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård (LPT) eller lagen (1991:1129) om rättspsykiatrisk vård (LRV) skall fattas av chefsöverläkaren. Enligt förslaget i psykiatri- samordnarens promemoria skall chefsöverläkarens begynnelsebeslut gälla för att sedan kunna förlängas med perioder om . Flera remissinstanser har påpekat att giltighetstiden för besluten är orealistiskt kort. Utgångspunkten är att beslut om inskränkning eller övervakning skall kunna fattas när det är nödvändigt med hänsyn till vården eller rehabiliteringen av patienten eller för att undvika att någon annan lider skada. Ett beslut skall upphöra att gälla så snart förutsättningarna för åtgärden är uppfyllda. Det skall därför åligga chefs- överläkaren att fortlöpande ompröva besluten och så snart förut- sättningarna brister i något hänseende skall beslut fattas om att häva beslutet om inskränkning eller övervakning. Med en sådan ordning bör giltighetstiden för besluten vara betydligt längre än vad som föreslås i En giltighetstid framstår som rimlig. Det ligger i sakens natur att beslut kan fattas än , om ett sådant mindre ingripande beslut är tillräckligt. Finner chefsöverläkaren att det finns förutsättningar för fortsatt in- skränkning eller övervakning får ett nytt beslut, med samma maximala giltighetstid som begynnelsebeslutet, fattas. Det finns inte någon be- gränsning av hur många sådana beslut som skall kunna fattas. skall utan dröjsmål underrättas om beslut om inskränk- ning eller övervakning. För att följa upp effekterna av den föreslagna lagstiftningen avser regeringen att ge i uppdrag att utvärdera användningen och konsekvenserna av de föreslagna tvångsåtgärderna, bl.a. huruvida det finns skillnader i hur reglerna tillämpas för patienter som genomgår psykiatrisk tvångsvård respektive rättspsykiatrisk vård. En första redovisning bör lämnas senast . Frågan om att kunna överklaga beslut angående vårdens innehåll, t.ex. tvångsmedicinering eller användning av tvångsåtgärder, diskuterades i prop. 1990/91:58. Enligt föredragande statsrådet var det inte lämpligt att en rad olika frågor angående vårdens innehåll skulle kunna bli föremål för prövning av domstol. Ett visst avsteg härifrån har dock gjorts beträffande läkarbeslut om särskilda villkor enligt 25 a § LPT och 10 § tredje stycket LRV. En mer generell rätt att överklaga till domstol beträffande vårdinnehållet skulle kunna medföra en del problem med gränsdragningen gentemot andra myndigheters uppgifter. utövar t.ex. tillsyn över hälso- och sjukvårdens personal. Anser en patient att han är felbehandlad kan han eller hon anmäla detta hos hälso- och sjukvårdens ansvarsnämnd. De tvångsåtgärder som föreslås i propositionen skiljer sig från andra tvångsåtgärder som kan vidtas inom ramen för tvångsvården. De kan fattas inte endast utifrån behandlingshänsynen utan även för att undvika att någon annan lider skada. Vidare är giltighetstiden för de föreslagna besluten väsentligt längre än för befintliga tvångsåtgärder. Mot denna bakgrund skall patienten ha rätt att till allmän förvaltningsdomstol överklaga chefsöverläkarens beslut om inskränkning i rätten att använda elektroniska kommunikationstjänster, och beslut om övervakning av försändelser. Det bör i detta sammanhang understrykas att det av förvaltningslagens (1986:223) bestämmelser följer att en patient skall underrättas om beslut om inskränkning eller övervakning. Patienten skall även underrättas om hur denne kan överklaga beslutet. Det är av stor vikt att det inte vidtas åtgärder beträffande patientens kommunikation, t.ex. i form av gransk- ning av innehållet i brev, utan att denne underrättats om beslutet. Psykiatrisamordnaren har föreslagit att länsrätten skall hålla muntlig förhandling i nu aktuella mål endast om patienten begär det eller om länsrätten finner skäl för det. Bestämmelser om muntlig förhandling finns i 36 och 37 §§ LPT och i 21 b § LRV. Reglerna innebär att länsrätten i de allra flesta typer av mål om psykiatrisk tvångsvård och rättspsykiatrisk vård skall hålla muntlig förhandling om det inte är Med hänsyn till de föreslagna beslutens karaktär Prop. 2005/06:195 finner regeringen att det inte finns skäl att frångå det gängse förfarandet vid prövning av mål enligt LPT och LRV.