prop · GT03110 · 2006-03-22 00:00:00 — Det bör med andra ord understrykas att kulturmiljö- sektorns syn på tillgänglighet handlar om avsevärt mycket mer än att komma in, upp, ner och ut ur äldre byggnader. Det handlar lika mycket om rätten till allt det källmaterial som är en förutsättning för att kunna förstå sin historia. framhåller kulturmiljösektorn i ökad utsträckning att värdebild- ning kring en fysisk miljö till stor del handlar om kommunikation. Detta innebär att ju fler människor som kan förstå kulturarvet, ju fler som kan komma in i en miljö, ju fler som kan delta i diskussionen, desto större blir värdet. Detta är ett nyckelresonemang, som går parallellt med rätt- viseaspekten, i synen på huruvida personer med funktionshinder har rätt till ett tillgängligt kulturarv. Att förvägra någon tillträde med hänvisning till att det kulturhistoriska värdet förvanskas, på grund av en särskild åt- gärd, kan innebära att värdets vidareutveckling begränsas. Att vikten av kommunikation framhålls i ökad omfattning i kulturarvs- och kultur- miljöarbetet innebär inte att det alltid, i alla sammanhang, går att göra alla kulturmiljöer fullt fysiskt tillgängliga. Det är emellertid en viktig ståndpunkt som bedöms ha positiv inverkan på förutsättningarna att öka tillgängligheten till kulturarvet. Vidare har det visat sig att ju större del- tagande en beskriven grupp har i en historieskrivningsprocess desto mer håller beskrivningen . När en grupp avgränsas och beskrivs av någon som själv inte tillhör gruppen visar det sig i längden att beskriv- ningen säger mer om beskrivaren än den beskrivna. Detta är en påmin- nelse om vikten av att skapa ett kulturarvs- och kulturmiljöarbete med stora möjligheter till delaktighet. Detta låter självklart, men är det inte alltid i praktiken. När handikapphistoria skrivs, eller handkapper- spektivet förs in för att åstadkomma en mer mångfasetterad bild av histo- rien, bör självklart personer med funktionshinder finnas med i arbetet, just i egenskap av att vara funktionshindrade. I ett annat sammanhang kan det däremot handla om att presentera ett källmaterial eller utforma ett diskussionsforum för att passa alla, inklusive personer med funktions- hinder, som finns med i egenskap av kulturarvsbrukare och medborgare. har identifierat ett 20-tal processer, som verket anser ha mycket stor betydelse för möjligheterna att uppnå de övergripande han- dikappolitiska målen. Dessa har förts samman till fem övergripande tren- der. Internationella regler blir fler EU-samarbetet sker inom allt fler områden. Som exempel kan nämnas utformningen av passagerarfartyg, för att svara mot äldre personers och Flertalet stora färjor, som trafikerar svenska hamnar, är registrerade i annat land, vanligen ett EU-land. förväntas detta innebära ett hinder för att genomdriva svensk lagstiftning om t.ex. handikappanpassning. Emellertid bör det faktum att nya natio- nella föreskrifter bygger på EU-direktiv på lite betyda att även fartyg registrerat i annat EU-land blir handikappanpassade enligt samma krav som de svenska. skall all ombyggnad av pas- sagerarfartyg i svensk inrikes trafik, oavsett fartygens ålder och storlek, ske med handikappanpassning. Fler äldre ger ökning av antalet funktionshindrade kommer av befolkningen att vara . Även om andelen personer med funktionshinder inom gruppen äldre inte ökar, utan till och med minska enligt vissa källor, kommer det absoluta antalet personer med funktionshinder att öka. kommer fler platser för äldre och rörelsehindrade att efterfrågas. pen kommer till stor del att bestå av personer födda på Denna grupp kommer att ha en god ekonomi, allmänt god hälsa och efterfrågan på alla slags resor kommer att öka inom ålders- Personer med funktionshinder rör sig alltmer ute i samhället och den all- männa särsynen på funktionshinder har nästan försvunnit. Trenden att avdramatisera ämnet funktionshinder kommer sannolikt att fortsätta och för nästa generation kommer dessa frågor att kännas helt Synen