prop · GT0378 · 2006-02-08 00:00:00 — 46 § Om en fastighetsägare orsakas en skada på grund av att huvud- mannen på annat sätt än som avses i 45 § har överskridit sin rätt eller åsidosatt en skyldighet enligt denna lag eller enligt föreskrifter som har meddelats med stöd av lagen, skall huvudmannen återställa det som rubbats eller fullgöra det som eftersatts och ersätta skadan. Till skillnad från 29 § den nuvarande va-lagen har ansvarsbestämmelsen brutits upp i två paragrafer, varav denna reglerar huvudmannens ansvar gentemot fastighetsägarna. Liksom tidigare gäller att skadeståndsansvaret inträder vid överträdel- ser av lagens bestämmelser eller bestämmelser som meddelats med stöd av lagen. Skyldigheter enligt lagen omfattar även vad som kan ha över- enskommits mellan parterna enligt avtal med stöd av 38 § eller annars inom ramen för den offentliga regleringen. När en sådan överträdelse skett behöver det inte undersökas om skade- vållaren i det enskilda fallet därutöver har agerat vårdslöst. Force majeure utesluter däremot skadeståndsansvar. 47 § Om huvudmannen orsakas en skada på grund av att en fastighets- ägare har överskridit sin rätt eller åsidosatt en skyldighet enligt denna lag eller enligt föreskrifter som har meddelats med stöd av lagen, skall fastighetsägaren återställa det som rubbats eller fullgöra det som efter- satts och ersätta skadan. Bestämmelsen reglerar fastighetsägarens skadeståndsansvar i förhållande till huvudmannen och motsvaras av 29 § den nuvarande va-lagen. Se också kommentaren till 46 §. 48 § Skadestånd enligt denna lag skall avse personskada, sakskada och ren förmögenhetsskada. Paragrafen saknar motsvarighet i va-lagen. Termerna person- och sak- skada samt ren förmögenhetsskada har samma innebörd som i skade- ståndslagen (1972:207). 49 § Om en fastighetsägare har betalat en anläggningsavgift och det Prop. 2005/06:78 sedan visar sig att fastigheten på grund av att bygglov vägras inte kan användas på det sätt som förutsattes när avgiften betalades, skall kom- munen återbetala avgiften eller en del av den. Återbetalningen skall göras i den mån det som avgiften avsåg inte kommer att leda till mo- tsvarande vattentjänster för fastigheten. Kommunen skall betala ränta på återbetalningsbeloppet enligt 5 § räntelagen (1975:635) från den dag då fastighetsägaren betalade av- giften. Talan om återbetalning skall väckas från den dag då det beslut på vilket talan grundas vann laga kraft. Talan får dock väckas senare, om den relevanta ändringen i förutsättningarna för fastighetens användning inte rimligen kunde förutses inom den angivna tiden. Paragrafen första och andra stycken motsvarar 29 a § den nuvarande va- lagen. Tredje stycket motsvarar 38 § va-lagen. 50 § En huvudman skall i fråga om verksamheten med att ordna och driva en allmän va-anläggning se till 1.att verksamheten bokförs och redovisas i enlighet med god redovis- ningssed där resultat- och balansräkningar redovisas särskilt och där det av tilläggsupplysningar framgår hur huvudmannen har fördelat kostna- der som varit gemensamma med annan verksamhet, och 2.att redovisningen, när den är fastställd, finns tillgänglig för fastig- hetsägarna. Paragrafen har ingen motsvarighet i den nuvarande va-lagen. Att huvudmannen skall fullgöra bokföring och redovisning enligt god redovisningssed följer redan av bokföringslagen (1999:1078) och års- redovisningslagen (1995:1554) när det gäller de kommunala bolagen och av lagen (1997:614) om redovisning när det gäller kom- munerna och kommunalförbunden. Redovisningsreglerna kräver ingen särredovisning av va-verksam- heten. Därför införs här ett sådant krav. I avsnitt 5.14 har behovet av sär- redovisning och bestämmelsens närmare innebörd redovisats. 