prop · GT03117 · 2006-03-15 00:00:00 — ansvarigt för skulder som har anknytning till fordonet i stället för den fanns 5 682 barn registrerade i krono- fogdemyndighetens register med en total skuld om . beloppet utgjorde skulder som uppkommit just som en följd av barns innehav av motorfordon. var 4 167 barn födda mellan åren 1988 och registrerade som ägare till sammanlagt 4 918 fordon. För att en gåva till ett barn skall vara civilrättsligt giltig krävs det antingen att barnet har en sådan mognad att han eller hon kan förstå gåvans innebörd eller att barnet vid mottagandet företräds av förmyn- En särskild komplikation uppstår vid gåvor från en förmyndare, eftersom denne inte kan företräda barnet som mottagare av En giltig gåva från förmyndaren till barnet kräver därför, om barnet inte själv kan förstå gåvans innebörd, att han eller hon företräds av en god man enligt 11 kap. 2 § . att göra någon kontroll vid registreringen av vem som verkligen äger motorfordonet och om en uppgiven överlåtelse är civilrättsligt giltig. är i och för sig skyldigt att under- rätta överförmyndaren när ett barn registreras som ägare. konstaterar att barn ändå är förhållandevis oskyddade mot förmyndare som registrerar sina fordon på dem och därefter inte tar ansvar för de kostnader som det innebär att äga ett fordon. kontrollerar om ett anmält förvärv är civilrättsligt giltigt, kan barnet registreras som ägare utan att någon giltig överlåtelse ägt rum. Trots det läggs registreringen i stor utsträckning till grund för beslut om betal- ningsskyldighet för avgifter och skatter som är hänförliga till fordonet. Den omständigheten att den riktige ägaren av fordonet är någon annan än barnet hindrar dessutom ofta åtgärder från såväl kronofogdemyndig- hetens som överförmyndarens sida. Först i en situation där det är utrett att fordonet verkligen tillhör barnet kan det utmätas för betalning av de upplupna skulderna och först då har överförmyndaren möjlighet att gripa in och besluta att fordonet skall säljas. Ett barn som är utsatt för betalningskrav och har betalningsanmärk- ningar får en mycket dålig start i vuxenlivet. En betalningsanmärkning medför att det är svårt att teckna hyreskontrakt och telefonabonnemang och kan innebära hinder för att få vissa anställningar. Härtill kommer den känsla av uppgivenhet och frustration som drabbar många unga i en sådan här situation. Regeringen anser att det är angeläget att förhindra att barn på detta sätt utnyttjas och drabbas av betalningskrav hänförliga till motorfordon som de i själva verket inte är ägare till. Det har i lagstiftningsarbetet uppmärksammats att det även vore mycket angeläget om det gick att befria de barn som tidigare satts i skuld på detta sätt från sina skulder. En sådan generell skuldbefrielse torde dock inte kunna åstadkommas genom lagstiftning. Det finns emellertid anledning att peka på att kronofogdemyndigheten, genom förordnings- ändringar som genomförts , är skyldig att underrätta överförmyn- daren när en ansökan om betalningsföreläggande mot ett barn ges in eller ett mål om indrivning mot ett barn anhängiggörs. Om överförmyndaren får kännedom om att ett barn används som bulvan i fråga om ett fordons- innehav ligger det på överförmyndaren att ta kontakt med förmyndaren och vidta de tillsynsåtgärder som kan bli aktuella. I stället bör en av barnets förmyndare registreras i vägtrafikregistret Ett sätt att skydda barnen, som framförts av bl.a. , är att allmänt skärpa lagstiftningen för barns förvärv av motorfordon. Liksom utredningen gör regeringen dock bedömningen att detta inte är det bästa sättet att komma åt problemet. De problem med skuldsättning som upp- märksammats är nämligen inte i första hand ett resultat av att barn fak- tiskt äger motorfordon utan i stället av att de används som bulvaner beträffande fordon som de inte äger. Det är därför mot det senare för- farandet som åtgärderna hellre bör inriktas. Om ansvaret för avgifter och skatter som är förknippade med att äga ett