prop · GT0386 · 2006-02-16 00:00:00 — Enligt kammarrätten kan det också ifrågasättas om inte en fastighetsägare som getts tillfälle att yttra sig inte är så berörd av beslutet att han också har rätt att överklaga det. Skälen för regeringens förslag: Renskötsel får enligt 3 § rennärings- lagen bedrivas inom ett särskilt angivet område, renskötselområdet. Detta består av dels de s.k. året-runt-markerna, dels vinterbetesmarkerna. Med året-runt-markerna avses och läns lappmarker dels ovanför odlingsgränsen, dels nedanför denna på mark där skogsrenskötsel av ålder bedrivs , sommaren eller hösten och marken antingen tillhör eller vid utgången av tillhörde staten (kronomark) eller utgör renbetesland. Renbetesland är mark som vid avvittringen förklarats utgöra renbetesland eller av ålder använts som sådant land. Som året-runt-marker avses även renbetesfjällen i samt de områden i och som vid utgången av tillhörde staten och var särskilt upplåtna till renbete. Med renbetesfjällen förstås de vid avvittringen för samerna avsatta ren- betesfjällen och de områden som sedermera upplåtits till utvidgning av dessa fjäll. Inom året-runt-markerna får renskötsel bedrivas . Vinterbetesmarkerna finns i övriga delar av lappmarkerna nedanför odlingsgränsen och i sådana trakter utanför lappmarkerna och renbetesfjällen där renskötsel av ålder bedrivs vissa tider av året. vinterbetesmarkerna får renskötsel bedrivas . På vissa områden i landet råder osäkerhet om vinterbetes- markernas utsträckning. Regeringen har tillsatt en gränsdragnings- kommission för renskötselområdet med uppgift att utreda i vilka områden renskötselrätten gäller (Dir 2002:7). Gränsdragningskom- missionens betänkande lämnas . Året-runt-markerna fördelas enligt 6 § rennäringslagen mellan same- byarna i särskilda byområden. Byområdena kan även omfatta vinterbetesmarker. En del av ett byområde kan vidare under vissa förutsättningar vara gemensamt för flera samebyar. Enligt 7 § ren- näringslagen görs indelningen i byområden av . Skall byområdet omfatta mark inom mer än ett av , eller , görs dock indelningen enligt 102 § andra stycket rennäringslagen av i det län där huvuddelen av byområdet ligger. Indelningen skall göras så, att områdena blir lämpade för sitt ändamål med hänsyn till betestillgång och övriga omständigheter. beslut kan enligt 99 § rennäringslagen överklagas hos allmän förvaltningsdomstol. Indelningen av renskötselområdet i byområden har till syfte att fördela renbetesmarken mellan de olika samebyarna. Renskötselområdets utsträckning påverkas inte av besluten om indelning. För den enskilde markägaren, på vars mark renskötsel bedrivs, måste det antas vara av mindre betydelse vilken av samebyarna som ombesörjer renskötseln. Det finns således inte något hinder i detta avseende mot att låta ansvara för indelningen. Med hänsyn till frågans nära koppling till samiska förhållanden anser regeringen därmed att indelningen i byområden bör överflyttas till . För att säkerställa att ägarna till den mark som berörs av en ändrad indelning skall ha möjlighet att lämna sina synpunkter på lämpligheten av en ändrad indelning bör det införas en bestämmelse om att är skyldigt att höra berörda fastighetsägare innan indelningen ändras. Kommittén menar att fastighetsägarna endast behöver beredas tillfälle att yttra sig i den utsträckning som det kan anses befogat. Eftersom det främst är fråga om en möjlighet för fastighetsägaren att få information om den ändrade indelningen menar kommittén vidare att fastighetsägaren inte bör ha möjlighet att överklaga beslut. Även om det torde vara av mindre betydelse för markägaren vilken sameby som ombesörjer renskötseln kan markägaren ha synpunkter på indelningen. Detta gäller särskilt inom de områden där gränserna för renskötselområdet inte är klart fastställda. Indelningen kan vidare påverka hur renskötseln fortsatt kommer att bedrivas. Som huvudregel bör därför markägarna alltid höras. Frågan om beslutet angår den enskilde