51 § utövar tillsynen över att kommunen fullgör skyldig- heten enligt 6 § att tillgodose behovet av vattentjänster. får förelägga kommunen att fullgöra skyldigheten. Ett sådant föreläggande får förenas med vite. Den nuvarande ordningen som ger en möjlighet för att före- lägga kommunen att fullgöra sin utbyggnadsskyldighet behålls och para- grafen tydliggör tillsynsansvar. Det är meningen att läns- styrelsen som tillsynsmyndighet skall vaka över och verka för att kom- munen ordnar och vidmakthåller en allmän va-anläggning där det be- hövs. En motsvarande bestämmelse om vitesföreläggande finns i 2 § andra stycket den nuvarande va-lagen. Bestämmelsen har behandlats i Prop. 2005/06:78 avsnitt 5.5. Kommunen kan enligt 52 § överklaga föreläggande hos . Överklagande och prövning av va-frågor 52 § beslut om föreläggande enligt 51 § får överklagas av kommunen hos . Paragrafen saknar motsvarighet i den nuvarande va-lagen. Den har be- handlats i avsnitt 5.16. Bestämmelsen innebär att bara kommunen och ingen annan får överklaga föreläggande för kommunen att ordna eller vidmakthålla en allmän va-anläggning. Överklagandet skall ske hos på tid och sätt som framgår av bestämmelserna i förvaltningslagen (1986:223). beslut att inte utfärda ett sådant föreläggande skall inte kunna överklagas. Berörda fastighetsägare får i stället väcka talan direkt vid . 53 § prövar i övrigt mål om frågor som regleras i denna lag eller i föreskrifter som meddelats med stöd av lagen. Paragrafen som har behandlats i avsnitt 5.16 motsvarar delvis 37 § den nuvarande va-lagen. Till skillnad från tidigare, vissa mål skulle prövas av länsstyrelse, är det inte längre nödvändigt med en särskild uppräkning av vilka mål som är behörig att pröva. Bestämmelsen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. 54 § Statens va-nämnds förelägganden får förenas med vite. Paragrafen saknar motsvarighet i den nuvarande va-lagen. Den har be- handlats i avsnitt 5.16. 55 § Frågor om utdömande av vite som har förelagts enligt denna lag prövas av självmant eller efter ansökan. Paragrafen saknar motsvarighet i den nuvarande va-lagen. Den har be- handlats i avsnitt 5.16. 56 § Bestämmelser om och förfarandet i nämnden i mål enligt denna lag samt om verkställighet och överklagande av nämn- dens beslut finns i lagen (1976:839) om . Paragrafen motsvarar i huvudsak 36 § den nuvarande va-lagen. Förfar- andet vid har kommenterats i avsnitt 5.18. Undantag från 2 kap. 1 § kommunallagen (1991:900) 57 § Trots bestämmelsen i 2 kap. 1 § kommunallagen (1991:900) om anknytning till kommunens område eller dess medlemmar, får en kom- mun sköta driften av en allmän va-anläggning i andra kommuner, om driften sker på affärsmässiga grunder och ekonomiskt redovisas skilt Prop. 2005/06:78 från annan verksamhet. Bestämmelsen saknar motsvarighet i den nuvarande va-lagen och be- handlas i avsnitt 5.17. Genom bestämmelsen görs ett undantag från den s.k. kommunala lokaliseringsprincipen som är införd i kommunallagen. Även sådana bolag som regleras i 3 kap. 1618 §§ kommunallagen om- fattas av de kommunalrättsliga principerna och omfattas således av be- stämmelsen. Det innebär bl.a. att såväl helägda som delägda aktiebolag omfattas. För att se till att konkurrensneutralitet råder och att kommuner inte subventionerar verksamheten med skattemedel införs krav om att verk- samheten skall drivas på affärsmässiga grunder och ekonomiskt redo- visas skilt från annan verksamhet. 1.Denna lag träder i kraft , då lagen (1970:244) om allmänna vatten- och avloppsanläggningar skall upphöra att gälla. 2.För en va-anläggning som förklarats för allmän enligt 31 § den upphävda lagen eller motsvarande bestämmelse i äldre lag och som inte är att anse som allmän enligt 2 § den nya lagen gäller följande. a) Bestämmelserna i 1022, 24 och 25 §§, 30 § första stycket, 31 § första och andra styckena, 32 §, 35 § andra stycket, 3643 och 5356 §§ den nya lagen skall tillämpas i fråga om anläggningen. b) Bestämmelserna i den upphävda lagen, utom 5 §, 6 §, 12 a § och de bestämmelser som motsvarar de i a) uppräknade bestämmelserna, skall tillämpas så länge anläggningen består som allmänförklarad, dock längst till och med . c) Huvudmannen för anläggningen får inte besluta i frågor som rör anläggningens verksamhetsområde. Det som sägs i 7 § den upphävda lagen skall, endast avse huvudmannens skyldigheter för tiden . 