motorfordon läggs på barnets förmyndare, försvinner det främsta motivet för illojala föräldrar att registrera fordon på sina barn. Medför inte ett bulvanförfarande längre att den vuxne kan undkomma avgifter och skatter, kommer sannolikt an- vändandet av barn som bulvaner beträffande fordonsinnehav att minska kraftigt i omfattning. Som utredningen förordar är den bästa lösningen därför att barnets förmyndare, i stället för barnet självt, registreras i vägtrafikregistret när ett barn uppges äga fordonet. Det får till följd att förmyndaren blir ansvarig för fordonsinnehavet. En sådan lösning framstår som rimlig eftersom det, om barnet inte har behörighet att själv använda fordonet, i allmänhet torde vara förmyndaren som har den faktiska nyttan av Och om förmyndaren inte vill ha några kostnader för ett fordon som ägs av barnet men som inte används, kan detta enkelt undvikas genom att fordonet ställs av. I och för sig kan det framstå som märkligt att reglerna då utformas så att de för sin tillämpning förutsätter att ett barn anges vara ägare av ett fordon när man ju erfarenhetsmässigt vet att det i många fall är fråga om bulvanförhållanden. Men med hänsyn till att saknar möjlighet att utreda ägareförhållandena finns det knap- past något annat realistiskt sätt att åstadkomma den eftersträvade effek- ten. Det finns inte underlag för att i detta sammanhang införa ytterligare generella kontroller i samband med registreringar av ägare. På en punkt väljer regeringen en annan lösning än den som utred- ningen föreslår. Om barnet har två förmyndare, skall enligt utredningens förslag båda registreras. Också i sådana fall bör enligt regeringens upp- fattning endast en förmyndare registreras. fordonsregistren började föras med data har reglerna kring registreringen utgått från att endast en person kan registreras som ägare, oavsett om fordonet civil- rättsligt ägs av fler personer gemensamt. Den registrerade personen anses, i förhållande till staten, ansvarig för att fordonet har föreskrivna trafiksäkerhets- och miljöegenskaper, att besiktningar genomförs och att fordonsskatt, felparkeringsavgifter och överlastavgift m.m. betalas. En ordning där två eller fler personer är gemensamt ansvariga för fordonet skulle kräva ganska omfattande anpassningar av systemen för fordons- registrering och kunna innebära tillämpningssvårigheter. En lösning där bara en förmyndare registreras i vägtrafikregistret ger enligt regeringens bedömning samma skydd för barnen som utredningens förslag utan att medföra motsvarande praktiska problem. Vilken förmyndare som regist- reras och hur registreringen praktiskt bör gå till utvecklas i författnings- kommentaren. Den närmare regleringen för detta ges i förordning. Undantag bör gälla när barnet självt har förarbehörighet Utredningen föreslår att den nu förordade ordningen inte skall gälla beträffande fordon som barnet självt har förarbehörighet för (och släp- fordon som kan dras av sådana fordon). Regeringen har samma uppfatt- ning som utredningen. I de fallen är det ofta fråga om fordon som används av barnet självt och som han eller hon kanske köpt för egna pengar. Det framstår då som rimligt att barnet skall ansvara för betalning av skatter och avgifter. Om skatter och avgifter inte betalas, bör ett fordon som verkligen ägs av barnet kunna tas i anspråk för betalning vid en utmätning. Ändringar bör också göras i viss annan vägtrafiklagstiftning Ansvaret för betalning av ett flertal avgifter och skatter är direkt kopplat till att en person registreras som ägare av ett fordon i vägtrafikregistret. Som ägare definieras i den lagstiftning som reglerar avgifter på grund av olovlig parkering den som när en överträdelse skedde var antecknad som ägare i vägtrafikregistret eller den som senare har antecknats där som ägare av fordonet vid tiden för överträdelsen. I den lagstiftning som reglerar skatter för fordonsägare definieras ägaren som den som är eller bör vara upptagen som ägare i vägtrafikregistret när