prop · GT0398 · 2006-02-23 00:00:00 — Den skulle sannolikt också ge upphov till en mängd gränsdragningsproblem. Vi har därför stannat för att frågor om hur parterna skall förfara vid senare ändringar i eller tillägg till ett franchiseavtal bör överlåtas till parterna själva, varvid de principer som ligger till grund för den här föreslagna lagen givetvis kan tjäna som vägledning. De avtalsrättsliga konsekvenserna av de föreslagna reglerna kommer att behandlas i författningskommentaren. 5.2.4Sekretessförbindelser och bekräftelser av mottagen information Regeringens bedömning: Det bör inte införas några lagbestämmelser om sekretessförbindelser mellan parterna i ett franchiseförhållande eller om franchisegivarens rätt att begära en skriftlig bekräftelse från den blivande franchisetagaren angående den information som denne fått inför avtalets ingående. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens bedöm- ning (s. 165 f.). Remissinstanserna: har ansett att det bör över- vägas att införa ett lagstadgat krav på att franchisegivaren skriftligen do- kumenterar informationsgivningen. Övriga remissinstanser har instämt i eller inte haft några invändningar mot promemorians bedömning. Skälen för regeringens bedömning: Ett affärskoncept åtnjuter oftast ett visst skydd mot utomstående användare i det att immateriella rättig- heter av olika slag kan skyddas genom registrering av t.ex. patent, varu- märke och mönster. Dessutom finns i ett lagstadgat skydd för affärshemligheter i lagen (1990:409) om skydd för företagshemligheter. Utöver detta finns inga regler som skyddar en franchisegivares affärskoncept. Av denna anledning föreskrivs i franchiseavtal som regel att en franchisetagare (och dennes anställda m.fl.) inte får röja sådan in- formation som de tar emot från givaren och som innehåller detaljer som kan anses speciella för systemet. En sådan sekretessförbindelse upprättas oftast redan i samband med att en blivande franchisetagare får material för påseende , då han eller hon överväger erbjudandet. Som regel har sekretessförbindelsen giltighet även för det fall att personen i fråga bestämmer sig för att avstå från att anta erbjudandet. I promemorian uttalas att det är rimligt att franchisegivaren ges möjlig- het att genom sekretessförbindelse skydda sin särskilda affärsidé på det sätt som är vanligt . Vi delar den uppfattningen men anser, i likhet med promemorian, att det inte finns anledning att lagreglera den saken särskilt. I promemorian diskuteras vidare franchisegivarens behov av att kunna visa att behövlig och korrekt information verkligen har lämnats inför franchiseavtalets undertecknande. åstadkoms detta delvis genom att en blivande franchisetagare får kvittera handlingar, t.ex. handböcker och andra manualer, i samband med att han eller hon undertecknar en sekre- tessförbindelse. Detta är enligt vår mening en ändamålsenlig ordning. Med en lagstadgad informationsplikt för franchisegivaren, och en möjlig- het att vid vite ålägga en franchisegivare att följa lagen, framstår det som än mer angeläget att franchisegivaren skall kunna få en bekräftelse från franchisetagaren om att information har lämnats. Skulle frågan bli före- mål för rättslig prövning kan en sådan handling få betydelse i bevishän- seende. Det får förutsättas att dessa frågor kan hanteras av parterna utan någon särskild lagreglering. Vi föreslår därför inte någon sådan. Regeringens förslag: skall pröva frågor om huru- vida en franchisegivare har brustit i sin informationsskyldighet. Om domstolen finner att så har varit fallet skall den vid vite kunna ålägga franchisegivaren att lämna information i enlighet med vad som sägs i lagen. Talan om åläggande skall få väckas av den franchisetagare som har berörts av det bristande informationslämnandet, en sammanslutning av näringsidkare eller en annan sammanslutning som har ett befogat intresse av att företräda näringsidkare. Regeringens bedömning: Det behövs inte några särskilda lagregler om bevisbördans placering