prop · GT0377 · 2006-02-09 00:00:00 — Det nu sagda föl- jer av vad som anges i artikel 28.1 i rörlighetsdirektivet. Andra stycket är nytt och är föranlett av vad som anges i artikel 15.1 och 15.3 i rörlighetsdirektivet. Av artikeln följer att beslut om avvisning eller utvisning får kombineras med ett återreseförbud endast om beslutet om avvisning eller utvisning har fattats på grund av hänsyn till allmän ord- ning, säkerhet eller hälsa. Såvitt avser hänsyn till folkhälsan saknas i svensk rätt möjlighet att avvisa eller utvisa en utlänning på sådan grund. Ett beslut om avvisning eller utvisning får kombineras med ett återrese- förbud i nu nämnda fall, förutsatt att beslut om avvisning eller utvisning har ansetts kunna ske utifrån vad som sägs i rörlighetsdirektivet i fråga om utvisning på grund av hänsyn till allmän ordning och säkerhet. Det nu sagda skall gälla såväl beslut av som beslut av en mi- grationsdomstol, Migrationsöverdomstolen eller regeringen. Paragrafen är ny och är föranledd av vad som anges i artikel 32 i rörlig- hetsdirektivet. I denna artikel anges att personer som får återreseförbud av hänsyn till allmän ordning och säkerhet skall få ansöka om upphävan- de av återreseförbudet efter en med hänsyn till omständigheterna skälig frist, och i vart fall från och med verkställigheten av beslutet om det slutgiltiga återreseförbudet, som lagligen fattats enligt gemen- skapsrätten, genom att åberopa bevisning som kan styrka att de faktiska omständigheter som låg till grund för beslutet om återreseförbud har änd- rats. Artikeln föreskriver således en rätt till omprövning av återreseför- budet, utan att närmare ange hur prövningen skall ske eller i vilka fall återreseförbudet bör upphävas. Av paragrafen följer att regeringen helt eller delvis får upphäva ett återreseförbud som har meddelats med stöd av 19 § andra stycket, om det finns särskilda skäl för att återreseförbudet inte längre skall gälla. Vid prövningen skall framförallt nya omständigheter beaktas, i synnerhet sådana omständigheter som har betydelse för frågan om utlänningen är ett sådant hot mot allmän ordning och säkerhet att han fortsatt bör vara förbjuden att resa in i landet. Någon tidigaste tidpunkt för prövningen anges inte, dock får prövning självfallet inte ske innan beslutet har vunnit laga kraft. Paragrafen tar sikte på återreseförbud som har meddelats med stöd av 19 § andra stycket, dvs. i andra fall än i samband med utvisning på grund av brott, och utgör på så vis ett komplement till 14 §. Av sist- nämnda paragraf framgår att regeringen, om den finner att en allmän domstols dom eller beslut om utvisning på grund av brott inte kan verk- ställas eller om det annars finns särskilda skäl för att beslutet inte längre skall gälla, kan upphäva beslutet helt eller delvis. Inom ramen för denna prövning har regeringen även möjlighet att upphäva eller mildra ett i samband med utvisningen meddelat återreseförbud (se prop. 1975/76:18, s. 168). Paragrafen är ny och är föranledd av vad som anges i artikel 31.2 i rör- lighetsdirektivet. Av paragrafen följer, att om en EES-medborgare eller han eller hennes familjemedlem efter inresan i har överklagat en polismyndighets beslut om avvisning eller beslut om avvisning eller utvisning och i samband med överklagandet yrkat inhibition av beslutet, får verkställighet inte ske innan frågan om inhibition har prövats. Förbud mot verkställighet föreligger yrkandet om inhibition prövas endast om fråga är om ett överklagande av ett beslut om avvisning eller utvisning som inte har överprövats. Om utlänningen har yrkat inhibition t.ex. i samband med ett överklagande till Migrationsöverdoms- tolen av en migrationsdomstols beslut att fastställa beslut om utvisning, föreligger således inte hinder mot att verkställa ut- visningsbeslutet innan Migrationsöverdomstolen har prövat inhibitions- yrkandet. En begäran om inhibition utgör ett tillfälligt verkställighetshin- der endast om beslut om avvisning har fattats efter det att utlänningen