skattskyldigheten inträder. Konsekvensen av att betalningsskyldigheten regleras på detta sätt är att den bestämmelse i lagen om vägtrafikregister som i vissa fall likställer innehavare med nyttjanderätt med ägare får direkt betydelse för vem som ansvarar för betalningen. Genom att en förmyndare nu registre- ras i vägtrafikregistret i barnets ställe kommer alltså betalningsskyldig- heten enligt dessa lagar i den aktuella situationen att åvila förmyndaren. Detta gäller för lagen (1976:206) om felparkeringsavgift, lagen (1984:318) om kontrollavgift vid olovlig parkering, lagen (1997:1137) om vägavgift för vissa tunga fordon, lagen (2004:629) om trängselskatt och den nya vägtrafikskattelag och lag med särskilda bestämmelser om fordonsskatt som föreslås träda i kraft (se prop. 2005/06:65). Några ändringar i dessa lagar behöver alltså inte göras. Däremot bör ändringar göras ifråga om avgiftsskyldighet enligt lagen (1972:435) om överlastavgift och lagen (1982:129) om flyttning av fordon i vissa fall. I dessa lagar hänvisas inte till vem som är ägare enligt vägtrafikregistret. Det bör därför i lagarna införas särskilda regler om ansvar för förmyndaren. Motsvarande bör gälla även för skyldigheten att teckna en trafikförsäk- ring. Enligt trafikskadelagen (1975:1410) skall det finnas en trafikförsäk- ring för varje motordrivet fordon som brukas i trafik i landet. Försäk- ringsplikten fullgörs av fordonets ägare (eller av innehavaren om fordo- net innehas på grund av kreditköp med återtagandeförbehåll eller med nyttjanderätt för bestämd tid om ). Med ägare avses den verklige ägaren av fordonet, och registreringen i vägtrafikregistret är inte direkt avgörande. Det är alltså principiellt alltid den verklige ägaren av ett fordon som skall teckna försäkringen, vilket är av betydelse bl.a. för hur försäkringssystemet med bonus m.m. är upp- byggt. Som utredningen föreslår är det ändå lämpligast att för de aktuella fallen lägga försäkringsplikten på den förmyndare som med rege- ringens förslag är registrerad i vägtrafikregistret. Normalt är det ju den i registret upptagne förmyndaren som faktiskt disponerar fordonet. På samma sätt som gäller för t.ex. leasingtagare är det då rimligt att låta försäkringsplikten vila på förmyndaren. En annan ordning skulle öppna upp för att trafikförsäkringsavgift undveks genom att ett barn uppgavs som ägare till fordonet. Om försäkringsplikten inte fullgörs för ett fordon som ägs av ett barn, bör det alltså vara den i vägtrafikregistret registre- rade förmyndaren som är skyldig att betala den trafikförsäkringsavgift som i sådana fall skall utgå enligt trafikskadelagen. Förmyndaren bör också ha straffrättsligt ansvar I ett antal trafikförfattningar föreskrivs under olika förutsättningar straff- rättsligt ansvar för ägaren av ett fordon som brukats i strid med författ- ningarnas bestämmelser. Bestämmelser om ägaransvar finns framför allt när det gäller fordonets utrustning och skick, fordonets status rörande registrering, betalning av skatt, avgifter och försäkringar samt fordonets last. Reglerna motiveras av att fordonets ägare får anses vara den som i första hand har möjlighet att påverka sitt fordons status i de uppräknade situationerna. Av naturliga skäl ligger det därför närmast till hands att anse att fordonsägaren är skyldig att se till att fordonet är utrustat på föreskrivet sätt, att fordonsskatten betalas och att fordonet inte lastas för tungt. Annorlunda uttryckt är ägarens skyldigheter och ansvar kopp- lade till själva fordonet och därigenom till den besittning som ägaren utövar eller har möjlighet att utöva på grund av sin äganderätt. En logisk följd av detta är att ägaren kan göras straffrättsligt ansvarig inte bara om han eller hon själv brukar ett fordon i strid med sådana bestämmelser utan även om någon annan gör det. Ägaren intar vad som inom straff- rätten brukar beskrivas som en garantställning. När ett fordon ägs av ett barn som saknar förarbehörighet för fordonet disponeras i allmänhet