i mål om överträdelser av lagen eller om sek- retess i sådana mål. Promemorians förslag och bedömning överensstämmer delvis med regeringens förslag och bedömning (s. 161 f. och 172 f.). Enligt prome- förslag skall dock den primära sanktionen vara att Marknads- domstolen kan förbjuda en franchisegivare som har brustit i sin informa- tionsplikt att i fortsättningen ingå nya avtal utan att lämna information i enlighet med lagens föreskrifter. Remissinstanserna: Endast ett fåtal remissinstanser har kommenterat förslaget. och har framfört ståndpunkten att de föreslagna reglernas placering i lagen om avtalsvillkor mellan näringsidkare leder till den oönskade konsek- att förbudssanktionen blir territoriellt begränsad till att omfatta endast avtal som ingås inom , oavsett var franchiseverksamheten är tänkt att utövas. har ansett att det bör övervägas om inte frågor om bevisbörda i mål av ifrågavarande slag bör regleras i lagtexten. Vidare har domstolen ansett att frågan om möjligheten för domstolen att få tillgång till franchiseavtal, som omfattas av sekretess- förbindelser, förtjänar att bli belyst. Skälen för regeringens förslag och bedömning: I promemorian föreslogs att den primära sanktionen mot den som inte uppfyller sin in- formationsskyldighet skulle vara att franchisegivaren vid vite skulle kunna förbjudas att i fortsättningen ingå väsentligen samma avtal utan att ha lämnat den information som lagen kräver (jfr 1 § lagen [1984:292] om avtalsvillkor mellan näringsidkare). I annan lagstiftning som reglerar näringsidkares informationsskyldighet (se t.ex. 15 § mark- nadsföringslagen [1995:450] och 2 kap. 8 § distans- och hemförsälj- ningslagen [2005:59]) är sanktionen i stället att näringsidkaren vid vite kan åläggas att lämna den information som lagen kräver. Det kan visserligen hävdas att båda dessa sanktioner passar bättre i fall då det är fråga om brister i standardiserad information exempelvis i en broschyr eller katalog som tillhandahålls till en bred krets av potentiella avtals- parter/kunder än när det, som här, är fråga om informationslämnande inom ramen för enskilda avtalsförhandlingar där kravet på vilken in- formation som skall lämnas kan skilja sig från fall till fall. Likväl anser vi, som vi har konstaterat (avsnitt 5.2.1), att den nya regleringen bör vara marknadsrättslig till sin karaktär. Den bör sålunda vara inriktad på att få en franchisegivare som har brustit i sin informationsplikt att ändra sina rutiner och sitt beteende. Med en sådan ut- gångspunkt anser vi att det är lämpligt att sanktionssystemet utformas i enlighet med annan marknadsrättslig lagstiftning. Vid valet mellan de två alternativ som har nämnts ovan har vi stannat för att föreslå att den pri- mära sanktionen skall vara ett åläggande att vid vite uppfylla informa- Som redan har nämnts är detta den normala sanktionen i annan lagstiftning som ålägger en näringsidkare informationsskyldighet. Enligt marknadsföringslagen och ett antal andra lagar ankommer det på att pröva om en näringsidkare skall åläggas att lämna Frågan är om bör ha motsvarande upp- gift även såvitt gäller de bestämmelser om informationsskyldighet som föreslås här eller om det bör ankomma på något annat offentligt organ eller åt branschen själv att kontrollera att bestämmelserna efterlevs. Såsom konstateras i promemorian finns det vissa fördelar med en ord- ning som innebär att tillsynen handhas av erkända branschorganisationer. Det allmännas åtagande skulle därigenom kunna begränsas. skulle det dessutom vara betryggande att specifika franchisefrågor prövas av yrkesverksamma personer som är väl förtrogna med förhållandena i Men det finns också nackdelar med att överlåta till branschens egna organisationer att se till att reglerna efterlevs. kan rimligen inte svara för andra än sina egna medlemmar. , som är den organisation som har flest med- lemmar i branschen, har uppskattningsvis endast ca en tredjedel av samt- liga i verksamma franchiseparter knutna till sig som