markägaren på ett sådant sätt att han eller hon skall ha möjlighet att klaga på det får avgöras av rättstillämpningen med tillämpning av den generella regeln i 22 § förvaltningslagen (1986:223). Enligt förarbetena till dagens bestämmelser måste samebyarna få tillfälle att lämna synpunkter gällande gränsdragningsfrågor och frågorna bör om möjligt lösas i samförstånd, se prop. 1971:51 s. 160. Några bestämmelser om detta förfarande finns dock inte i rennäringslagen. Kommittén föreslår en uttrycklig bestämmelse om att som huvudregel skall hålla sammanträde med berörda samebyar innan ett beslut om indelning i byområde fattas. Regeringen instämmer i att det är Prop. 2005/06:86 viktigt att berörda samebyar aktivt medverkar i processen vid en ändrad Detta gäller även i förekommande fall koncessions- samebyarna. Det bör därför förtydligas att även samebyarna skall höras om den föreslagna indelningen och att sammanträde skall hållas med berörda samebyar innan indelningen ändras. Vid ett sådant sammanträde bör även berörda fastighetsägare ha rätt att närvara och framföra sina synpunkter. Om samebyarna är överens om det och sammanträde inte påkallas av någon berörd fastighetsägare behöver sammanträde dock inte hållas. Kommittén föreslår att det i lagtexten skall anges att indelningen, utöver att den skall göras så att områdena blir lämpade för sitt ändamål med hänsyn till betestillgång och övriga omständigheter, även skall göras med hänsyn till behovet av nödvändiga årstidsbeten. Det framgår redan av bestämmelsen att hänsyn till betestillgång skall tas. Någon ändring på sätt kommittén föreslagit är därför inte nödvändig. Enligt Kammarrätten i är det oklart vad som i detta sammanhang avses med de övriga omständigheter som skall beaktas vid indelningen. Förarbetena till rennäringslagen (prop. 1971:51) ger inte besked om vad som avses med uttrycket. I betänkandet Rennäringen i (SOU 1968:16), som avgavs av Rennäringssakkunniga, framgår dock att renskötarnas bostadsort, betestillgång, vägar, stängsel eller andra hinder för renarnas strövning och andra driftsekonomiska omständigheter bör uppmärksammas vid frågans bedömning (s. 10, 214). De uppräknade omständigheterna är sådana som naturligt faller in under begreppet övriga omständigheter. Regeringen anser inte att det är nödvändigt att förtydliga eller precisera bestämmelsen, särskilt som det är viktigt att bestämmelsen lämnar utrymmer för beaktande av omständigheterna i det särskilda fallet. Prövning av frågan om indelning i byområden innefattar myndighets- utövning. Som vi återkommer till i avsnitt 7.2.1 skall uppgiften därmed handhas av eller av den nämnd som utsett för att pröva sådana frågor. Besluten bör vidare som framgått ovan kunna överklagas till allmän förvaltningsdomstol på motsvarande sätt som beslut enligt 99 § rennäringslagen kan . 6.1.3Överklagande av samebys beslut angående medlemskap Regeringens förslag: Samebyarnas beslut i frågor som rör medlem- skap skall efter överklagande prövas av . beslut skall kunna överklagas till allmän förvaltnings- domstol. Rennäringspolitiska kommitténs förslag: Överensstämmer delvis med regeringens. Kommitténs förslag omfattar även att alla samer som kan härleda sitt ursprung till samebyn skall kunna bli medlemmar i byn. Detta förslag behandlas inte närmare i denna proposition. Kommittén föreslår dessutom att beslut inte skall kunna överklagas. Remissinstanserna har främst lämnat synpunkter på till vilken instans samebyarnas beslut skall kunna överklagas och i övrigt på möjligheterna att överklaga beslut. och Hovrätten för Nedre påpekar bl.a. att det bör övervägas om ett vägrat medlemskap, som mot bakgrund av renskötselrättens utformning, får anses inrymma en civil rättighet, inte skall kunna prövas av allmän domstol. och Umeåregionen samt kommun anser att den rättsliga prövningen slutligt bör ske i allmän domstol. Kammarrätten i anser att beslut bör kunna överklagas till allmän förvaltningsdomstol. Länsstyrelserna i