fordonet inte av barnet utan av dess förmyndare. Genom de lagändringar som regeringen nu föreslår läggs det formella ansvaret för att skatt och vägavgift för tunga fordon betalas och för att det tecknas trafikförsäkring på den förmyndare som har registrerats i vägtrafikregistret. Det blir alltså i de fallen den registrerade förmyndaren som intar garantställningen. Reglerna om straffrättsligt ansvar utgör en viktig del av regelsystemet för att motverka att avställda, oskattade och oförsäkrade fordon används i trafiken. Det är därför angeläget att straffrättsliga sanktioner kan till- gripas mot den som beträffande ett visst fordon är skyldig att se till att t.ex. fordonsskatten betalas, oavsett om skyldigheten beror på att denne är ägare, leasingtagare eller förmyndare. Det bör dessutom inte godtas att en förmyndare i vissa fall kan undkomma straffrättsligt ansvar genom att använda sitt barn som bulvan. I de aktuella fallen bör därför bestämmel- serna om straffrättsligt ansvar för ägare i lagen om vägtrafikskatt, lagen om vägavgift för vissa tunga fordon och trafikskadelagen tillämpas på den i vägtrafikregistret registrerade förmyndaren. Detsamma gäller lagen om vägtrafikregisters bestämmelse om ägaransvaret för att ett avställt fordon används i trafiken. Det fordras inga särskilda bestämmelser för att det straffrättsliga sank- tionssystemet skall kunna tillämpas på den registrerade förmyndaren i de nu aktuella fallen. Detta följer redan av de ovan beskrivna förslagen till reglering av registreringen i vägtrafikregistret och betalningsskyldigheten för skatter och plikten att teckna trafikförsäkring. För att en förmyndare skall kunna fällas till ansvar krävs det, på sam- ma sätt som gäller för en ägare, att denne underlåtit att göra vad som ankommit på honom eller henne för att förhindra att fordonet brukats. Både vilka rättsliga befogenheter och vilka praktiska möjligheter för- myndaren haft måste beaktas vid bedömningen. Den enskildes ansvar för ersättningen till Regeringens förslag: Gränsen för vid vilken inkomstnivå en enskild som har en förordnad ställföreträdare själv skall betala företrädarens arvode görs mer förmånlig för den enskilde. Den enskildes betalnings- ansvar skall även fortsättningsvis bestämmas utifrån inkomsten före avdrag för skatt men gränsen där betalningsansvar inträder höjs till 2,65 prisbasbelopp. Vidare skall den socialavgift som belöper på ställ- företrädarens arvode endast få tas ut av den del av inkomsten och tillgångarna som överstiger beloppsgränsen. Utredningens förslag stämmer i huvudsak överens med regeringens. Utredningen föreslår dock att beloppsgränsen avseende den enskildes inkomst skall vara två prisbasbelopp efter avdrag för skatt. Remissinstanserna: I princip alla remissinstanser delar utredningens bedömning att beloppsgränsen bör göras mer förmånlig för den enskilde. Utredningens förslag, att det belopp som skall användas vid beräkningen skall vara inkomsten efter avdrag för skatt, tillstyrks av kommun, kommun, kommun, , Riksför- bundet frivilliga samhällsarbetare och . En majoritet av remissinstanserna förespråkar i stället att det relevanta beloppet alltjämt skall vara inkomsten före avdrag för skatt men att beloppsgränsen skall höjas. I den gruppen ingår kommun, , kommun, kommun, kommun, kommun, vid , Kommuner och Landsting, Föreningen samt gode män och förvaltare. Skälen för regeringens förslag Den enskilde betalar en del av ställföreträdarens arvode och ersättning Den som har förordnats till förmyndare, god man eller förvaltare har rätt till skäligt arvode för uppdraget och ersättning för de utgifter som varit skäligen påkallade för uppdragets fullgörande (12 kap. 16 § föräldra- balken). Det är överförmyndaren som beslutar om arvodet och ersätt- ningen. Enligt utredningen uppgår en förordnad ställföreträdares årliga arvode till i genomsnitt . Utgångspunkten är att den enskilde själv skall betala för arvodet och ersättningen. Huvudregeln är att betalningen skall göras med