har rest in i . Bestämmelsen omfattar således inte sådana avvisnings- beslut som fattas av en polismyndighet i samband med inresekontroll, dvs. beslut som innebär att utlänningen hindras från att resa in i landet, även om utlänningen skall ha rätt att begära överprövning av ett sådant beslut. Vidare föreligger det inte hinder mot verkställighet vid upprepade framställningar om inhibition, vilket följer av att inhibitionsyrkandet ut- gör hinder mot verkställighet endast om detta har framställts i samband med överklagandet. Fjärde stycket är nytt och följer av vad som anges i artikel 30.3 i rörlig- hetsdirektivet. Verkställighet av beslut om avvisning eller utvisning av en EES- medborgare eller hans eller hennes familjemedlemmar som har rest in i , får ske tidigast från den dag utlänningen fick del av beslutet, om inte synnerliga skäl talar mot det. Bestämmelsen innebär inte något krav på en formell delgivning i den mening som avses i del- givningslagen (1970:428), jfr 23 § förvaltningslagen (1986:223) respek- tive 6 a § förvaltningsprocesslagen (1971:291). Kravet på att utlänningen skall ha rest in i innebär att sådana avvisningsbeslut som fattas av en polismyndighet i samband med inresekontroll, dvs. beslut som in- nebär att utlänningen hindras från att resa in i landet, inte skall omfattas av bestämmelsen. En förutsättning för att utlänningen skall få en tidsfrist att lämna landet, måste vara att han eller hon faktiskt har rest in. I övriga fall skall avvisningen eller utvisningen kunna verkställas innan fyraveck- orsfristen har löpt ut endast om det föreligger synnerliga skäl som talar mot att avvakta med verkställigheten. I artikel 30.3 talas i detta avseende om väl bestyrkta brådskande fall, utan att några exempel på sådana fall därvid har lämnats. Undantagsregeln bör dock tolkas ytterst restriktivt och bör främst avse fall där hänsynen till allmän ordning och säkerhet fordrar en snabb verkställighet av beslutet. Tredje stycket är nytt och är föranlett av vad som anges i artikel 33.2 i rörlighetsdirektivet. Av artikeln följer, att om utvisning har beslutats som sanktion eller som särskild rättsverkan till ett frihetsberövande med hän- syn till allmän ordning och säkerhet skall, om beslutet verkställs mer än efter det att beslutet meddelades, medlemsstaten kontrollera om Prop. 2005/06:77 den berörda personen fortfarande utgör ett verkligt hot mot den allmänna ordningen eller säkerheten, och bedöma om omständigheterna har änd- rats sedan utvisningsbeslutet utfärdades. I tredje stycket föreskrivs att polismyndigheten, som är verkställande myndighet vid utvisning på grund av brott, vid verkställighet som sker efter utvisningsbeslutet skall utreda om omständigheterna som låg till grund för beslutet har ändrats. Om det framkommer att om- ständigheterna har ändrats på sådant sätt att utvisningsbeslutet inte längre bör gälla, skall ärendet överlämnas till som skyndsamt med eget yttrande skall lämna över ärendet till regeringen för prövning enligt 8 kap. 14 §. Regeringens prövning enligt 8 kap. 14 § behandlas närmare i kommentaren till 8 kap. 20 a §. En förutsättning för att polisen skall vara skyldig att lämna ärendet vidare för prövning är att omständig- heterna som låg till grund för utvisningsbeslutet har ändrats. Någon överprövning av de skäl för utvisning som anfördes av domstolen är så- ledes inte avsedd. En ytterligare förutsättning för överlämnande är att de nya omständigheterna är sådana att det kan finnas skäl att upphäva beslu- tet om utvisning. I första hand skall sådana omständigheter beaktas som talar för att utlänningen är ett hot mot den allmänna ordningen eller säkerheten. En sådan omständighet kan t.ex. vara att utlänningens kroppsliga hälsa kraftigt har försämrats och därmed reducerat risken för fortsatt brottslighet. Utöver detta bör även beaktas sådana omständigheter som anges i 8 kap. 11 § första stycket. Om utlänningens personliga för- hållanden för verkställigheten är sådana att det kan ifråga- sättas om