3.Det som en huvudman enligt den upphävda lagen har beslutat i fråga om en va-anläggnings verksamhetsområde skall gälla även efter ikraftträdandet. 4.För andra allmänna va-anläggningar än dem som avses i 2 skall det som en huvudman enligt 22 eller 27 § den upphävda lagen har beslutat i frågor om användningen av va-anläggningen eller om taxa fortsätta att gälla till dess att kommunen med stöd av 23 och 34 §§ den nya lagen har ersatt huvudmannens beslut med nya föreskrifter, dock längst till och med . 5.Bestämmelserna i 50 § den nya lagen tillämpas första gången för det första räkenskapsår som påbörjas efter . 6.Denna lag skall inte tillämpas på mål eller ärende som enligt be- stämmelserna i den upphävda lagen har anhängiggjorts före ikraft- trädandet. Andra punkten gäller sådana anläggningar som allmänförklarats enligt 31 § va-lagen eller motsvarande bestämmelse va-lag, och som inte också är att anse som allmänna enligt definitionen i 2 § den nya Den upphävda lagen skall även i fortsättningen tillämpas på dessa Prop. 2005/06:78 anläggningar, dock längst efter att den nya lagen trätt i kraft. Skälen för detta har utvecklats i avsnitt 5.3 (slutet) och 5.20. Att den upphävda lagen skall tillämpas här innebär framför allt att be- stämmelserna i den lagen om att huvudmannen beslutar taxa och all- männa bestämmelser skall gälla även i fortsättningen. Bestämmelserna i den nya lagen skall dock, i den mån det är lämpligt, tillämpas även på dessa anläggningar. Tillämpliga bestämmelser anges i punkten a). Bestämmelserna i 5 och 6 §§ den upphävda lagen om verksamhets- område skall inte tillämpas för de allmänförklarade va-anläggningarna. Detta innebär att huvudmannen för en sådan anläggning inte har rätt att besluta om verksamhetsområdet, varken i utvidgande eller inskränkande riktning. Ett uttryckligt förbud mot beslut i dessa frågor framgår av punkten c). befogenheter enligt 7 § den upphävda lagen att före- lägga huvudmannen att meddela vad som bestämts om verksamhets- området kan följaktligen bara avse vad som varit huvudmannens skyldig- het före ikraftträdandet av lagen om allmänna vattentjänster. Enligt över- gångsregleringen har fortfarande befogenhet att förordna sysslomän för allmänförklarade va-anläggningar. Överklagande av läns- styrelsens beslut om föreläggande och syssloman enligt 7 § respektive 33 § den upphävda lagen för allmänförklarade va-anläggningar sker enligt 34 § tredje stycket samma lag hos allmän förvaltningsdomstol. Det föreslås ingen motsvarighet i den nya lagen till 12 a § den upp- hävda lagen, som stadgar att miljökonsekvensbeskrivning skall upprättas i vissa fall. Den bestämmelsen bör därför inte heller tillämpas för allmän- förklarade va-anläggningar efter det att den nya lagen har trätt i kraft. Enligt den nya lagen är det kommunen och inte, såsom enligt den upp- hävda lagen, huvudmannen som får meddela föreskrifter om verksam- hetsområdes bestämmande, taxan och allmänna bestämmelser. Punkterna 3 och 4 behandlar verkan av beslut i dessa frågor som huvudmannen tidigare fattat. Huvudmannens beslut skall gälla även efter ikraftträdandet när det gäller taxa och allmänna bestämmelser, dock längst efter det att den nya lagen har trätt i kraft. För det fall kommunen och huvud- mannen är skilda juridiska personer måste kommunen med- dela nya föreskrifter om taxa och bestämmelser om användandet av den allmänna anläggningen. 7.2Förslaget till ändringar i anläggningslagen (1973:1149) Hänvisningen till allmän fjärrvärmeanläggning har tagits bort. 7.3Förslaget till ändringar i lagen (1976:839) om Ändringsförslagen har behandlats i avsnitt 5.18. 