den enskil- des medel i den mån hans eller hennes beräknade inkomst under det år när uppdraget utförs, eller hans eller hennes tillgångar , över- stiger två gånger prisbasbeloppet enligt lagen (1962:381) om allmän försäkring. Med inkomst avses den enskildes inkomst efter medgivna avdrag enligt skattelagstiftningen, alltså det som allmänt benämns in- komst före skatt. Den enskilde skall dock alltid förbehållas en inkomst om två prisbasbelopp och får således debiteras högst det belopp som överstiger två prisbasbelopp. Skulle den enskildes inkomst och tillgångar var för sig överstiga detta förbehållsbelopp, läggs överskjutande delar samman vid bedömningen av betalningsförmågan. Arvode och ersättning som inte skall betalas med den enskildes medel betalas av kommunen. Om det finns särskilda skäl, får undantag för den enskildes betalnings- skyldighet göras, t.ex. när den enskilde har stora vårdkostnader som tar inkomsten i anspråk eller när tillgångarna utgörs av en fastighet som den enskilde själv behöver eller som är svår att sälja på rimliga villkor. Gränsen för den enskildes betalningsskyldighet är för låg Utredningens undersökning bland kommuner och länsstyrelser visar att majoriteten av de tillfrågade menar att förbehållsbeloppet beträffande inkomst är för lågt. Tröskeleffekterna anses också vara orimligt stora för personer med inkomster strax över beloppsgränsen. Det finns därtill för- hållandevis stora variationer i tolkningen av vad som kan anses utgöra särskilda skäl för att göra avsteg från den enskildes betalningsskyldighet. En mera strikt tillämpning verkar enligt utredningen finnas i kommuner med dålig ekonomi. Även flera företrädarorganisationer har påtalat att det finns stora skillnader i hur villiga kommunerna är att träda in och betala företrädararvodet när den enskilde inte kan göra det trots att denne har inkomster överstigande två prisbasbelopp. Vissa överförmyndare tillämpar en generös tolkning av vad som utgör särskilda skäl och undan- tar t.ex. funktionshindrade från skyldigheten att betala företrädarens arvode. Andra överförmyndare är däremot mer restriktiva när det gäller att avgöra om det finns särskilda skäl att låta kommunen betala före- trädararvodet. Också ett antal godemansföreningar har framhållit att den nuvarande beloppsgränsen är för snäv och att personer med inkomster strax över två prisbasbelopp egentligen inte har möjlighet att betala före- trädarens arvode. I de situationerna finns det en risk att företrädaren väger den enskildes intresse av en viss nyttighet mot sitt eget intresse av att få ersättning för arbetet som företrädare. Det förhållandet innebär i förlängningen en fara för att den enskilde inte får den hjälp han eller hon behöver och har rätt till, eftersom företrädaren inte vill utföra mer arbete än han eller hon kan få betalt för. Av avgörande betydelse i sammanhanget är effekterna av pensions- reformen, som trädde i kraft . Genom reformen inför- des en skattefinansierad och skattepliktig garantipension och det sär- skilda grundavdraget för pensionärer avskaffades. Det nya systemet med garantipension innebär att pensionsinkomsten beskattas på samma sätt som gäller för förvärvsinkomster. För att kompensera för det slopade grundavdraget beräknas garantipensionen från en, jämfört med den tidi- gare folkpensionen, högre basnivå. Tanken är att den enskilde, efter skatteavdrag, skall ha ungefär lika mycket kvar av sin pension som tidigare, trots att det särskilda grundavdraget har avskaffats. Den högre basnivån innebär dock att fler pensionärer än tidigare får inkomster som överstiger två prisbasbelopp. Följden blir att pensionärer som inte behövde betala för en företrädare måste göra det med det nya systemet, trots att deras inkomst efter skatt är densamma som . Effekterna av pensionssystemet har alltså försämrat förbehållsbeloppet på ett sätt som uppenbarligen inte varit förutsett. Som utredningen konstaterar måste den gällande inkomstgränsen för betalningsskyldighet numera