på transportsystemet kan också komma att förändras genom att dess sårbarhet blir tydligt genom nyhetsrapportering om terrorattacker, naturkatastrofer och fartygsförlisningar. Detta har troligen en dämpande effekt på reslusten med båt, åtminstone vad gäller längre nöjesresor. Endast ett fåtal operatörer bedriver persontrafik till sjöss. där det råder operatörsmonopol saknas drivkraften att konkurrera genom tillgänglighet för funktionshindrade. ning behöver dock inte stå i motsats till varandra. Det finns en positiv vilja bland operatörerna att tillhandahålla tillgängliga båtar och bryggor. Staten bidrar med tillsyn och föreskrifter. En fortsatt oro på oljemarknaden samt strängare krav på miljövänliga drivmedel gör det framtida resandet allmänt dyrare, vilket torde medföra Alltfler personer med funktionshinder bereds med teknikens hjälp möj- lighet att resa. Den digitala tekniken innebär möjlighet att förbättra informationen om sammanhängande resekedjor inte minst samordning av biljettboknings- system. Av speciell betydelse för funktionshindrade är möjligheten att enkelt kunna beställa skräddarsydda resor och egen vald servicegrad, t.ex. ledsagning vid byten. Alltfler operatörers hemsidor innehåller in- formation om tillgänglighet för funktionshindrade. De viktigaste faktorerna bakom de trender som har observerat är sannolikt utvecklingen av kommunernas ekonomi, förändringar och förskjutningar i skolans och omvärldens attityder, demografiska föränd- ringar, politiska ambitioner och den tekniska utvecklingen. Var sker nedskärningar och var nyinvesteras? Besparingar inom skolan innebar ofta neddragningar på specialundervisning, modersmål och svenska som andra språk. Även den samlade tidsåtgången för skolläkare och psykolog minskades. finns en trend mot ökande lärartäthet i kommunerna. Det är viktigt att analysera hur förändringar inom olika yrkeskategorier ser ut och hur de elevvårdande insatserna kommer elever i behov av särskilt stöd till del. Den pedagogiska personalens kompetens har i återkommande granskningar redovisat att elever med funktionshinder och skolsvårigheter hänvisas till en undervisning som leds av icke pedagogiskt utbildad personal, t.ex. elev- assistenter. En anledning kan vara att elevassistenten sannolikt är en mer flexibel resurs än lärarresursen. Ett nytt inslag är de fristående skolor som riktar sig till elever med en mer eller mindre uttalad funktionshinderproblematik. I allmänhet har fristående skolor en lägre andel lärare med lärarutbildning än den kom- munala verksamheten. Det finns en stor variation mellan kommunerna i hur resurser till särskilt stöd och anpassning hanteras. Kommunerna tycks vara beredda att hitta lösningar när det gäller anpassning av fysisk karaktär. När det gäller det särskilda stödet i andra avseenden kan de kommunala resurserna vara decentraliserade på ett sätt som inte fullt ut medger ett riktat nyttjande. Även elevhälsans elevstödjande roll varierar mellan kommuner. Särskilda insatser kan behövas för att ge och gymnasie- skolans nationella program möjlighet att ta emot elever med funktions- hinder. I en konkurrenssituation om eleverna där betygsnivåerna står i fokus, är sådana satsningar knappast goda ur marknadsföringssynpunkt, då de inte kan relateras till betygsnivåer. Tvärtom kan de upplevas som negativa marknadsföringsargument. Därför behöver dessa skolor särskild uppmärksamhet och stöd för sina åtaganden. Lärare med längre erfarenhet bedömer i högre grad än lärare med kor- tare erfarenhet, att de har kunskap att upptäcka elevers stödbehov och att ge stödet. Kostnadsregleringar inom vissa kommuner, liksom mellan kommuner och fristående skolor förutsätter relativt precisa resursberäk- ningar med särredovisning av elevers svårigheter. Detta innebär att ele- vers olika svårigheter prissätts och elever kan komma att uppfatta sig själva som kostnader. Den specialpedagogiska utbildningen har ändrat fokus från att stödja enskilda barn till att rikta ljuset mot de