1 § Prop. Som en följd av förslaget om att upphäva lagen (1981:1354) om all- männa värmesystem har uppgift att pröva mål enligt den lagen tagits bort. Samma skäl som nämnts under 1 § har i första stycket föranlett en an- passning av kvalifikationskraven på ledamöterna. Kravet på när en förhandling skall hållas har mildrats. Hänvisningen i första stycket till lagen om allmänna värmesystem har utgått. Förutom mål om inlösen av va-anordningar och om ersättning för onyttigblivna sådana anordningar omfattar bestämmelserna i första stycket nu också mål om ersättning enligt 44 § lagen om allmänna vattentjänster för skada till följd av inskränkning av verksamhetsområdet. 7.4 Förslaget till lag om upphävande av lagen (1981:1354) om allmänna värmesystem Förslagen har behandlats i avsnitt 5.19. Sammanfattning av utredningens betänkande Utredningen har haft tre huvuduppgifter. Den första har gällt privatise- Den handlar om företags- och ägarstrukturen på va-området, hur den allmänna va-verksamheten skall organiseras och vem som skall äga och driva de allmänna va-anläggningarna. har varit att göra en allmän översyn av va-lagstiftningen, dvs. ligen lagen (1970:244) om allmänna vatten- och avloppsanläggningar och lagen (1976:839) om . Och den tredje att göra en utvärdering av lagen (1981:1354) om allmänna värmesystem. Vi föreslår i det här betänkandet en ny lag om allmänna vattentjänster. Den bygger i väsentliga delar på den gällande va-lagen, som den skall er- sätta, och utgör framför allt en vidareutveckling av denna. föreslår vi en del ändringar i lagen om och i anlägg- ningslagen (1973:1149). Slutligen föreslår vi att lagen om allmänna värmesystem skall upphävas. Genom den äldre va-lagen fick kommunen ett direkt ansvar för att tätbebyggelsens behov av gemensamma anläggningar för vattenför- sörjning och avlopp blev tillgodosett. Kommunerna fullgjorde den skyl- igheten huvudsakligen genom att bygga ut kommunala va-anläggningar som de sedan också drev i egen regi. del kommuner bolagiserat denna verksamhet. Det har senare förekommit att ägarandelar i sådana bolag överlåtits till privata intressenter. I ett fall, , har den kommunala va-anläggningen på detta sätt kommit att helt ägas och drivas av ett privat kommersiellt företag. förekommit att hela driften av kommunala va-anläggningar har lagts ut på privata entreprenörer. Vi har enligt direktiven haft att överväga en lagreglering som säker- ställer eller åtminstone verkar för att allmänna va-anläggningar ägs av kommuner eller andra offentligrättsliga subjekt och att fortsatta utförsälj- Det har inte i vår analys av förhållandena kommit fram några bärande skäl för en privatisering av allmän va-verksamhet. sättningarna för en effektiv drift i offentlig regi förefaller vara minst lika goda som i privat. Eftersom det är fråga om ett naturligt monopol med för samhället och medborgarna nödvändiga vattentjänster, talar det mesta, om inte allt, för att monopolet och infrastrukturen åtminstone bör ägas av det allmänna. Ett upprätthållande av självkostnadsprincipen med- ger heller inget egentligt utrymme för ett kommersiellt privat monopol på Utgångspunkterna för vårt lagförslag ligger väsentligen i linje med de ursprungliga intentionerna bakom den gällande lagregleringen, så som vi uppfattat dessa, nämligen att de allmänna vattentjänsterna skall vara en form av samhällsservice som medborgarna skall kunna kräva att få till- gång till där det finns i lagen angivna förutsättningar för detta och som då skall tillhandahållas dem till sina nödvändiga kostnader. innebär att en sådan ordning befästs och utvecklas och att kommunens ansvar i det här avseendet skärps och förtydligas. Vi föreslår att det i första hand och ytterst är kommunen som skall ha ansvaret för denna samhällsservice. Kommunen skall se till att de all- männa va-anläggningar som behövs också kommer till stånd och att dessa sedan består och fungerar som allmänna anläggningar så länge be- hovet finns kvar. För detta krävs en rådighet över resurserna. Bara kommunala anläggningar skall därför kunna vara allmänna va- Med den offentligrättsliga reglering som vårt system förutsätter tillåter regeringsformens normgivningsbestämmelser heller inte att det finns några andra än kommunala huvudmän för den allmänna va-verksam- Eftersom