det ursprungliga utvisningsbeslutet hade fattats om motsvaran- de förhållanden då hade varit för handen, bör ärendet också överlämnas. Det bör avslutningsvis nämnas, att även om polismyndigheten inte finner skäl att överlämna ärendet till , finns det inget som hindrar att utlänningen själv begär prövning hos regeringen med stöd av 8 kap. 14 §. Om polismyndigheten överlämnar ärendet till , får verkställighet inte ske förrän regeringen har prövat om utvisningsbeslutet skall bestå. Ett tillägg görs i paragrafen med innebörden att den skall tillämpas även i ärenden om återkallelse av tredjelandsmedborgares ställning som varak- tigt bosatt i . Tillägget i paragrafens första stycke innebär att en motiveringsskyldighet föreskrivs också för beslut som rör tredjelandsmedborgares ställning som varaktigt bosatt i . I första stycket görs tillägg i uppräkningen av vilka beslut av Migrations- verket som får överklagas till en migrationsdomstol. För det första föreskrivs att en familjemedlem till EES-medborgare som är medborgare i ett land utanför avtalsområdet skall ha rätt att över- klaga beslut om att avslå en ansökan om visering samt beslut om att åter- kalla en visering. Någon rätt att överklaga ett beslut om visering enbart med avseende på viseringens giltighetstid föreligger dock inte. Möjlighe- ten att överklaga beslut om visering följer av artikel 15 i rörlighetsdirek- tivet, enligt vilken förfarandena i artiklarna 30 och 31 skall gälla alla be- slut som begränsar den fria rörligheten. Ett avslag på en ansökan om vi- sering eller ett återkallande av en visering kan anses utgöra en sådan be- gränsning. Det skall i sammanhanget nämnas att det av artikel 5.2 följer att ett giltigt uppehållskort skall medföra undantag från skyldighet att inneha visering. En myndighets beslut att inte utfärda ett uppehållskort skall dock, enligt svensk rätt, inte kunna överklagas. Detta förhållande kompenseras, såvitt avser den betydelse som uppehållskortet i denna del har, genom att viseringsbeslutet kan överklagas. Eftersom ett intyg om inlämnad ansökan om uppehållskort inte gäller som visering, kan det förekomma fall då den först beviljade viseringen hinner löpa ut innan uppehållskortet utfärdas. För det fall att en ny ansökan om visering i så- dant fall avslås, skall självfallet även detta beslut kunna överklagas. För det andra föreskrivs att beslut i ärenden om tredjelandsmedborga- res ställning som varaktigt bosatt i skall kunna överklagas på samma sätt som beslut i ärenden om uppehållstillstånd. Genom ändringarna i paragrafen utökas i två fall en socialnämnds skyl- dighet att, på begäran av en polismyndighet, Säkerhetspolisen, Migra- tionsverket, en migrationsdomstol, Migrationsöverdomstolen eller reger- ingen, lämna ut uppgifter angående en utlännings personliga förhållan- den. För det första utökas uppgiftsskyldigheten till att omfatta ärenden om tredjelandsmedborgares ställning som varaktigt bosatt i . För det andra skall uppgiftsskyldighet föreligga även då fråga har upp- kommit om en utlänning har uppehållsrätt. I den mån uppgifter behövs från bör de som regel kunna inhämtas med samtycke från utlänningen själv. Det kan emellertid förekomma fall då det av en eller annan anledning inte går att få något sådant samtycke, med följd att det kan komma att saknas uppgifter av betydelse vid ärendets prövning. Det bör därför finnas möjlighet att införskaffa erforderliga uppgifter utan samtycke. I sammanhanget bör dock betonas att systematisk kontroll av EES-medborgares eller dessas familjemedlemmars uppehållsrätt inte är tillåtet enligt rörlighetsdirektivet. Kontroll av huruvida en utlänning upp- fyller kraven för uppehållsrätt får endast ske om det finns rimliga tvivel på om dessa krav är uppfyllda. Om sådana tvivel om uppehållsrätten har uppkommit bör kontrollen kunna innefatta inhämtande av uppgifter från socialnämnd om sådana personliga förhållanden som kan antas ha bety- delse för bedömningen av utlänningens uppehållsrätt. Fråga om uppe- Prop. 