Väster- bottens och , samt , , , , och kommuner anser att frågor om medlemskap bör prövas av domstol och inte av . Skälen för regeringens förslag: I 11 § rennäringslagen anges vilka som är medlemmar i sameby. Rätten att vara medlem i samebyn tillkommer den som är same och deltar i renskötseln inom byns betesområde, same som har deltagit i renskötsel inom byområdet och har haft detta som stadigvarande yrke och inte övergått till annat huvudsakligt förvärvsarbete samt den som är make eller hemmavarande barn till medlem eller är efterlevande make eller underårigt barn till avliden medlem. Den som uppfyller dessa kriterier är automatiskt att anse som medlem i samebyn. Enligt rennäringslagen prövar samebyn medlemskapet först i samband med att röstlängden upprättas vid bystämma. Om en medlem anser att ett beslut som fattats av bystämma inte tillkommit i behörig ordning, annars strider mot lag, annan författning eller mot samebyns stadgar, eller kränker hans enskilda rätt får han enligt 97 § rennäringslagen överklaga beslutet hos . beslut kan i sin tur enligt 99 § rennäringslagen överklagas till allmän förvaltningsdomstol. Även annan same än den som anges i 11 § kan enligt 12 § rennäringslagen antas som medlem, om vederbörande avser att med egna renar driva renskötsel inom byns betesområde. Frågan om medlemskap enligt 12 § bedöms av samebyn. Om samebyn vägrar sökanden medlemskap, kan beslutet överklagas till , som kan medge medlemskap om det finns särskilda skäl. Även dessa beslut kan enligt 99 § rennäringslagen överklagas till allmän förvaltningsdomstol. Angående begreppet särskilda skäl anfördes i förarbetena till ren- näringslagen (prop. 1971:51 s. 162) att möjlighet att, trots att majoriteten i samebyn motsatt sig en persons inträde som medlem i samebyn, bevilja denne medlemskap bör tillämpas med stor försiktighet. Risken för att samarbetet i byn försvåras om en sökande blir medlem mot majoritetens vilja ansågs påtaglig. Det anses följa av folkrättsliga principer att ursprungsfolk har en rätt att själv identifiera vem som tillhör folket. Regeringen delar därför Rennäringspolitiska kommitténs uppfattning att det inte i rennäringslagen bör uppställas kriterier för vem som skall anses vara same i lagens mening och att samebyn alltjämt i första hand bör bedöma vem som skall vara medlem. Kommittén föreslår bl.a. att beslut om medlemskap i sameby skall kunna överklagas till i stället för som till . Medlemskap i sameby, liksom bedömningen av vem som är same, är frågor som rör interna samiska förhållanden och som därför bör avgöras av samerna själva. Det finns därmed skäl att överflytta uppgiften att pröva överklaganden av samebyns beslut i medlemskapsfrågor från Prop. 2005/06:86 till . Detta gäller både överklaganden av beslut beträffande nya medlemmar enligt 12 § rennäringslagen och, som vi återkommer till i nästa avsnitt, överklaganden av bystämmans beslut som grundar sig på att beslutet inte skulle ha tillkommit i behörig ordning med hänsyn till att en person som anser sig som medlem inte tagits upp i röstlängden. Kommittén föreslår beträffande formerna för prövning att plenum bör fastställa generella principer bl.a. för vem som är same och att de enskilda ärendena därefter kan avgöras av en nämnd under . Eftersom beslut om medlemskap i sameby är ett utslag av myndighetsutövning mot enskild bör frågor om medlemskap, som vi återkommer till i avsnitt 7.2.1, prövas av eller av den nämnd som plenum bestämmer. Kommittén föreslår vidare bl.a. att samebyn skall fatta särskilda beslut om varje medlems medlemskap och hålla en förteckning över med- lemmarna. Regeringen anser dock inte att det nu finns skäl att frångå den ordning som gäller enligt rennäringslagen. Enligt kommittén skall beslut i medlemskapsfrågor inte kunna överklagas. Skälet för detta synes vara att domstolarna inte är samiska instanser och att det är samerna själva som bör bestämma vem som tillhör detta folk. Som anförts av t.ex. Hovrätten för Nedre bör det dock beaktas att medlemskapet i en sameby kan ha stor betydelse för den enskilde, både ekonomiskt och i andra avseenden. Regeringen anser därför att beslut om medlemskap liksom bör kunna överklagas till domstol. Något skäl att flytta dessa mål från allmän förvaltningsdomstol till allmän domstol har inte framkommit. 