medlemmar. Tilltron till systemet får också anses främjas av att någon form av offent- lig tillsyn sker. Dessutom är det viktigt att allmänheten garanteras insyn i kontrollverksamheten; något som bäst säkerställs genom att kontrollen handhas av ett offentligt organ. Vi har därför stannat för att föreslå att uppgiften att sanktionera över- trädelser bör ankomma på ett offentligt organ. Med hänsyn till att sank- tionssystemets materiella innehåll enligt vårt förslag skall ligga nära reg- lerna i marknadsföringslagen är det enligt vår mening naturligt att upp- giften att besluta om sanktioner ges till det organ som fullgör motsvaran- de funktioner enligt den nämnda lagen, nämligen . Samma domstol prövar för övrigt frågor om huruvida en näringsidkare har uppfyllt sin informationsskyldighet enligt ett antal andra lagar.3 Vi föreslår således följande. skall pröva frågor om huruvida en franchisegivare har brustit i sin informationsskyldighet. domstolen finner att så har varit fallet, skall den kunna ålägga franchise- givaren att lämna informationen. Ett sådant åläggande skall, i likhet med vad som gäller enligt bl.a. marknadsföringslagen, förenas med vite om det inte av särskilda skäl är obehövligt. En fråga om förbud enligt lagen om avtalsvillkor mellan näringsidkare tas upp av efter ansökan från bl.a. en sammanslut- ning av näringsidkare eller en annan sammanslutning som har ett befogat intresse av att företräda näringsidkare. Samma kategorier bör lämpligen 3 Se konsumentkreditlagen (1992:830), lagen (1992:1672) om paketresor, prisinforma- tionslagen (2004:347), distans- och hemförsäljningslagen (2005:59) och försäkringsavtals- lagen (2005:104). vara taleberättigade enligt den lag som föreslås här. promemorian bör även den franchisetagare som har berörts av det bristande informationslämnandet vara behörig att väcka talan. I promemorian behandlas vidare vissa frågor om bevisbördan i mål av Det föreslås emellertid inte några lagregler om saken. inte heller att några sådana regler bör införas. placering i olika avseenden kan och bör lösas av de rättstillämpande organen inom ramen för gällande regler och principer (jfr prop. 1994/95:123 s. 153 f.). Vi återkommer till dessa frågor i författnings- fram ståndpunkten att de föreslagna reglernas placering i lagen om avtalsvillkor mellan näringsidkare leder till den oönskade konsek- att sanktionsmöjligheterna blir territoriellt begränsade till att omfatta endast avtal som ingås inom , oavsett var franchiseverk- samheten är tänkt att utövas. Det är rimligt att utgå från att den lag som vi föreslår får samma territoriella räckvidd som den nämnda lagen. Det innebär att möjligheter att ingripa kommer att omfatta franchisegivare som har ingått avtal som gäller på den svenska marknaden (jfr prop. 1983/84:92 s. 15), dvs. som är verksamma i . Var dessa avtal rent faktiskt har under- tecknats kommer däremot enligt vår uppfattning att sakna betydelse. som här sagts följer av allmänna principer om jurisdiktion. heter att genom svensk lagstiftning utvidga den nu föreslagna lagens territoriella tillämpningsområde finns inte. En förutsättning för att skall kunna ta ställning i ett mål av det slag som diskuteras här är givetvis ofta att domstolen får tillgång till franchiseavtalet i fråga och därtill hörande handlingar. särskild komplikation kan vara att sådana avtal och handlingar ofta inne- håller affärshemligheter (jfr avsnitt 5.2.4). att de sekretessfrågor som detta ger upphov till bör belysas i lagstift- Med anledning av vad har anfört bör det först framhållas att en överenskommelse om sekretess mellan en franchise- givare och en franchisetagare (eller en presumtiv sådan) inte utgör hinder mot att den senare väcker talan vid enligt de be- stämmelser som har föreslagits här och därvid åberopar och ger in de handlingar som är relevanta i målet. En annan ordning skulle innebära att rätten till domstolsprövning i praktiken skulle kunna avtalas bort, vilket skulle strida mot grunderna för