svårigheter som uppstår i samverkan mellan individ och den pedagogiska miljön. har dock funnit att exkluderande lösningar för enskilda elever ofta föredras framför t.ex. anpassningar av skolans lärande miljö. Bristen på special- pedagoger som har den förankring i verksamheten som krävs för att kunna arbeta med skolans lärande miljö kan utgöra ett hinder för genom- förandet av de handikappolitiska målen. omnämns en ökande problematik kring de elever vars svårigheter ligger i det sociala samspelet och exempelvis tar sig uttryck i utagerande, störande eller aggressivt beteende. Inte sällan löser verksamheten sin svårighet att hantera de samlade kraven och förväntningarna på elevens utveckling genom att erbjuda hemundervisning, särskilda undervis- ningsgrupper eller nivågrupperingar för dessa elever. Elever med kon- centrationssvårigheter eller beteendeproblematik är för sin utveckling i stort behov av kontinuitet och sammanhållet bemötande. Mot den bak- grunden är återkommande omorganisationer, personalbyten och tillfälliga lösningar besvärliga trender. När det gäller gymnasieskolan söker sig vissa elever till den Rh- gymnasiala utbildningen i syfte att få träffa andra med liknande förut- sättningar även då kommunen presenterar ett hemortsalternativ som är gott. I efterhand finns dock exempel på att elever som fullföljt sin utbild- ning vid de Rh-anpassade riksgymnasierna är kritiska mot sin segrege- rade skolgång. Goda ambitioner och tröga attityder En nödvändig förutsättning för genomförandet av de handikappolitiska målen är förändringar i synen på elevers olikheter. Värderingar i fråga om vad som är ett normalt beteende och normala funktionsmöjligheter avspeglas i attityder till och bemötande av elever med funktionsnedsätt- ningar. Mycket talar för att politiska och centrala beslutsnivåer har en god allmän kännedom om de handikappolitiska målen, en skola för alla och vikten av formerna för bemötandet av personer med funktionshinder. Trots detta förekommer att stöd inte ges utan föregående medicinska diagnoser. En framträdande trend är att frågor som rör attityder till vuxna med funktionshinder inte uppmärksammas i samma utsträckning av ut- bildningsanordnarna. Att hitta rätt hjälp och stöd Det råder osäkerhet på kommun- och skolnivå om var stöd och rådgiv- ning finns att hämta. I vissa fall saknar kommunerna ett centralt resurs- organ som dels kan överblicka skolornas olika behov, dels har kännedom om vart man kan vända sig för konsultation. Till detta kommer att det finns en oklarhet om vad landstingen kan erbjuda efter nedskärningar och förändrade uppdrag. En uppfattning är också att kommunerna tvingats ta över uppgifter som landstingen tidigare utfört. () har givits ett vidare uppdrag än det i skolan () hade. SIT:s möjlig- heter att ge stöd och råd bygger delvis på efterfrågan och verksamheten är mer inriktad mot den kommunala nivån och mot kompetensutveckling. Den tidigare myndigheten stod mer för en direkt personkännedom. Den övergångsfas, som ännu pågår, har på sina håll inneburit en brist på kompetens på skol- och personnivå när det gäller att analysera och åt- gärda skolsituationen för elever med funktionshinder. har pekat på det dilemma som uppstår i skärningspunkten mellan de inkluderande strävanden som präglar handikappolitiken och de särskiljande insatser som kan krävas för den enskildes utveckling. Den utveckling som pågår innehåller ambitioner som å ena sidan verkar för att utveckla det integrerade skolsystemet och processer som å andra sidan verkar i motsatt riktning. I allmänhet lyckas den svenska skolan väl med att inkludera barn och ungdomar med lätt identifierade, oftast fysiska funktionshinder. Allt talar dock för att särlösningar, t.ex. hemundervisning, särskilda undervisningsgrupper eller nivåindelningar som exkluderar elever med andra svårigheter har ökat. Elever med vissa funktionshinder är vanliga där. Verksamheter med svag tilltro till elevernas utvecklingsförmåga ris- kerar att fastna i uppgivenhet