6.1.4Överklagande av samebys beslut i andra fall Regeringens förslag: Överklagande av beslut som fattats av samebys bystämma eller styrelse skall ske till i stället för till . beslut skall kunna överklagas till allmän förvaltnings- domstol. Rennäringspolitiska kommitténs förslag: Kommittén har föreslagit att stämmans och styrelsens beslut skall kunna angripas genom att talan väcks om mot beslutet vid allmän domstol på motsvarande sätt som gäller enligt lagen om ekonomiska föreningar. Remissinstanserna: Har inte särskilt yttrat sig över kommitténs för- slag. Skälen för regeringens förslag: Enligt 97 § rennäringslagen kan medlem i sameby som anser att beslut som fattats av bystämma inte tillkommit i behörig ordning, strider mot lag eller annan författning, mot samebyns stadgar eller kränker hans enskilda rätt föra talan mot beslutet hos . Detsamma gäller beslut av styrelsen enligt 42 § rennäringslagen om utdebitering av de renskötande medlemmarnas förskott av medel som behövs för renskötseln och beslut av syssloman som tillsatts av enligt 43 eller 72 § rennäringslagen. De beslut som överklagats till enligt 97 § rennäringslagen Prop. 2005/06:86 kan i sin tur enligt 99 § rennäringslagen överklagas hos allmän förvalt- Som en del av de förslag om samebyns organisation politiska kommittén lämnar föreslår kommittén att beslut av samebyns stämma skall kunna klandras av medlem, styrelseledamot eller styrelsen vid allmän domstol på motsvarande sätt som stämmobeslut enligt lagen om ekonomiska föreningar. Med kommitténs förslag försvinner konstruktionen att styrelsen skall kunna besluta om krav på ekonomiska prestationer från enskilda medlemmar. Då något behov av att kunna överklaga sådana beslut således inte finns föreslår kommittén inte någon överflyttning av denna uppgift från till domstol eller . Någon motsvarighet till 43 och 72 §§ rennäringslagen finns inte heller i kommitténs förslag. Som vi anfört i avsnitt 3 avser vi behandla kommitténs förslag om samebyns organisation i annat sammanhang. Det finns dock ändå anledning att se över till vilken instans samebys beslut skall överklagas även i andra fall än då besluten rör medlemskap i sameby. Bystämmans beslut rör normalt endast förhållanden som angår samebyn och därmed endast samiska förhållanden. Ett undantag är beslut enligt 68 § rennäringslagen om fastställande av renlängd och beslut om rättelse i renlängden, vilka har betydelse för länsstyrelsernas tillsyn över förvaltningen av betesresurserna. Styrelsens beslut om att utdebitera förskott av medlemmarna rör å sin sida enbart samiska förhållanden. Mot bakgrund av de övriga förslag som vi lägger fram i avsnitt 6 bör även prövningen av överklagade beslut som fattats av samebyns stämma eller styrelse överföras till från . Med hänsyn till att en grund för överklagandet kan vara att beslutet inte fattats i behörig ordning då klaganden av samebyn inte ansetts som same och därför inte som medlem bör detta även gälla överklaganden av beslut som rör renlängden. Att fattar beslut om att förordna syssloman enligt 43 eller 72 § rennäringslagen är mycket ovanligt. Mot bakgrund härav och då dessa beslut bl.a. rör samebyns förhållande till andra än samer finns det inte tillräcklig anledning att nu överföra överprövningen av sådan sysslomans beslut till . Regeringens förslag: skall pröva frågor om registrering och avregistrering av renmärken samt föra renmärkesregister. Bestäm- melserna om när renkalv skall märkas skall slopas. Regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer skall bemyndigas att meddela närmare föreskrifter om märkning av ren och renmärkens utformning. skall vara