lagstiftningen. melser om den saken behövs enligt vår mening inte. En annan fråga gäller hur affärshemligheter skall behandlas i pro- Vår uppfattning är att även dessa frågor torde kunna hanteras med en tillämpning av befintliga regler och principer. delse är här 8 kap. 17 § sekretesslagen (1980:100)4 som föreskriver sekretess hos domstol för uppgift om myndighets eller enskilds affärs- eller driftsförhållanden, om det kan antas att den som uppgiften rör lider 4 Se även 14 kap. 5 §, som föreskriver att sekretess normalt inte utgör något hinder mot att en part får del av processmaterial. Jfr RÅ 1994 ref 79 och, såvitt gäller konkurrensmål, Wetter, , och , Konkurrensrätt en handbok, 3 uppl. 2004 s. 911. avsevärd skada om uppgiften röjs. sekretessbestämmelse för just den typ av mål som här diskuteras anser vi inte vara påkallad. Regeringens förslag: Den nya lagen skall träda i kraft . Regeringens bedömning: Det behövs inte några övergångsbestäm- melser. Promemorians förslag och bedömning överensstämmer delvis med regeringens förslag och bedömning (s. 179). I promemorian föreslogs att lagändringarna skulle träda i kraft . Remissinstanserna: Remissinstanserna har inte haft några synpunkter i denna del. Skälen för regeringens förslag och bedömning: De nya reglerna syftar till att skapa goda förutsättningar för genomtänkta och balanserade avtal på franchiseområdet. Det är därför önskvärt att reglerna kan träda i kraft . måste berörda företag och bransch- organisationer få skälig tid på sig för att se över villkoren i de avtal som förekommer och branschorganisationerna måste ges tid att informera om den nya lagstiftningen. Mot den bakgrunden och med hänsyn till den tid som kan väntas förflyta innan har fattat beslut i lagstiftnings- ärendet föreslår vi att lagen skall träda i kraft . Den föreslagna lagregleringen tar sikte på framtida förhållanden. Några särskilda övergångsbestämmelser behövs därför inte. Den nya lagen kommer således att vara tillämplig endast på avtal som ingås efter lagens ikraftträdande. Lagen har inte någon retroaktiv verkan. Det är dock rimligt att franchisegivare inför den nya lagens ikraftträ- dande ser över vilken information som har lämnats till franchisetagare i pågående franchisesamarbeten. Om det kan antas att en franchisetagare inte är tillräckligt informerad i något av de avseenden som regleras i den nya lagen, bör franchisegivaren se till att denna brist rättas till. Den föreslagna lagen syftar till att stärka blivande franchisetagares rätt till adekvat och korrekt information om franchiseverksamheten m.m. inför ett franchiseavtals ingående. För seriösa franchisegivare kan lagen antas ha den effekten att riskerna minskar för att de utsätts för en otill- börlig konkurrens från mindre nogräknade aktörer. Lagen kan således vän- tas ha allmänna positiva effekter för näringsidkare verksamma inom franchiseområdet. Vi avser att, efter att lagen har varit i kraft , utvär- dera vilka närmare effekter den har haft. Om det visar sig finnas behov av det, är vi beredda att överväga ytterligare åtgärder för att säkerställa en väl fungerande ordning på franchiseområdet. I vårt lagförslag har ingripandemöjligheterna begränsats till att avse sådana situationer där missförhållanden har kunnat konstateras. de enkätsvar som redovisas i promemorian tyder på att franchisetagare generellt sett är nöjda med den information som lämnas är det naturligt att franchisegivare överlag, inför lagens ikraftträdande, ser över sitt infor- mationsmaterial och sina rutiner i samband med de förhandlingar som föregår ett franchiseavtals undertecknande. vara uppmärksamma på att informationskravet kan variera från fall till Lagen kan således komma att kräva visst merarbete med åtföljande kostnader för berörda företag. Frågor om en franchisegivare har brustit i sin informationsskyldighet skall enligt förslaget prövas av . innebära att får ansvar för handläggningen av ytter- ligare en måltyp. Det är svårt att bedöma hur den nya måltypen kommer att påverka domstolens arbetsbelastning. dock att det inte kommer att röra sig om mer än några enstaka mål och att kostnaden därmed kommer att vara begränsad. att det inte behövs några resursförstärkningar för att skall kunna hantera de nya uppgifterna. De nya uppgifterna skall därmed finansieras inom befintliga anslag. varit i kraft , bör det emellertid göras en utvärdering av hur Marknads- domstolens resurser rent faktiskt har kommit att tas i anspråk för denna Det är angeläget att information lämnas om den nya lagen. när det gäller spridning av information har de intresseorganisationer som finns på området. Även kommer att ta fram informa- tion om de nya reglerna. 7.1Förslaget till lag om franchisegivares informationsskyldighet I denna lag finns bestämmelser om franchisegivares skyldighet att innan ett franchiseavtal ingås ge franchisetagaren viss information. I paragrafen presenteras, i upplysningssyfte, den nya lagens innehåll. Lagen är begränsad till att omfatta frågor om en franchisegivares skyl- dighet att lämna information inför ingående av ett franchiseavtal. Lagen innehåller alltså inte någon uttömmande reglering på franchiseområdet. Det innebär att många av de frågeställningar som aktualiseras på detta område även i fortsättningen får hanteras med utgångspunkt i generella bestämmelser och principer. Sålunda kan oskäliga avtalsvillkor i fran- chiseavtal även angripas med stöd av lagen (1984:292) om avtalsvillkor mellan näringsidkare. Även avtalslagens bestämmelser om jämkning eller ogiltigförklaring av avtalsvillkor äger fortsatt giltighet på franchiseavtal, liksom relevanta bestämmelser på bl.a. immaterialrättens, arbetsrättens och konkurrensrättens områden (jfr avsnitt 4.2). Med franchiseavtal avses i denna lag ett avtal varigenom en näringsid- kare (franchisegivaren) kommer överens med någon annan (franchise- tagaren) om att denne mot ersättning till franchisegivaren skall använda franchisegivarens särskilda affärsidé om marknadsföring och försäljning av varor eller tjänster. Som ytterligare förutsättningar för att ett avtal skall anses vara ett franchiseavtal enligt denna lag gäller att franchise- tagaren enligt avtalet skall använda franchisegivarens näringskänne- tecken eller andra immateriella rättigheter samt medverka vid åter- kommande kontroller av att avtalet följs. Paragrafen innehåller en legaldefinition av begreppet franchiseavtal (jfr avsnitt 5.2.2). I definitionen anges de moment i ett franchiseförhållande som har ansetts vara grundläggande och särpräglade för just denna samarbetsform. ger de rekvisit som används visst utrymme för tolkning. Det är det reella innehållet i ett avtal och ett samarbete som blir avgörande för om förhållandet skall betraktas som franchising, inte parternas egen benämning av samarbetsformen. Definitionen är uppdelad i två meningar. Förutsättningarna i båda me- ningarna måste vara uppfyllda för att det skall vara fråga om ett fran- chiseavtal och därmed om ett avtalsförhållande som de nya reglerna skall tillämpas på. Uppdelningen har gjorts på ett sådant sätt att första mening- en tar upp de grundläggande förutsättningarna för ett franchiseavtal, medan andra meningen innehåller de ytterligare kriterier som behövs för att avgränsa franchising från andra samarbetsformer. I definitionen anges att franchisetagaren skall använda affärsidén m.m. Därmed markeras ett för franchising karakteristiskt drag, nämligen att det inte bara är fråga om att upplåta rättigheter utan om att franchise- tagaren dessutom skall vara skyldig att använda affärsidén, närings- kännetecken osv. Detta särdrag avgränsar franchiseförhållandet från exempelvis handelsagenturen, en samarbetsform som i övrigt i vissa fall kan ligga mycket nära franchisingen. Genom skyldigheten att använda sig av affärsidén osv. knyts franchisetagaren hårdare till affärskonceptet än vad agenten gör inom ramen för en handelsagentur. Den som ges rätt och skyldighet att använda affärsidén m.m. benämns i lagen franchisetagare