kommunen alltid skall svara för att föreliggande behov av allmänna vattentjänster blir tillgodosedda, kommer det inte att finnas något utrymme för en privatisering och kommersialisering av verksam- heten, i varje fall inte såvitt avser ägandet. Möjligheten att upplåta hela driften till privata företag begränsas i vårt förslag framför allt genom krav på en strikt tillämpning av självkostnads- Det övergripande ansvaret för verksamheten, som utom annat skall säkerställa det demokratiska inflytandet, innefattar också att det är kommunen och inte huvudmannen som skall bestämma såväl verksam- hetsområdet för den allmänna va-anläggningen som taxan för va- avgifterna, åtminstone de normativa inslagen, och även föreskrifterna om Beträffande verksamhetsområdet och före- skrifterna om brukandet förutsätts att regeringen delegerar denna före- skriftsrätt till kommunen. Kommunens skyldighet att ordna allmänna va-anläggningar under- lättas av att kommunen inte själv behöver äga anläggningarna. att kommunala intressen står bakom ett offentligt ägande. öppna för ett ökat samarbete mellan kommunerna och olika former av Vi tror att en regionalisering av den all- männa va-verksamheten, som leder till större och färre va-företag, skall kunna bidra till en önskvärd rationalisering med från effektivitets- synpunkt mer ändamålsenliga kommunala brukningsenheter och verk- Ett viktigt steg i samma riktning är vårt förslag om ett undantag från den kommunala lokaliseringsprincipen som skall göra det möjligt för en kommun att äga och driva va-anläggningar också i grann- kommuner, om samordningen medför ett bättre utnyttjande av resur- Allmänförklarade va-anläggningar, som inte är kommunala, passar inte in i vår organisation av den allmänna va-verksamheten. anläggningar har uppenbarligen spelat ut sin roll. något praktiskt behov av dem. Utgående statsbidrag var ofta enda anled- ningen till att de kom till. Vi föreslår att möjligheten att allmänförklara enskilda va-anläggningar utmönstras ur lagstiftningen och att de redan allmänförklarade anläggningarna, som inte i vårt lagförslag behåller sin allmänna status, på olika sätt avvecklas . I den allmänna lagöversynen har vi bland annat övervägt hur lagstift- ningen bättre skall kunna tillgodose moderna krav på miljöhänsyn och resurshushållning. Det har lett fram till förslag om ändringar i reglerna om kommunens skyldighet att bygga ut allmänna va-anläggningar, om hur en sådan anläggning skall utföras och drivas och om fastighetsägares skyldighet att genom avgifter bidra till utbyggnadskostnaderna. Kommunens skyldighet att ordna allmän va-anläggning utvidgas i vårt lagförslag från att bara gälla när en sådan anläggning behövs av hälsoskyddsskäl till att också gälla när den behövs av hänsyn till skyddet för miljön. Det kommer att öka kretsen av dem som är berättigade till allmänna vattentjänster. Och det kommer att få betydelse för utbygg- naden av allmänna dagvattenanläggningar och innebära ökade krav på dagvattenhanteringen, exempelvis på reningsåtgärder i vissa fall. Den ökade utbyggnadsskyldigheten kompenseras till en del genom ökade möjligheter för kommunen att kunna ta hjälp av andra kommunala huvudmän för att klara uppgiften. Dessutom får kommunen möjligheten att i undantagsfall förordna att fastighetsägarna själva skall ta hand om sin va-försörjning genom en gemensamhetsanläggning enligt anlägg- ningslagen (1973:1149). Kommunen får besluta om en sådan va-sam- verkan mellan fastighetsägarna om det framstår som en lämpligare lös- ning än att bygga ut en allmän va-anläggning. Det kan gälla i mindre större sammanhang med goda lokala förutsättningar för småskaliga va- lösningar. Ett beslut om va-samverkan skall dock bara kunna meddelas om opinionsvillkoret i 7 § anläggningslagen är uppfyllt och om det eko- nomiskt, organisatoriskt och i övrigt finns förutsättningar för att fastig- hetsägarna på lång sikt skall kunna svara för vattenförsörjning och avlopp inom området så att skyddet för hälsan och miljön