personuppgiftsansvarig för renmärkes- registret. Registret får användas för att fastställa vem som är ägare till en ren. Registret skall innehålla uppgifter om renmärket, den sameby där märket får användas, märkesinnehavarens namn, person- eller organisationsnummer och adress. Beslut angående registrering av renmärken och därmed samman- hängande frågor skall kunna överklagas till allmän förvaltnings- domstol på motsvarande sätt som gäller . Rennäringspolitiska kommitténs förslag: Kommittén föreslår att flertalet av de bestämmelser som reglerar märkning av ren och renmärken skall modifieras eller upphävas och att de uppgifter som finns kvar skall flyttas över till . I stället för de upphävda bestäm- melserna föreslås att skall bemyndigas att meddela före- skrifter om märkning av ren och om renmärken. Kommittén föreslår vidare att bestämmelserna om renmärkesregistret på visst sätt skall anpassas till personuppgiftslagen (1998:204) och att det skall införas en bestämmelse om när uppgifter om renmärken som avregistreras på grund av att märket inte använts vid renmärkning skall gallras. Remissinstanserna: , och instämmer i utredningens förslag. Kammarrätten i anser det något tveksamt att reglerna om renmärken förenklas i sådan utsträckning som kommittén föreslår. Enligt kammarrätten bör det direkt framgå av lagtexten att ren som förs på bete med stöd av renskötselrätten skall vara märkt i öronen med renmärke. i delar kommitténs uppfattning att det skall finnas ett renmärkesregister och att skall föra registret. Även i anser att det skall finnas ett renmärkes- register, men menar att renmärken inte är en renodlad samisk ange- lägenhet, eftersom de flesta renägande medlemmarna i koncessions- samebyarna inte är samer. Enligt denna länsstyrelse bör dessa renägare vara representerade i de organ där beslut fattas i ärenden som rör renmärken i koncessionsområdet. stad, kommun och anser att länsstyrelserna även fortsatt skall ha ansvaret för renmärken inom koncessionsområdet. Även kommun anser att skall ha kvar registerhållningen av renmärken. motsätter sig att renmärkesregistret gallras. Om märkena gallras ut bör de enligt föras över till ett forskningsregister. Skälen för regeringens förslag: Inom renskötseln har metoden att skära märken i renarnas öron tillämpats för att skilja mellan olika renägares renar. Förutom att skydda äganderätten till renarna tillgodoses vissa allmänna intressen genom renmärkningen, t.ex. underlättas fastställandet av vem som är ansvarig för skador som vållats av ren. Renmärkningen har även betydelse för kontrollen av de renar som betar i . Detaljerade bestämmelser om renmärken finns i 7384 §§ rennäringslagen. Enligt 73 § rennäringslagen skall renar som förs på bete vara märkta i öronen med ägarens renmärke. Bestämmelser om renmärkes utformning meddelas av regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer. Enligt 15 § rennäringsförordningen har bemyndigats att meddela sådana föreskrifter. Enligt 74 § rennäringslagen prövas frågor om registrering av renmärke av , som också för register över renmärken. Enligt 79 § rennäringslagen skall avlysa regi- strerat renmärke om en av följande fyra förutsättningar är uppfyllda: Märkeshavaren anmäler att han inte längre ämnar använda märket vid renmärkning, märket inte använts vid renmärkning, märket efter flyttning av renar till annan sameby inte längre skall användas i någon hos registrerad sameby samt om märkeshavaren eller hans dödsbo inte längre har rätt att ha renar i sameby. Enligt 80 § rennäringslagen kan vidare avlysa renmärken som bedöms vara förväxlingsbara med annans renmärke. håller på att revideras. Efter revideringen, som beräknas vara klar , kommer registret att innehålla cirka 4 500 märken. Rennäringslagen innehåller även bestämmelser om vem som får ha renmärke, släktmärken, överlåtelse av renmärken, ommärkning, avbrotts- märkning, tidpunkt när kalvmärkning skall ske samt vad som skall hända med omärkta renar eller renar som