2005/06:77 hållsrätt föreligger kan dock uppkomma även i andra fall än i samband med sådan kontroll. Eftersom möjligheterna att avvisa eller utvisa en utlänning med uppehållsrätt är begränsade bör den som har att fatta eller överpröva sådana beslut ha möjlighet att införskaffa ett så fullgott be- slutsunderlag som möjligt rörande uppehållsrätten. Detsamma bör gälla Säkerhetspolisen, som i säkerhetsärenden kan förorda t.ex. utvisning eller avvisning. I samband med ett brottmålsförfarande i allmän domstol bör det dock, så långt det är möjligt, ankomma på utlänningen själv att avgö- ra vilka uppgifter som domstolen skall beakta. uppgifts- skyldighet utökas således inte till att omfatta uppgifter till allmän dom- stol. Ändringen i första stycket är föranledd av den nya grund för utvisning som föreslås i 8 kap. 7 a §. Rätt till offentligt biträde skall föreligga även vid utvisning enligt nämnda bestämmelse. Lagändringarna träder i kraft . Några övergångsbe- stämmelser införs inte. Bestämmelserna skall således tillämpas fr.o.m. , vilket innebär att kvalifikationstider som helt eller delvis har fullgjorts för ikraftträdandet skall tillgodoräk- nas den enskilde. 9.2Förslaget till lag om ändring i lagen (1991:572) om särskild utlänningskontroll I paragrafen anges vilka bestämmelser i utlänningslagen (2005:716), som är tillämpliga i ärenden enligt lagen om särskild utlänningskontroll. Ge- nom ändringarna i paragrafen kommer även vissa av de bestämmelser utlänningslag som särskilt avser EES-medborgare och deras familjemedlemmar att tillämpas på motsvarande sätt i dessa ärenden. Utlänningar med permanent uppehållsrätt, EES-medborgare som har vistats i under de tio närmast föregående åren och EES- medborgare som är barn, har enligt 8 kap. 7 a § NUtlL ett stärkt skydd mot utvisning. Detta skydd, som följer av vad som anges i artikel 28 i rörlighetsdirektivet, skall gälla även vid utvisning enligt LSU. Av artikel 28 framgår även att hänsyn bl.a. skall tas till den berörda personens an- knytning till den mottagande medlemsstaten, innan ett beslut om utvis- ning fattas. Även detta, vilket kommit till uttryck i 8 kap. 17 a § NUtlL, skall gälla i ärenden enligt LSU. Vad gäller den i artikel 32.1 föreskrivna möjligheten att få ett återreseförbud omprövat har detta bl.a. kommit till uttryck i 8 kap. 20 a § NUtlL, i vilken regeringen givits möjlighet att upphäva ett sådant förbud som meddelats en EES-medborgare eller hans eller hennes familjemedlemmar även i annat fall än vid utvisning på grund av brott. Eftersom återreseförbud kan meddelas även med stöd av LSU, skall regeringen ha möjlighet att upphäva även ett på detta sätt Prop. 2005/06:77 meddelat återreseförbud. I 12 kap. 15 § andra stycket samma lag finns vidare angivet att utvisning får ske tidigast från den dag då utlänningen fick del av beslutet, om inte synnerliga skäl talar mot det. Slutligen finns i 12 kap. 13 a § även bestämmelser om hinder mot verk- ställighet i vissa fall då utlänningen vid överklagande av ett beslut om avvisning eller utvisning har yrkat inhibition av beslutet. Även det nu sagda, som följer av artiklarna 30 och 31 i rörlighetsdirektivet, skall gälla i ärenden enligt LSU. 9.3Förslaget till lag om ändring i lagen (2001:82) om svenskt medborgarskap Andra stycket är nytt. Ändringen är föranledd av att EES-medborgare och deras familjemedlemmar, till följd av bestämmelserna i rörlighetsdirekti- vet, i vart fall stadigvarande uppehåll i skall erhålla permanent uppehållsrätt. Till följd av genomförandet av rörlighetsdirek- tivet i svensk rätt kommer det inte längre att finnas anledning att utfärda tidsbegränsade uppehållstillstånd om till EES-medborgare och deras familjemedlemmar. Detsamma gäller i fråga om permanent uppehållstillstånd, även om genomförandet av rörlighetsdirektivet i svensk rätt i formell mening inte kommer att få till följd att utlänningar med uppehållsrätt är förhindrade att ansöka om ett sådant tillstånd. Ett krav på permanent uppehållstillstånd för att