inför skolsvårigheter och förekomsten av profilerade alternativa särlösningar kommunala eller fristående, men sällan valbara - kan då verka ytterligare i en segregerande riktning. Samlat kan detta vara en bidragande orsak till att elever med funktions- hinder är underrepresenterade på gymnasieskolans nationella program. Särskilt bekymmersamt är det när resurserna i den generella verksam- heten inte kommer dem med svåra förutsättningar till del eller när de inte utnyttjas på bästa sätt. anser att skolledare som med delaktig- het i ett välfungerande elevhälsoteam hävdar de svagastes rätt till skolans samlade resurser är en förutsättning för genomförandet av de handi- kappolitiska målen. vill uppmärksamma att ett integrerat system inte står och faller med att särskiljande organisatoriska lösningar emellanåt används. Utgångspunkten måste vara att anpassa den generella skol- miljön till elevers olikheter, men med ett erkännande om att påfrest- ningarna kan bli orimliga för någon elev och att särlösningar ibland kan vara nödvändiga. bedömer i detta sammanhang att special- pedagogernas samordnande, handledande och konsultativa uppgift bör förstärkas. noterar också en brist på forskning och kunskap om vilka samhällsekonomiska konsekvenser ett främjande och förebyg- gande arbetssätt i skolan medför. har, med siktet inställt på hälso- och sjukvård och social- tjänst, gjort en omvärldsanalys för att identifiera processer som under- lättar eller försvårar handikappolitikens måluppfyllelse. Trenderna hänger ihop och bedömningen är att trenden om fortsatta begränsningar av kommuners och landstings ekonomiska resurser, är övergripande och mest drivande. Fortsatta begränsningar av kommuners och landstings ekonomiska resurser och hälso- och sjukvårdens insatser till personer med funktionshinder antas i hög grad påverkas av begränsade ekonomiska resurser inom kommuner och landsting. En möjlig kon- sekvens är en ökad polarisering genom att olika gruppers behov ställs mot varandra. Särskilt gäller det om det finns ett växande gap mellan medborgarnas förväntningar på samhällets insatser och de faktiska möj- ligheterna för samhället att tillgodose dessa förväntningar. Likaså kan kraven på anhörigas roll i omsorgen om funktionshindrade ökar på mot- svarande sätt som redan skett inom äldreomsorgen. Det finns en antydan i olika studier att familjens totala omsorgsansvar för barn med funktionshinder snarare har ökat än minskat . Föräldrar till barn med funktionshinder har sämre levnadsförhållanden än andra föräldrar. De har lägre levnadsstandard, är mer sjukskrivna och arbetar oftare deltid. Föräldrarna känner också oro för den egna hälsan. Huruvida familjen får stöd beror ofta på familjens egna initiativ och den egna uthålligheten. För att uppnå de handikappolitiska målen behövs: -Kunskapsöversikter, riktlinjer etc. som underlag för sektorsöver- gripande prioriteringar. -Större tydlighet om det offentliga åtagandet och stöd till anhöriga. -En öppen och förutsättningslös diskussion om finansiering av assistansen. Ökad differentiering och komplexitet utmanar De behov som hälso- och sjukvården och möter har blivit mer sammansatta och differentierade . inte kunde korrigeras kan med nya kunskaper och metoder åtgärdas och blir därmed synliga. Insatserna är emellertid sällan anpas- sade efter en sammansatt och mångfacetterad problematik. och hälso- och sjukvården måste samverka med myndigheter utanför sektorn, som arbetsmarknadsmyndigheterna, och skolan. För att uppnå de handikappolitiska målen krävs: -att hälso- och sjukvården och utvecklar ett mera samordnat och integrerat arbetssätt, -att kommunerna, landstingen och övriga aktörer utvecklar arbets- sätt för att möta behoven hos de grupper som har flera problem bl.a. med hjälp av bedömningsinstrument, -att samarbetet med handikapp- och invandrarorganisationer utvecklas. Ökad kunskap förbättrar insatserna Kunskapen inom hälso- och sjukvården när det gäller insatser till barn och ungdomar med