påträffas med förfalskade, förstörda, okända eller fel utformade märken. Någon möjlighet för att meddela förelägganden och förbud för att bestämmelserna om renmärken skall efterlevas finns inte i dagens rennäringslag. I stället är det i vissa fall straffbart att bryta mot bestämmelserna om renmärken. Mot bakgrund av den stora betydelse renmärkena anses ha för rennäringen, skyddet för äganderätten och de allmänna intressen som tillgodoses genom renmärkningen instämmer regeringen i kommitténs bedömning att kravet på renmärkning och bestämmelserna om ren- märkesregister skall finnas kvar i rennäringslagstiftningen. Regeringen instämmer också i att frågor kring renmärken och renmärkesregister huvudsakligen är samiska angelägenheter som så långt möjligt bör handläggas av samerna själva. De uppgifter som tidigare handhafts av länsstyrelserna bör därför överflyttas till . Eftersom frågor om renmärkesregistret rör myndighetsutövning mot enskild skall frågorna, som regeringen återkommer till i avsnitt 7.2.1, prövas av styrelsen eller den nämnd plenum bestämmer. Besluten skall, på motsvarande sätt som beslut , kunna överklagas till allmän förvaltnings- domstol. Regeringen ser därför inte någon anledning att befara att ärenden om icke-samers renmärken i koncessionsområdet kommer att behandlas annorlunda än samers renmärken. Enligt kommittén bör bestämmelserna om renmärken avregleras och så långt möjligt överlämnas till att besluta om. Möjligheterna att avregistrera renmärken bör enligt kommittén begränsas till märken som inte använts och till märken som är förväxlingsbara. Kommittén föreslår vidare att bestämmelsen om hur länge ett avregistrerat märke eller avbrottsmärke får användas skall upphävas. Regeringen anser dock att det, liksom , finns andra tillfällen då ett renmärke bör kunna avregistreras, t.ex. om märkeshavaren begär det. Vi finner därför inte skäl att göra någon ändring vad gäller grunderna för avregistrering eller beträffande hur länge avregistrerat märke eller avbrottsmärke får användas. Kommittén föreslår vidare att bestämmelsen i 73 § om att renen skall vara märkt i öronen med renmärke skall ersättas med att renen skall vara märkt på ett sådant sätt att det framgår vem som äger den. Kommittén har dock inte motiverat varför denna ändring bör göras. öronen med renmärke är det vedertagna sättet att märka ren finner Prop. 2005/06:86 regeringen därför inte skäl att genomföra kommitténs förslag i denna del. Kommittén föreslår också bl.a. att bestämmelserna om vem som får ha renmärken, släktmärken, överlåtelse av renmärke, ommärkning, avbrotts- märkning och tidpunkt när kalvmärkning skall ske skall upphävas och i stället bemyndigas att meddela sådana föreskrifter. Rege- ringen anser för sin del, bl.a. eftersom bestämmelserna i koncessions- området berör även andra än samer, att det skulle föra för långt att nu helt överlämna åt att reglera dessa frågor. Flertalet av dessa bestämmelser bör således tills vidare finnas kvar i rennäringslagen. Ett undantag är dock bestämmelserna om kalvmärkning. Detaljbestämmelser om när och hur kalvmärkning skall ske är inte av sådan karaktär att de bör anges i lag. För att ge utrymme för större flexibilitet bör sådana bestämmelser även enligt regeringens uppfattning kunna meddelas av . Rennäringslagen innehåller även bestämmelser om vad som skall hända med omärkta och felaktigt märkta renar (84 §). Om en ren, som inte märkts inom den tid som anges för kalvmärkning, påträffas inom en samebys betesområde skall den tas om hand av samebyn och slaktas eller säljas levande. Köpeskillingen tillfaller samebyn. Så länge en omärkt renkalv följer sin moder är det uppenbart att kalven har samma ägare som vajan. När en omärkt ren slutat följa sin moder är det dock omöjligt att dra några slutsatser om vem som äger renen och det är därmed rimligt att renen tillfaller samebyn. Kommittén föreslår mot denna bakgrund att omärkt ren bör tillfalla samebyn om det inte framgår vem som är ägare.