en EES-medborgare och dennes familjemedlemmar skall kunna bli svenska medborgare skulle innebära att dessa utlänningar skulle vara tvungna att ansöka om ett till- stånd som han eller hon inte behöver. Mot denna bakgrund finns det skäl att i medborgarskapshänseende likställa permanent uppehållsrätt för EES-medborgare och deras familjemedlemmar med permanent uppe- hållstillstånd. Rådets direktiv /38/EG av om unionsmedbor- gares och deras familjemedlemmars rätt att fritt röra sig och uppe- hålla sig inom medlemsstaternas territorier och om ändring av för- ordning (EEG) nr 1612/68 och om upphävande av direktiven /221/EEG, 68/360/EEG, 72/194/EEG, 73/148/EEG, 75/34/EEG, 75/35/EEG, 90/364/EEG, 90/365/EEG och 93/96/EEG (lydelse efter rättelse, se EUT L 197, 28.7.2005, s. 34, Celex 304L0038R[2]) OCH EUROPEISKA UNIONENS RÅD HAR ANTAGIT DETTA DIREKTIV med beaktande av Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenska- pen, särskilt artiklarna 12, 18, 40, 44 och 52 i detta, med beaktande av kommissionens förslag1, med beaktande av Europeiska ekonomiska och sociala kommitténs yttrande2, med beaktande av yttrande3, i enlighet med förfarandet i artikel 251 i fördraget4, och av följande skäl: (1)Unionsmedborgarskapet ger varje unionsmedborgare en primär, individuell rätt att fritt röra sig och uppehålla sig inom medlems- staternas territorium, med förbehåll för de begränsningar och vill- kor som fastställs i fördraget och genom de åtgärder som antas för att genomföra detta. (2)Fri rörlighet för personer är en av de grundläggande friheterna på den inre marknaden, som omfattar ett område utan inre gränser, där denna frihet säkerställs i enlighet med bestämmelserna i fördraget. (3)Unionsmedborgarskap bör vara grundläggande status för medborg- arna i medlemsstaterna när de utövar sin rätt att fritt röra sig och uppehålla sig. Det är därför nödvändigt att kodifiera och se över existerande gemenskapsinstrument som var för sig behandlar såväl arbetstagare, egenanställda som studenter och andra inaktiva per- 1EGT C 270 E, 25.9.2001, s. 150. 2EGT C 149, 21.6.2002, s. 46. 3EGT C 192, , s. 17. 4Europaparlamentets yttrande av (EUT C 43 E, , s. 42), rådets gemensamma ståndpunkt av den (EUT C 54E, , s. 12) och ståndpunkt av den (ännu ej offentliggjort i EUT). soner för att förenkla och stärka rätten att fritt röra sig och uppehål- la sig för alla unionsmedborgare. (4)För att avhjälpa sektorsuppdelningen och den planlösa hanteringen av rätten att fritt röra sig och uppehålla sig och för att göra det lät- tare att utöva denna rätt krävs en gemensam rättsakt för att delvis ändra rådets förordning (EEG) nr 1612/68 av om arbetskraftens fria rörlighet inom gemenskapen5 och för att upphäva följande rättsakter: Rådets direktiv /360/EEG av om avskaffande av restriktioner för rörlighet och bo- sättning inom gemenskapen för medlemsstaternas arbetstagare och deras familjer, 6 rådets direktiv /148/EEG av om avskaffande av restriktioner för rörlighet och bosättning inom gemenskapen för medborgare i medlemsstaterna i fråga om etable- ring och tillhandahållande av tjänster, 7 rådets direktiv /364/EEG av om rätt till bosättning, 8 rådets direktiv 90/365/EEG av om rätt till bosättning för anställ- da och egna företagare som är yrkesverksamma 9 och rådets direktiv /96/EEG av om rätt till bo- sättning för studerande 10. (5)För att varje unionsmedborgare skall kunna utöva sin rätt att fritt röra sig och uppehålla sig inom medlemsstaternas territorier på villkor som säkerställer de objektiva villkoren frihet och värdighet bör även familjemedlemmar beviljas denna rätt, oavsett medborg- arskap. För tillämpningen av detta direktiv bör definitionen av familjemedlem utvidgas, så att den även omfattar registrerade partner om den mottagande medlemsstaten behandlar registrerade partnerskap som likvärdiga med äktenskap. (6)För att bevara familjens enhet i vidare mening och med förbehåll för förbudet mot diskriminering på grundval av nationalitet, bör si- tuationen för de personer som inte omfattas av definitionen av fa- miljemedlem enligt detta direktiv och som därför inte har någon automatisk rätt till inresa och uppehåll i den mottagande medlems- staten behandlas av den mottagande medlemsstaten på grundval av dess nationella lagstiftning, så att den kan besluta huruvida inresa och uppehåll ändå kan beviljas sådana personer, varvid hänsyn skall tas till deras anknytning till unionsmedborgaren och andra omständigheter, t.ex. deras ekonomiska eller fysiska beroende- förhållande till unionsmedborgaren. 5EGT L 257, 19.10.1968, s. 2. Förordningen senast ändrad genom förordning (EEG) nr 2434/92 (EGT L 245, 26.8.1992, s. 1). 6EGT L 257, 19.10.1968, s. 13. Direktivet senast ändrat genom anslutningsakt. 7EGT L 172, 28.6.1973, s. 14. 8EGT L 180, , s. 26. 9EGT L 180, , s. 28. 10 EGT L 317, 18.12.1993, s. 59. (7) De formaliteter som är förenade med unionsmedborgares fria rör- lighet inom medlemsstaternas territorier bör fastställas tydligt, utan att det påverkar tillämpningen av de bestämmelser som gäller för (8)För att underlätta den fria rörligheten för familjemedlemmar som inte är medborgare i en medlemsstat, bör de som redan har fått ett uppehållsdokument undantas från kravet på att erhålla inrese- visering i den mening som avses i rådets förordning (EG) nr 539/2001 av om fastställande av förteckningen över tredje länder vars medborgare är skyldiga att inneha visering när de passerar de yttre gränserna och av förteckningen över de tredje länder vars medborgare är undantagna från detta krav 11 el- ler, i förekommande fall, tillämplig nationell lagstiftning. (9)Unionsmedborgare bör ha rätt att uppehålla sig i den mottagande medlemsstaten utan andra villkor eller forma- liteter än att de innehar ett giltigt identitetskort eller pass, med för- behåll för en mer gynnsam behandling som tillämpas på arbetssö- kande i enlighet med vad som erkänns av domstolens rättspraxis. (10)Personer som utövar sin rätt till fri rörlighet bör emellertid inte bli en orimlig belastning för den mottagande medlemsstatens sociala biståndssystem av vistelsen. Därför bör uni- onsmedborgarnas och deras familjemedlemmars uppehållsrätt un- der än vara underkastad villkor. (11)Unionsmedborgarnas grundläggande och personliga rätt att uppe- hålla sig i en annan medlemsstat följer direkt av fördraget och är inte beroende av att ett uppehållstillstånd utfärdas. (12)För uppehållsperioder som överstiger bör medlemssta- terna kunna kräva att unionsmedborgaren registrerar sig hos behö- riga myndigheter på bosättningsorten, vilket skall styrkas med ett bevis om registrering som utfärdas i detta syfte. (13)Kravet på uppehållskort bör begränsas till unionsmedborgares fa- miljemedlemmar som inte är medborgare i en medlemsstat för up- pehållsperioder som är . (14)De bevishandlingar som de behöriga myndigheterna begär för att utfärda ett bevis om registrering eller ett uppehållskort bör specifi- ceras uttömmande för att undvika olikheter i administrativ praxis eller skilda tolkningar som blir till ett alltför stort hinder när uni- onsmedborgarna och deras familjemedlemmar skall utöva sin up- pehållsrätt. 11 EGT L 81, 21.3.2001, s. 1. Förordningen senast ändrad genom förordning (EG) nr 453/2003 (EUT L 69, , s. 10). (15) Familjemedlemmarna bör omfattas av ett rättsligt skydd för det fall att unionsmedborgaren avlider, skiljer sig, gifter sig eller när ett re- gistrerat partnerskap upplöses. Med respekt för familjelivet och den mänskliga värdigheten samt för att under vissa förhållanden undvika missbruk, bör åtgärder vidtas för att säkerställa att famil- jemedlemmar som redan uppehåller sig inom den mottagande med- lemsstatens territorium får behålla uppehållsrätten uteslutande på (16)Så länge de personer som omfattas av rätten till bosättning inte utgör en orimlig börda för den mottagande medlemsstatens sociala biståndssystem bör de inte utvisas. Därför får en utvisningsåtgärd inte vara en automatisk följd av anlitandet av det sociala bistånds- systemet.