prop · GT03161 · 2006-03-21 00:00:00 — Sekretess hindrar enligt 14 kap. 2 § fjärde stycket sekretesslagen inte att uppgift som angår misstanke om brott lämnas till åklagarmyndighet, polismyndighet eller annan myndighet som har att ingripa mot brottet, om fängelse är föreskrivet för brottet och det kan antas föranleda annan påföljd än böter. För uppgifter som omfattas av bl.a. hälso- och sjuk- vårdssekretess och socialtjänstsekretess gäller dock enligt femte stycket första meningen vad som föreskrivs i fjärde stycket endast såvitt angår misstanke om brott för vilket inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse . Exempel på sådana brott är mord, dråp, våldtäkt, grovt rån, mordbrand och grovt narkotikabrott. I 14 kap. 2 § femte stycket andra meningen sekretesslagen görs ett undantag från den s.k. tvåårsregeln. Hälso- och sjukvårdssekretess och socialtjänstsekretess hindrar inte att uppgift, som angår misstanke om brott enligt 3, 4 eller 6 kap. mot någon som inte har fyllt , lämnas till åklagarmyndighet eller polismyndighet. Detta undantag från den s.k. tvåårsregeln föreslogs under utskottsbehandlingen av för- slaget till ny sekretesslag (KU 1979/80:37 s. 24 och 38). Det hade upp- märksammats av socialutskottet att avsaknaden av ett sådant förslag i propositionen innebar en begränsning av den dåvarande möjligheten för hälso- och sjukvården och att anmäla till polismyndigheten att ett barn utsatts för misshandel eller annat straffbart övergrepp. Beträffande uttalandena i propositionen avseende tillämpningsområdet för 1 kap. 5 § sekretesslagen anförde socialutskottet att det fanns åtskilliga situationer där det måste anses ytterligt tveksamt om det gick att göra gällande att en polisanmälan avseende barnmisshandel var nödvändig för socialnämndens verksamhet. ansåg att det vore stötande om sekretessregler i vissa fall skulle kunna tvinga social- vård och sjukvård att medverka till att dölja även allvarliga brott som barn utsatts för av sina vårdnadshavare eller andra familjemedlemmar och att lagtexten därför borde utformas på ett sätt som gav de berörda myndigheterna frihet att själva bedöma vad som är lämpligt i varje särskilt fall med hänsyn till barnets bästa. delade socialutskottets uppfattning. gäller ytterligare ett undantag från tvåårsregeln. Enligt 14 kap. 2 § femte stycket tredje meningen sekretesslagen hindrar inte sekretess enligt 7 kap. 1 och 4 § att uppgift som gäller misstanke om brott för vilket inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse och som avser överföring eller försök till överföring av sådan allmänfarlig sjukdom som avses i 1 kap. 3 § smittskyddslagen (2004:169) lämnas till åklagarmyndighet eller polismyndighet. Detta undantag infördes i samband med att den gamla smittskyddslagen ersattes av den nya smittskyddslagen. Det konstaterades i förarbetena till den sistnämnda lagen att hälso- och sjukvårdssekretessen som huvudregel inte får brytas vid grov misshandel (minimistraff fängelse ), vållande till kropps- skada eller sjukdom, grovt brott (minimistraff fängelse ) eller framkallande av fara för annan (minimistraff böter), vilka är de brottsrubriceringar som vanligen åsätts gärningar som innefattar över- föring eller risk för överföring av smittsam sjukdom. Som skäl för den nya sekretessbrytande regeln anfördes att det är av stor betydelse för utredningen i sådana mål att polis och åklagare kan få ta del av uppgifter om när den misstänkte konstaterats vara smittad, vilken information om sjukdomen han eller hon fått av sin behandlande läkare, vilka råd som givits honom eller henne m.m. (prop. 2003/2004:30 s. 183). Skälet till att gränsen för uppgiftslämnande drogs vid uppgifter om brott för vilket inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse berördes dock inte närmare i motivtexten. De sekretessbrytande bestämmelserna i 14 kap. 2 § fjärde och femte styckena är bara tillämpliga på uppgifter om begångna brott (prop. 1981/82:186 s. 25 och prop. 1983/84:142 s. 31). Den s.k. tvåårsregeln innebär att hälso- och sjukvården och , i de fall inte någon annan sekretessbrytande bestämmelse är tillämplig, saknar möjlighet att lämna ut uppgifter om misstänkta straffbara förberedelse- och försöks- brott då sådana brott enligt 23 kap. 1 och 2 §§ inte har någon fast lägsta straffsats. Enligt 15 kap. 5 § sekretesslagen skall en myndighet på begäran av en annan myndighet lämna uppgift som den förfogar över i den mån hinder inte möter på grund av sekretess eller arbetets behöriga gång. Detta innebär att om det föreligger förutsättningar för utlämnande av uppgifter från hälso- och sjukvården eller enligt någon sekretess- brytande regel, t.ex. 14 kap. 2 § femte stycket sekretesslagen, och polisen begär att få ut uppgifterna är hälso- och sjukvården och också skyldiga att lämna ut uppgifterna. Vissa sekretessbrytande uppgiftsskyldigheter i andra lagar än i sekretess- lagen och i förordningar Enligt 14 kap. 1 § sekretesslagen hindrar sekretess inte att uppgift lämnas till annan myndighet om uppgiftsskyldighet följer av lag eller förordning. Enligt 2 kap. 11 § lagen (1998:531) om yrkesverksamhet på hälso- och sjukvårdens område (LYHS) skall en uppgift om huruvida någon vistas på en sjukvårdsinrättning lämnas ut bl.a. om uppgiften i ett särskilt fall begärs av en domstol, åklagarmyndighet, polismyndighet, kronofogde- myndighet eller skattemyndighet. Motsvarande uppgiftsskyldighet gäller för för uppgift om huruvida någon vistas i ett hem för vård eller boende (12 kap. 10 § andra stycket socialtjänstlagen [2001:453]). Enligt 14 kap. 1 § socialtjänstlagen skall en myndighet vars verksam- het berör barn och ungdom samt andra myndigheter inom hälso- och sjukvården, annan rättspsykiatrisk undersökningsverksamhet, socialtjäns- ten och kriminalvården genast anmäla till socialnämnden om de i sin verksamhet får kännedom om något som kan innebära att socialnämnden behöver ingripa till barnets skydd. Detta gäller även de som är anställda hos sådana myndigheter. Sådan anmälningsskyldighet gäller också dem som är verksamma inom yrkesmässigt bedriven enskild verksamhet som berör barn och unga eller annan yrkesmässigt bedriven enskild verk- samhet inom hälso- och sjukvården eller på område. De som är verksamma inom familjerådgivning är skyldiga att genast anmäla till socialnämnden om de i sin verksamhet får kännedom om att barn utnyttjas sexuellt eller utsätts för fysisk eller psykisk misshandel i hemmet. Även () har en viss anmälningsskyl- dighet i förhållande till socialnämnden (7 § lagen [1993:335] om Barn- ombudsman). Möjlighet att lämna ut uppgifter om förestående eller pågående brott Utöver vad som följer av 14 kap. 1 och 2 §§ sekretesslagen hindrar sekre- tess enligt den s.k. generalklausulen i 14 kap. 3 § första stycket sekre- tesslagen inte att uppgift lämnas till myndighet, om det är uppenbart att intresset av att uppgiften lämnas har företräde framför det intresse sekretessen skall skydda. Exempelvis kan uppgifter om förestående brott lämnas till polisen med stöd av denna bestämmelse. I paragrafens andra stycke stadgas dock vissa undantag från generalklausulens tillämpnings- område. Den får bl.a. inte tillämpas på uppgifter som omfattas av hälso- och sjukvårdssekretess eller socialtjänstsekretess. Hälso- och sjukvårdspersonalen och socialtjänstpersonalen har dock vissa möjligheter att anmäla uppgifter om förestående eller pågående brott med tillämpning av bestämmelserna i om nöd och nöd- värn (24 kap. 1 och 4 §§) och om underlåtenhet att avslöja brott som är å färde (23 kap. 6 §). Sistnämnda stadgande innebär att om någon underlåter att anmäla eller annars avslöja brott som är å färde, när det kan ske utan fara för honom själv eller hans närmaste skall han, i de fall särskilt stadgande givits därom, dömas för underlåtenhet att avslöja brott (23 kap. 6 § ). Sådana särskilda stadganden finns bl.a. be- träffande mord, grov misshandel, människorov, olaga frihetsberövande, rån, grovt rån, grov skadegörelse, mordbrand och brott mot lagen (1982:316) med förbud mot könsstympning av kvinnor. Straffstadgandet anses vara en sådan uppgiftsskyldighet som medför undantag från sekre- tessen enligt 14 kap. 1 § sekretesslagen. Utlämnande av uppgifter efter samtycke Den enskilde har vissa möjligheter att själv förfoga över hälso- och sjukvårdssekretessen och socialtjänstsekretessen. Sekretess till skydd för den enskilde gäller nämligen enligt 14 kap. 4 § sekretesslagen som hu- vudregel inte i förhållande till den enskilde själv. Sådan sekretess kan helt eller delvis efterges av den enskilde. Detta innebär att sekretess- belagda uppgifter, som annars inte skulle få lämnas till en myndighet, kan överlämnas till en annan myndighet om den enskilde samtycker till uppgiftslämnandet. När det gäller mindre barn eller förståndsmässigt handikappade barn, vilka inte är kapabla att avge något rättsligt bindande samtycke tillkommer befogenheten att förfoga över sekretesskyddet vårdnadshavaren. Har den underårige däremot nått en sådan ålder och grad av utveckling att han själv kan ta ställning till sekretessfrågan skall i princip samtycke lämnas både av vårdnadshavaren och barnet. Handlar det om ungdomar som kommit upp i tonåren torde dock vederbörandes eget samtycke vara tillräckligt (prop. 1979/80:2 Del A s. 465 och 494). Utlämnande av uppgifter som omfattas av tystnadsplikt inom enskild verksamhet Tystnadsplikten inom enskild verksamhet är konstruerad på så vis att personalen inte obehörigen får röja vad han eller hon i verksamheten fått veta om en enskilds personliga förhållanden. Vid tolkningen av obehö- righetsrekvisitet har det ansetts naturligt att söka ledning i sekre- tesslagens skaderekvisit. Som obehörigt röjande anses inte att någon full- gör uppgiftsskyldighet som följer av lag eller förordning. Tystnadsplikten inom enskild verksamhet anses inte heller hindra att misstankar om allvarliga brott framförs till polisen (prop. 1980/81:28 s. 23 och prop. 1981/82:186 s. 26). Enligt 1 § lagen (1982:316) med förbud mot könsstympning av kvinnor får ett ingrepp i de kvinnliga yttre könsorganen i syfte att stympa eller åstadkomma andra bestående ändringar av könsorganen inte utföras. Förbudet gäller oavsett om samtycke till ingreppet har lämnats eller inte. Den som bryter mot förbudet kan dömas till fängelse i högst . För grovt brott, dvs. i de fall ingreppet har medfört livsfara, allvarlig sjukdom eller i annat fall inneburit ett synnerligen hänsynslöst beteende, är straffet lägst fängelse och högst fängelse. Även försök, förberedelse och stämpling till brott, liksom underlåtenhet att avslöja könsstympning som är å färde, är straffbara. togs kravet på dubbel straffbarhet bort för brott mot lagen med förbud mot könsstympning av kvinnor som begås utomlands. Detta innebär att man i numera kan straffas för att ha utfört eller låtit utföra könsstympning utomlands även om man gjort det i ett land som tillåter det. Eftersom det inte är stadgat lindrigare straff än fängelse för könsstympningsbrott som bedöms som grova kan uppgifter som angår misstankar om sådana brott lämnas av hälso- och sjukvårdspersonal eller socialtjänstpersonal till polisen med stöd av 14 kap. 2 § femte stycket första meningen sekretesslagen. Könsstympningsbrott som inte bedöms som grova kan dock inte lämnas ut med stöd av den bestämmelsen. Den särskilda möjlighet till sekretessgenombrott avseende uppgifter om misstankar om brott mot unga som regleras i 14 kap. 2 § femte stycket andra meningen sekretesslagen avser brott enligt 3, 4 eller 6 kap. . Frågan är då om en gärning som utgör brott mot lagen med förbud mot könsstympning och som inte bedöms som grov även kan bedömas som misshandel eller annat brott i 3 kap. . skulle uppgifter om sådana brott kunna lämnas till polismyndigheten i de Prop. 2005/06:161 fall de riktas mot en underårig. Vid införandet av lagen om köns- stympning uttalades att den föreslagna lagen uttömmande