funktionshinder har ökat i takt med att patienterna får tillgång till nya, effektiva behandlingsmetoder. Även inom uppmärksammas vikten av kunskap om insatsernas nytta för brukarna alltmera. Det behövs mera kunskap om mätbara effekter av om insatser och verksamheter bidrar till oberoende, självbestämmande och delaktig- het. När det gäller barn och ungdomar saknas samlad statistik och syste- matiska utvärderingar av hur, och i vilken utsträckning, samhällets insat- ser tillgodoser familjernas samlade behov. För att uppnå de handikappolitiska målen krävs: -resurser för en fortsatt kunskapsutveckling med en systematisk satsning på effektforskning, informationsförsörjning, uppföljning och utvärdering inom och hälso- och sjukvården, -Individbaserade verksamhetsuppföljningar för tillgång till tillför- litlig och användbar information för medborgare och besluts- fattare, -ökad kunskap om funktionshindrades levnadsförhållanden, samt -ökad brukarmedverkan i forskning, utveckling och utvärdering av och hälso- och sjukvårdens insatser till personer med funktionshinder. Ökad teknikanvändning ger stora möjligheter Den tekniska utvecklingen kommer att ha stor betydelse för att uppnå de handikappolitiska målen inom socialtjänst och hälso- och sjukvård. Till- gång till Internet ger möjligheter till information om vilka behandlings- metoder, hjälpmedel etc. som finns att tillgå. Utvecklingen av nya och bättre hjälpmedel kommer att öka möjligheterna att klara vardagliga aktiviteter i hemmet och att kunna förvärvsarbeta. Detta förutsätter att rätten till de nya hjälpmedlen inte begränsas utan kommer människor tillgodo. För att uppnå de handikappolitiska målen behövs: -samlade insatser från staten, landstingen och kommunerna så att den tekniska utvecklingen kommer funktionshindrade människor till del, -långsiktiga lösningar för finansiering av forskning och utveckling av nya hjälpmedel, -särskilda satsningar för att utveckla adekvata och bättre arbets- hjälpmedel. Barnperspektivet håller på att stärkas men samordningen brister Situationen för barn med funktionshinder uppmärksammas alltmer och flera studier där barnen själva och deras familjer får komma till tals har gjorts . finns samordningsbrister som leder till att barnen och deras familjer bollas mellan olika aktörer. Exempelvis har det länge funnits konflikter mellan landsting och kommun om ansvaret för hjälpmedel i skolan vilket kan leda till att elever får vänta läge på de hjälpmedel de behöver. Ett verktyg som bör utnyttjas mer är individuell plan enligt LSS. Nya grupper med behov av habilitering har tillkommit, exempelvis barn med neuropsykiatriska funktionshinder, vilket medfört behov av att utveckla adekvata insatser för dessa barn och ungdomar. Även om mycket har blivit bättre krävs samordning och ett helhetsper- spektiv på barnets situation så att förbättringarna kommer barnen till del. -att barnperspektivet förstärks både inom och hälso- och sjukvården, -att situationen för barn och ungdomar med funktionshinder även fortsättningsvis uppmärksammas i forskning och utveckling inom socialtjänst, skola och hälso- och sjukvård, -tydliggörande av vilken myndighet som ansvarar för samordning och information till familjer med barn och ungdomar med funk- tionshinder, samt -att kunskapen om barn och ungdomar med neuropsykiatriska funktionshinder vidareutvecklas och sprids. Det tycks ske en förskjutning från arbete på den öppna arbetsmarknaden eller mer skyddade arbeten, som t.ex. , till kommunala insatser som daglig sysselsättning enligt LSS och SoL. Konsekvensen är att per- soner med funktionshinder samlas i särskilda miljöer och inte blir delak- tiga på samma villkor som andra. Det är nödvändigt med ett nära sam- arbete mellan kommun, försäkringskassa och arbetsmarknadsmyndig- heter i syfte att göra den ordinarie arbetsmarknaden tillgänglig även för personer med funktionshinder. För att uppnå de handikappolitiska målen behövs: -gemensamma satsningar för att bedöma behov, funktionsförmåga