tillgodoses. Gemensamhetsanläggningen inrättas sedan enligt anläggningslagen utan tillämpning av väsentlighets-, båtnads- eller opinionsvillkoren. Dessa villkor ersätts av kommunens prövning och avvägning mellan det all- männas och de enskildas intressen i beslutet om va-samverkan. Om sam- verkan medför att befintlig enskild va-anordning blir onyttig, kan fastig- hetsägaren få ersättning för denna. Inte bara inom ramen för va-samverkan utan också som enskilt alter- nativ till den allmänna anläggningen inom dennas verksamhetsområde, vidgas genom vårt lagförslag utrymmet för bra småskaliga va-lösningar som uppfyller långsiktiga krav på hälso- och miljöskydd. Genom en upp- värdering av hushållningsaspekten kommer sådana enskilda alternativ att kunna hävda sig bättre i konkurrensen med det allmänna. Det bör göra det något lättare för en fastighetsägare som har en egen bra va-lösning, som han vill behålla, att slippa avgiftsskyldighet gentemot huvudmannen för den allmänna anläggningen. Vi trycker i lagen på att en allmän va-anläggning skall utföras och drivas så att den uppfyller de krav som kan ställas från miljö- och hälso- skyddssynpunkt och med hänsyn till intresset av en god hushållning med naturresurser. Och vidare så att också andra allmänna intressen som be- höver den, exempelvis räddningstjänsten, kan tillgodoses. Vårt förslag utgår från att regeringen kommer att delegera rätten att bestämma verksamhetsområdet för en allmän va-anläggning till kom- Kommunens beslut skall inte kunna överklagas i annan ordning än enligt kommunallagens regler om laglighetsprövning. Men såväl huvudmannen som berörda fastighetsägare skall kunna väcka talan direkt hos om kommunens utbyggnadsskyldighet. Verksamhets- området skall i vissa fall också kunna inskränkas. Fastighetsägare som drabbas av detta får rätt till ersättning. Enligt vårt förslag skall även avvattningssystem som inte är lednings- bundna kunna ingå i en allmän dagvattenanläggning. Huvudmannen skall kunna ta ut både anläggnings- och brukningsavgifter för att dagvatten genom ett sådant avvattningssystem leds bort från fastigheter utan att det upprättas någon förbindelsepunkt för ändamålet. Beträffande avvatt- ningen av gator och andra allmänna platser föreslår vi att denna vatten- tjänst inte längre skall vara bunden till en detaljplan utan i stället gälla inom särskilt för detta ändamål fastställda verksamhetsområden. Vatten- tjänsten skall omfatta avledningen av vattnet men också reningsåtgärder som är påkallade av hänsyn till skyddet för miljön. Den som svarar för att de allmänna platserna ställs i ordning och underhålls skall stå för hälften av reningskostnaderna. Flera förändringar föreslås i det va-rättsliga förhållandet mellan huvud- mannen för en allmän va-anläggning och anläggningens brukare. Huvud- mannen skall exempelvis till va-försörjningens skydd kunna vägra till- koppling av fastigheter med va-installationer som har väsentliga brister. Och huvudmannen skall i fortsättningen ha ansvaret för pumpanordning och annan särskild va-anordning på en fastighet som på grund av den allmänna anläggningens speciella konstruktion eller utförande behövs för att fastigheten skall kunna betjänas av anläggningen. Det mellan parterna inbördes gällande skadeståndsansvaret preciseras. Även skador till följd av ytledes eller på annat sätt inträngande vatten på en ansluten fastighet från en allmän va-anläggning skall anses uppkomna i va-förhållandet. Det är grundläggande för hela systemet att produktion och distribution av allmänna vattentjänster skall som annan samhällsservice ske enligt självkostnadsprincipen. Denna princip skall fortsatt gälla med den skärp- ning som det innebär att avgiftsuttaget inte får överstiga de nödvändiga kostnaderna. Vi diskuterar i betänkandet vilka kostnader som skall anses vara nödvändiga. Den frågan låter sig inte lämpligen besvaras i lagtexten utan får som klarläggas huvudsakligen i rättstillämpningen. Vår diskussion bör därvid kunna tjäna som vägledning.