skulle reglera förbudet mot omskärelse av kvinnor och att syftet var att någon tillämpning av reglerna om misshandel i inte skulle bli aktuell i dessa fall (prop. 1981/82:172 s. 8). Det är dock inte självklart att de straffrättsliga konkurrensreglerna skall tillmätas betydelse när det är fråga om möjligheten att med tillämpning av sekretesslagen lämna ut uppgifter om brott. JO har i ett fall tagit upp frågan om Barnombuds- mannen (BO), som omfattas av samma begränsningar när det gäller möjligheten att lämna ut uppgifter om misstankar om brott som personal inom hälso- och sjukvården och , haft rätt att polisanmäla könsstympningsbrott som riktat sig mot underåriga när det framstått som oklart om brotten varit av normalgraden eller grova. JO ansåg att det fanns utrymme för olika uppfattningar och kritiserade därför inte BO (beslut 20020215, dnr 32352001). I 14 kap. 1 § sekretesslagen stadgas att sekretess inte hindrar att uppgift lämnas till en annan myndighet om det följer av en uppgiftsskyldighet i lag eller förordning. Vittnesplikten enligt 36 kap. 1 § (RB) utgör en sådan uppgiftsskyldighet. Det finns dock vissa undantag från vittnesplikten. Undantagen från vittnesplikten regleras i 35 kap. 5 och 6 §§ RB. Enligt 35 kap. 5 § andra stycket första meningen RB får advokater, läkare, tandläkare, barnmorskor, sjuksköterskor, psykologer, psykotera- peuter, familjerådgivare enligt socialtjänstlagen och deras biträden höras som vittnen om något som i denna deras yrkesutövning har anförtrotts dem eller som de i samband därmed erfarit, endast om det är medgivet i lag eller den till vars förmån tystnadsplikten gäller samtycker till det. Det kan noteras att andra kategorier av socialtjänstpersonal än familjeråd- givare enligt socialtjänstlagen inte omfattas av frågeförbudet. I 5 § fjärde stycket görs undantag från frågeförbudet i ett antal fall. Enligt 5 § fjärde stycket 1 är de yrkeskategorier som nämns i andra stycket skyldiga att vittna i vissa typer av mål. Fram till gällde detta undantag mål om brott för vilket inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse . Nämnda datum ändrades dock be- stämmelsen på så vis att det i stället infördes en hänvisning till brott som avses i 14 kap. 2 § femte stycket sekretesslagen. Syftet med ändringen var att undantaget även skulle komma att omfatta mål om brott enligt 3, 4 eller 6 kap. när brottet begåtts mot någon som inte fyllt (prop. 1996/97:124 s. 195). Enligt 36 § 5 § fjärde stycket 2 RB är vidare den som har uppgifts- skyldighet enligt 14 kap. 1 § socialtjänstlagen skyldig att svara på frågor i mål enligt 5 kap. 2 §, 6 kap. 6, 13 eller 14 § samma lag eller i mål enligt lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga. 5.2Tidigare överväganden avseende den s.k. tvåårsregeln Förarbetena till den nuvarande regleringen Möjligheten för hälso- och sjukvårdspersonal och socialtjänstpersonal att till polis och åklagare kunna lämna uppgifter som angår misstanke om brott för vilket inte är föreskrivet lindrigare straff än infördes . I lagstiftningsärendet diskuterades bl.a. om uppgifter om miss- tankar avseende vissa brott med lägre straffminimum än borde kunna lämnas till polisen och om rätten att lämna uppgifter om brott skulle gälla inte bara fullbordade brott utan även misstankar om försök till brott. Eftersom undantaget från frågeförbudet i 36 kap. 5 § fjärde stycket 1 RB gällde mål om brott för vilket inte är stadgat lindrigare straff än skulle dock en sådan ändring få till följd att uppgifter skulle kunna röjas för polisen och åklagaren under en förundersökning, men inte vid ett vittnesförhör under domstol. Av detta skäl ansågs det att en sådan utvidgning inte borde genomföras (prop. 1981/82:186 s. 20 ff). Frågan om en längre gående lättnad borde göras i sekretessen för misstänkta fall av kvinnomisshandel diskuterades också. hade beslutat att upphäva kravet på angivelse av målsäganden för åtal för misshandel i hemmet. Detta gjorde det möjligt för en åklagare att väcka åtal även om den misshandlade kvinnan själv underlät att göra anmälan eller om hon tog tillbaka en sådan anmälan. Departementschefen uttalade att han inte var beredd att utan ytterligare överväganden införa regler som innebar att hälso- och sjukvårds- personalen oberoende av kvinnans samtycke skulle kunna lämna upp- gifter angående misstankar om kvinnomisshandel till polisen. Han på- pekade att sjukhuset, i den utsatta belägenhet som den misshandlade kvinnan befinner sig, kanske är det enda ställe hon kan vända sig till. Han ansåg att det fanns en uppenbar risk att misshandlade kvinnors benägenhet att söka sjukvård skulle minska om de visste med sig att sjukhuspersonalen kan kontakta polisen mot deras vilja. Han ansåg det inte heller uteslutet att den som utövat misshandeln t.o.m. skulle hindra kvinnan från att söka den vård hon behöver (prop. 1981/82:186 s 24). I betänkandet Kvinnofrid (SOU 1995:60) föreslog Kvinnovåldskom- missionen att 14 kap. 2 § femte stycket sekretesslagen skulle ändras så att hälso- och sjukvårdssekretessen och socialtjänstsekretessen inte skulle hindra att uppgifter lämnades till polis och åklagare när det förelåg misstanke om att en person utsatts för grov misshandel (3 kap. 6 § , minimistraff fängelse ), grovt sexuellt utnyttjande (6 kap. 3 § , minimistraff fängelse ) samt grov fridskränkning och grov kvinnofridskränkning (4 kap. 4 a § , minimistraff ). Det föreslogs vidare ett undantag från det s.k. frågeförbudet i 36 kap. 5 § av innebörd att vårdpersonal skulle kunna höras som vittnen i mål om sådana brott. Som skäl för förslaget anfördes bl.a. att om hälso- och sjukvården och sociala myndigheter förhåller sig passiva trots att det är mer eller mindre uppenbart för dem att en kvinna varit utsatt för t.ex. ett mycket allvarligt misshandelsbrott kan detta tolkas som en signal till såväl kvinnan som mannen att samhället inte bryr sig om att han förgriper sig på henne. Mannens handlande riskerar att uppfattas som straffrättsligt tillåtet. Ett annat viktigt skäl var enligt kommissionen att man måste kunna förhindra att mannen upprepar sitt våld mot andra offer. När det gällde argumentet att en möjlighet till sekretessgenombrott för hälso- och sjukvårdsperso- nalen kan medföra att misshandlade kvinnor underlåter att söka vård an- förde kommissionen att det fanns anledning att betvivla att sekretessen skulle ha en sådan avgörande betydelse i sammanhanget. Vid kontakter med företrädare för och hälso- och sjukvården hade kommissionen erfarit att exempelvis den uppgiftsskyldighet som före- ligger för myndigheter och andra när det gäller barn som far illa ofta inte utgör något hinder för människor att vända sig till olika instanser i vård- apparaten. Liknande argument hade vidare tidigare anförts mot slopandet av kravet på åtalsangivelse vid misshandel på enskild plats och farhågorna hade inte besannats i det avseendet heller. Det förhållandet att åklagaren är skyldig att åtala när tillräckliga bevis föreligger hade enligt kommissionen i stället uppfattats som ett stöd av många kvinnor och en ökad möjlighet för personal inom hälso- och sjukvården och social- tjänsten att anmäla misstankar om brott även om kvinnan själv inte vill ta ett så avgörande steg borde på liknande sätt kunna ses som ett stöd för kvinnan (s. 243 f). Förslagen om sekretessgenombrott och undantag från frågeförbudet fick ett blandat remissutfall och regeringen gjorde i prop. 1997/98:55 Kvinnofrid bedömningen att förslagen inte borde genomföras. Rege- ringen ansåg att den omständigheten att människor vänder sig till vårdinrättningar trots att det finns en anmälningsskyldighet avseende barn som far illa inte är helt jämförbar med den situationen att över- greppet rör någon personligen. Utöver de argument som framförts som skäl för den rådande ordningen i prop. 1981/82:186 anförde regeringen att den föreslagna möjligheten till sekretessgenombrott skulle kunna få till följd att kvinnor som