och vilka insatser såsom lönebidrag, praktik, anpassning, skyddad anställning eller hjälpmedel som kan behöva vidtas, -att kommunerna utvecklar metoder för sin uppsökande verksam- het så att människor som av olika skäl inte söker sysselsättning ändå erbjuds den, samt -att innehållet i daglig verksamhet utvecklas efter individuella behov Det blir svårare att hitta boende Länsstyrelsernas tillsyn 2004 visar att personer med psykiska funktions- hinder har svårt att få bostad med särskild service. Gruppbostäder om- vandlas till ordinärt boende och personen som bor där får ansöka om in- satser, t.ex. personlig assistans och hemtjänst, något som tidigare ingick i insatsen bostad med särskild service. Många personer med psykiska funktionshinder finns i boenden som har en sådan institutionskaraktär som tidigare präglade en del av psykiatrins slutenvård. En annan trend är att kommunerna samlokaliserar gruppbostäder för personer med utveck- lingsstörning. Trenden är osäker, men måste ändå tas på stort allvar efter- som den kan ha mycket negativ inverkan på möjligheten att uppfylla de handikappolitiska målen. För att uppnå de handikappolitiska målen behövs: -att kommunerna tar reda på behovet av särskilda boendeformer på och på ett bättre sätt planerar insatserna, -att utvecklingen mot en återinstitutionalisering på alla sätt motver- kas, samt -att LSS kompletteras med en insats som innebär att en person med omfattande funktionshinder kan få ett anpassat boendestöd i den egna lägenheten som inrymmer omvårdnad av en personalgrupp som har kunskap om personer med funktionshinder1. Risk för att framtidens habilitering och rehabilitering blir eftersatt Det finns stora skillnader i landet när det gäller tillgången till habilitering och rehabilitering. På sina håll fungerar det väl. Exempelvis har lands- tingen decentraliserade barnhabilitering, med team med flera olika pro- fessioner såsom arbetsterapeut, sjukgymnast, psykolog, kurator och logoped, fått utökade resurser på många håll. Alltfler barn och ungdomar har habiliteringsplaner (enl. HSL § 3b). Det som framför allt brister är kunskap om och planering för framtida behov samt samrodning, uppfölj- ning och utvärdering av insatsernas innehåll, kostnader och resultat. För att uppnå de handikappolitiska målen behövs: -att landstingen blir bättre på att planera rehabilitering/habilitering utifrån behov hos barn, ungdomar och vuxna med funktionshin- der, -att landstingen utvecklar strukturer och system som gör det möj- ligt att följa upp hela vård- och rehabiliteringsförlopp, samt -att landstingen i högre grad använder plan enligt HSL § 3b. Behovet av utbildad personal kommer att öka De stora svårigheterna med att rekrytera utbildad personal bedöms komma efter 2015, ungefär som antalet personer 1 Se skrivelse till , dnr 72-1219/2003. börjar öka påtagligt. kommer det sannolikt att behövas 59 000 personliga assistenter mot 40 000 . För att underlätta rekryteringen krävs utbildning för personliga assistenter, förstärkt kunskapsutveckling och förbättrade anställningsvillkor och arbetsmiljöförhållanden. För att uppnå de handikappolitiska behövs: -en sammanhållen satsning för ökad grundkompetens inom handi- kappomsorgen, -en långvarig och systematisk satsning av fort- och vidarebildning av personal inom olika verksamheter inom handikappomsorgen, -att satsningar görs för att utveckla arbetsledning och handledning inom handikappomsorgen, samt -att huvudmännen lokalt kartlägger behovet av fort- och vidare- utbildningar som grund för lokala utbildningsplaner. har identifierat de trender som mest påverkar möjligheterna att uppnå de handikappolitiska målen. Omvärldsanalysen har genomförts i samarbete med övriga trafikverk, och följer i stort samma trender. Större antal äldre personer Den nya kommande gruppen äldre kommer att ha bättre ekonomiska resurser än dagens äldre, fler är högutbildade och kommer att ställa högre krav på samhällsinstitutionerna, inte minst flexibilitet och tillgänglighet.