medan den som upplåter rätten benämns fran- chisegivare. Franchisegivaren förutsätts vara näringsidkare. Med detta avses detsamma som i exempelvis lagen (1984:292) om avtalsvillkor mellan näringsidkare, nämligen en fysisk eller juridisk person som yrkesmässigt driver verksamhet av ekonomisk natur (se prop. 1983/84:92 s. 15). Eftersom reglerna tar sikte innan avtalet har ingåtts, görs inte någon motsvarande avgränsning när det gäller franchisetagaren. Definitionen omfattar därmed även de fallen då den blivande franchiseta- garen inte bedriver någon verksamhet och följaktligen blir näringsidkare först i och med att det ifrågavarande franchiseavtalet börjar tillämpas. ingås typiskt sett mellan två ekonomiskt och juridiskt självständiga personer. Det anses också vara ett utmärkande drag för franchiseavtalet att vardera parten såväl juridiskt som ekonomiskt an- svarar endast för det egna företaget. Lagtexten har dock formulerats på ett sådant sätt att den inte utesluter att det kan finnas någon form av ägarmässig eller annan koppling mellan parterna i avtalet. Den rätt (och skyldighet) som upplåts anges i lagtexten som rätten (och skyldigheten) att använda franchisegivarens särskilda affärsidé om mark- nadsföring och försäljning av varor eller tjänster. Det har inte ansetts möjligt eller lämpligt att i lagtexten närmare ange vilka slags affärsidéer det kan vara fråga om. Ett centralt moment i upplåtelsen av affärsidén är att franchisegivaren överlåter s.k. know-how till franchisetagaren. Konkret kommer detta vanligtvis till uttryck på så sätt att manualer med beskrivningar av hur franchisetagaren skall bedriva verksamheten över- lämnas till den blivande franchisetagaren. Definitionen förutsätter vidare att det utgår någon form av ersättning för rätten att bedriva franchiseverksamheten. Med ersättning avses här såväl direkt som indirekt ersättning. Vad som är avgörande är att det skall vara fråga om något slags oneröst avtal. I normalfallet innebär det att franchisetagaren betalar vissa avgifter till franchisegivaren eller köper in produkter från franchisegivaren. Det förekommer även att franchiseta- garen som vederlag utför vissa åtaganden som det annars åvilat franchise- givaren att svara för. Även detta faller in under begreppet ersättning. För att ett avtal skall anses vara ett franchiseavtal krävs vidare att fran- chiseavtalet ger franchisetagaren en rätt men också en skyldighet att verka i enlighet med franchisegivarens framarbetade affärskoncept och att använda dennes näringskännetecken eller andra immateriella rättig- heter. Franchisetagaren skall vara skyldig att följa franchisegivarens direktiv och anvisningar för att på så sätt bibehålla en marknadsmässig identitet utåt mot kunden. Detta kan innebära bl.a. att en franchisetagare inte på eget bevåg får marknadsföra andra produkter eller tjänster än de som franchisegivaren tillhandahållit eller godkänt. Det är inte nödvändigt att franchisegivaren upplåter alla eller ens merparten av sina immateriella rättigheter. Bestämmelsen skall i stället förstås på så sätt att någon upplåtelse av detta slag skall ingå i avtalet. Vilka rättigheter det är fråga om och i vilken utsträckning och på vilket sätt de upplåts varierar mellan olika branscher och system. Ytterligare en förutsättning för att det skall vara fråga om ett franchise- avtal är att avtalet skall ge franchisegivaren möjlighet att utöva kontroller av franchisetagarens verksamhet för att försäkra sig om att denne följer avtalet. Det är franchisegivarens ansvar att kontrollera att samtliga fran- chiseenheter uppfyller och följer affärskonceptet så att förutsättningar för en marknadsmässig identitet mellan franchisegivaren och franchiseta- garna bibehålls. innan ett franchiseavtal ingås skall en franchisegivare skriftligen ge franchisetagaren den information om avtalets innebörd och övriga förhållanden som behövs med hänsyn till omständigheterna. Informa- tionen skall vara klar och begriplig. Den skall minst innehålla