utsätts för våld inte känner förtroende för bl.a. läkare, psykologer och företrädare för , eftersom dessa kan avslöja sådant som kvinnan vill hålla hemligt samt att en anmälan som sker mot hennes vilja eller till och med utan hennes kännedom skulle kunna upplevas som en ytterligare kränkning av hennes person. Dessutom befarades det att anmälningar som görs utan kvinnans medverkan skulle bli så svåra att utreda att de sällan skulle kunna leda till beslut att väcka åtal. Regeringen ansåg att hälso- och sjukvårdens och uppgift i första hand borde vara att motivera kvinnan att själv anmäla brottet och att utarbeta metoder för att stödja kvinnorna att fullfölja en anmälan (aa s. 125 ff). instämde i regeringens bedömning och betänkandet godkändes av (bet. 1997/98:JuU13 och rskr. 1997/98:250). och direktiven till Offentlighets- och sekretess- () tog i bet. 1996/97:KU23 upp frågan om den s.k. tvåårsregeln på nytt. I en motion hade begärts att sistnämnda undan- tagsregel skulle ändras så att uppgiftslämnande skulle vara tillåtet, inte bara vid misstanke om brott för vilket inte är stadgat lindrigare straff än fängelse, utan även vid försök till sådant brott. skulle enligt motionären underlätta för polis och åklagare att klara upp skottlossning och beskjutning som förekommer mellan MC-klubbmed- KU ansåg att frågan var värd att uppmärksammas. ansåg möjligheten att lämna ut uppgifter vid brottsmisstanke av det slag som avsågs i motionen borde övervägas närmare. Det borde dock inte godtas att uppgifter får lämnas i vidare mån under en förundersökning än vad som gäller vid vittnesförhör. Övervägandena borde därför avse också det s.k. frågeförbudet i domstol. Utskottet föreslog att det anförda borde ges regeringen till känna (aa s. 2022). följde utskottet (rskr. 1996/97:195). Mot bakgrund av vad KU anfört gav regeringen Offentlighets- och sekretesskommittén i uppdrag att undersöka om den s.k. tvåårsregeln i några situationer leder till otillfredsställande resultat. Regeringens förslag: Den s.k. tvåårsregeln, dvs. gifter som omfattas av bl.a. hälso- och sjukvårdssekretess och social- tjänstesekretess endast får lämnas till de brottsutredande myndigheterna om de angår misstanke om brott för vilket inte är stadgat lindrigare straff än fängelse , ändras så att sådana uppgifter som huvudregel får lämnas utan hinder av sekretess, om de angår misstanke om brott för vilket inte är stadgat lindrigare straff än fängelse eller misstanke om försök till brott för vilket inte är stadgat lindrigare straff än fängelse i Oavsett brottets svårhetsgrad skall sekretess inte hindra att misstankar om könsstympning av underårig lämnas från hälso- och sjukvården, eller till de brottsutredande myn- Även uppgift om försök, förberedelse och stämpling till köns- stympningsbrott mot underårig samt underlåtenhet att avslöja sådant brott skall få lämnas. En ändring görs i det s.k. frågeförbudet i så att undan- tagen från frågeförbudet överensstämmer med de föreslagna sekre- tessbrytande bestämmelserna, dvs. så att hälso- och sjukvårdspersonalen och familjerådgivare får lämna uppgifter under en rättegång i samma utsträckning som de får göra det i förhållande till de brottsutredande myndigheterna under förundersökningen. Kommitténs förslag och bedömning: Överensstämmer med rege- ringens såvitt gäller dels uppgiftslämnande om försöksbrott mot vuxna, dels uppgiftslämnande om misstankar om könsstympning av underårig. Kommittén har dock inte förslagit någon ändring av den s.k. tvåårsregeln. Remissinstanserna: Majoriteten av remissinstanserna, bl.a. Riksda- gens ombudsmän (), Hovrätten över och , Kammar- rätten i , , , Helsing- borgs kommun, , , i , (), , Handikappförbundens samarbetsorgan samt Mental Hälsa (RSMH), tillstyrker eller har ingenting att erinra mot kommitténs bedömning att den s.k. tvåårsregeln bör bibehållas. i tillägger att det av jäm- ställdhetsskäl framstår som betänkligt att behandla våld mot kvinnor på ett annat sätt än våld mot män.