anses vara för låg. avgörande betydelse för dem som lever under knappa förhållanden. Det är viktigt att betalningsskyldigheten återspeglar rimliga förhållanden så att det finns reell möjlighet för den enskilde att leva på förbehålls- beloppet. En obalans till nackdel för den enskilde kan innebära en risk för utslagning och bidragsberoende. Enligt regeringens uppfattning är det väl motiverat att nu ändra beloppsgränsen. Förbehållsbeloppet beträffande inkomst bör höjas till 2,65 prisbasbelopp Utredningens förslag är att förbehållsbeloppet, för att undvika tröskel- effekter, i fortsättningen skall ta sikte på den enskildes inkomst efter avdrag för skatt. Det avgörande för om den enskilde skall bidra till före- trädarens arvode blir alltså då hur stor inkomst han eller hon i realiteten kan disponera över. En förtjänst med utredningens förslag är att detta är neutralt i för- hållande till eventuella framtida förändringar i skattehänseende. Det framstår också ur rättvisehänseende som tilltalande att förbehållsbeloppet beräknas utifrån hur mycket pengar den enskilde faktiskt har att dispo- nera och att marginaleffekter undviks för personer med inkomster just under beloppsgränsen. Mot detta måste dock ställas att en sådan ordning som många remissinstanser påpekar kan medföra en hel del praktiska svårigheter och därmed sammanhängande ökade kostnader, framför allt när det gäller de skatteberäkningar som skulle behöva göras. Överför- myndarna skulle få lägga resurser på att ta reda på varje skattesats för respektive inkomst innan de kunde beräkna arvodet. Överförmyndarna är däremot väl förtrogna med nuvarande modell och har datasystem med inarbetade program för beslut om ersättning. En ändring av beräknings- underlaget kan också förmodas bli svårare att förstå för den enskilde. Regeringen anser att övervägande skäl talar för att höjningen i stället bör göras så att förbehållsbeloppet före skatt höjs. Detta är en enklare lösning, som förordas av flera remissinstanser. Enligt utredningens be- räkningar innebär en höjning av gränsvärdet till omkring 2,64 prisbas- belopp att balansen mellan den enskildes och kommunernas betalnings- ansvar återställs till samma läge som före pensionsreformen. Mot den bakgrunden menar regeringen att gränsen nu lämpligen bör dras vid inkomster om 2,65 prisbasbelopp före skatt. Det bör dock tilläggas att det kan finnas anledning att överväga en annan samlad fördelning av förbe- hållsbeloppen på inkomst och förmögenhet, kanske med ett ännu högre förbehållsbelopp för inkomst och ett något lägre belopp för förmögenhet. I detta ärende saknas dock tillräckligt underlag för detta. Förbehållsbeloppet bör inte heller användas för socialavgifter En företrädares ersättning från den enskilde är skattepliktig. Dessutom skall den enskilde betala socialavgifter eller särskild löneskatt på ersätt- ningen så snart denna överstiger . Det kan hända att ersättningen ryms inom det inkomst- eller tillgångsbelopp som överstiger förbehålls- beloppet men inte de avgifter som belöper på ersättningen. Enligt uppgift debiteras i praxis den enskilde då även avgifterna, trots att dessa alltså inkräktar på förbehållsbeloppet. Utredningen ifrågasätter om en sådan Prop. 2005/06:117 tillämpning verkligen varit avsikten med lagstiftningen. Också regeringen anser att den enskilde inte bör behöva använda sitt förbehållsbelopp för att betala företrädarens socialavgifter eller särskilda löneskatt. Detta bör komma till klart uttryck i lagtexten. 6 Behörig domstol och överförmyndare Regeringens förslag: Vilken domstol och överförmyndare som är behörig för frågor om förmyndare, god man och förvaltare skall inte längre bestämmas av den enskildes hemvist utan av hans eller hennes folkbokföringsort. Om den enskilde inte är folkbokförd i , skall hans eller hennes vistelseort vara avgörande. Detsamma skall gälla i fråga om tillsynen över förmyndare, gode män och förvaltare. Utredningens förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens.