prop · GT03128 · 2006-03-20 00:00:00 — Den har sin motsvarighet på livsmedels- området i och rådets förordning (EG) nr 852/2004. I kapitel I regleras syfte, räckvidd och definitioner. Kapitel II, som har rubriken skyldigheter, inrymmer bestämmelser om allmänna och särskil- da skyldigheter för foderföretagare, systemet för faroanalys och kritiska styrpunkter (HACCP) samt finansiella garantier. Det innehåller även bestämmelser om foderföretagares åliggande beträffande bl.a. anmälan och registrering av anläggningar samt bestämmelser om godkännande av sådana anläggningar. I kapitel III finns bestämmelser om riktlinjer för god praxis och i kapitel IV bestämmelser om import och export. I kapitel V behandlas slutbestämmelser om exempelvis system för snabb varning, påföljder och ikraftträdande. Enligt artikel 1 syftar förordningen till att fastställa allmänna bestäm- melser om foderhygien, villkor och förfaranden dels som säkerställer spårbarhet av foder, dels för registrering och godkännande av anlägg- ningar. Förordningen tillämpas enligt artikel 2 på verksamhet som be- drivs av foderföretagare i alla led fr.o.m. primärproduktionen av foder t.o.m. utsläppande av foder på marknaden, på utfodring av livsmedels- producerande djur samt import och export av foder. Från förordningens tillämpningsområde undantas visst foder eller utfodring. Detta gäller huvudsakligen foder som produceras och utfodras till djur inom privathushåll och som i förekommande fall skall konsu- meras inom dessa hushåll. Den gäller inte heller för producenters direkt- försäljning av små mängder primärproducerat foder till lokala jordbruks- företag för användning i dessa företag. Medlemsstaterna får fastställa sär- skilda bestämmelser rörande denna verksamhet i sin nationella lagstift- ning. Slutligen omfattas inte heller utfodring av icke-livsmedelsproduce- rande djur eller detaljhandel med foder för sällskapsdjur. I artikel 3 definieras bl.a. begreppen foderhygien, foderföretagare och fodertillsatser. Allmänna skyldigheter för enskilda företagare Enligt artiklarna 47 är foderföretagare skyldiga att se till att alla de led i produktions-, bearbetnings- och distributionskedjan som de ansvarar för genomförs i enlighet med bl.a. hygienkraven i förordningen, övrig ge- menskapslagstiftning, nationell lagstiftning samt god praxis. I artikel 5 finns särskilda skyldigheter för foderföretagare inom primärproduk- tionen. Övriga foderföretagare är skyldiga att tillämpa HACCP och dokumentera detta. Detaljerade krav som skall följas av foderföretag in- om primärproduktionen, foderföretag inom andra led än primärpro- duktionen och beträffande utfodring av livsmedelsproducerande djur återfinns i bilagor till förordningen. I syfte att förbereda ett effektivt system beträffande skadeståndsansvar med finansiella garantier rörande foderföretagare skall kommissionen, enligt artikel 8, senast efter förordningens ikraftträdande lägga fram en rapport om sådana garantier. Foderanläggningar skall vara registrerade hos eller godkända av den behöriga myndigheten. Vilket förfarande som krävs är beroende av vilka fodertillsatser eller produkter som hanteras i anläggningen. Enligt arti- kel 9 skall foderföretagare bl.a. anmäla alla anläggningar som de ansva- rar för så att den behöriga myndigheten kan registrera dessa. I artiklarna finns bestämmelser om godkännande av anläggning- ar. Godkännande av anläggning kan i princip endast ske efter besök på plats av den behöriga myndigheten. Registreringar och godkännanden kan vid behov återkallas av den behöriga myndigheten. Behörig myn- dighet skall upprätthålla förteckningar över såväl registrerade som god- Kommissionen skall göra de konsoliderade förteckningarna över godkända anläggningar i medlemsstaterna tillgängliga för allmänheten. I medlemsstaterna skall förteckningar över registrerade anläggningar finnas allmänt tillgängliga. Riktlinjer för god hygienpraxis Artiklarna innehåller bestämmelser om utarbetande, spridning och användning av riktlinjer. Såväl nationella som gemenskapsriktlinjer skall utarbetas. Tillämpningen av riktlinjerna är dock frivillig för foder- företagarna. När nationella riktlinjer utarbetas skall detta ske genom foderbranschens försorg och i samråd med företrädare för särskilt berör- da parter, t.ex. behöriga myndigheter och användargrupper. Bestämmel- ser i (FAO:s och WHO:s gemensamma livsmedels- standardiseringsprogram som även hanterar foder) och angivna krav i förordningen skall därvid beaktas. Kommissionen skall upprätta ett regis- ter över de nationella riktlinjerna, vilket skall vara tillgängligt för med- lemsstaterna. Kommissionen skall stödja utarbetandet av gemenskapsriktlinjer för god hygienpraxis och innan sådana utarbetas samråda med för livsmedelskedjan och djurhälsa. Om gemenskapsriktlinjer tas fram skall kommissionen se till att de utarbetas och sprids av eller i samråd med lämpliga företrädare för bl.a. den europeiska foderbranschen och i samarbete med särskilt berörda parter, som t.ex. behöriga myndig- heter. Bestämmelser i och angivna krav i förord- ningen skall beaktas. Påföljder och upphävande av gällande bestämmelser Enligt artikel 30 skall medlemsstaterna införa bestämmelser om påföljder som är tillämpliga vid överträdelser av bestämmelserna i förordningen. Påföljderna skall vara effektiva, proportionella och avskräckande. Då förordningen börjar tillämpas skall vissa i artikel 33 särskilt angiv- na gemenskapsrättsakter upphöra att gälla. I artiklarna , 31 och 32 finns bestämmelser om genomförande- åtgärder, ändringar av bilagorna, system för snabb varning och vissa för- faranderegler för gemenskapsinstitutionerna. EG-förordningen trädde i kraft och skall tillämpas fr.o.m. . I bilaga I finns särskilda hygienbestämmelser för foderföretag inom pri- märproduktionen. Bilaga II innehåller bestämmelser om krav för foder- företag inom andra led än primärproduktion av foder i enlighet med ar- tikel 5.1. Bilaga III inrymmer bestämmelser om goda utfodringsrutiner. I bilaga IV finns bestämmelser om vissa godkända tillsatser och produkter som ligger till grund för beslut om godkännande eller registrering av anläggningar. En mall för hur anläggningarna skall införas i nationella förteckningar finns i bilaga V. Rådets förordning (EG) nr 1/2005 Rådets förordning (EG) nr 1/2005 av om skydd av djur under transport och därmed sammanhängande förfaranden och om ändring av direktiven /432/EEG och 93/119/EG och förordning (EG) nr 1255/97 innehåller bestämmelser som syftar till att skydda djur Förordningen är indelad i fem kapitel. en finns det också sex bilagor. Kapitel I innehåller bestämmelser om räckvidd, definitioner och all- männa villkor för transport av djur. Kapitel II riktar sig främst till dem som deltar i transporten av djur och innehåller således bestämmelser för organisatörer, transportörer, djurhållare och driftsansvariga vid uppsam- Kapitel III innehåller bestämmelser om behöriga myndig- heters uppgifter och skyldigheter. Kapitel IV reglerar bestämmelser för genomförande, informationsutbyte, påföljder och överträdelser. innehåller kapitel V bestämmelser angående genomförandebefogenheter I artikel 1 anges att förordningen skall tillämpas på transport av levande ryggradsdjur inom gemenskapen. Den skall inte tillämpas på djur- transporter som inte har samband med en ekonomisk verksamhet och inte heller på djurtransporter som på veterinärs inrådan företas direkt till eller från veterinärmottagning eller klinik. Vissa kortare transporter eller transporter i vissa områden omfattas endast av vissa allmänna villkor. Förordningen ställer vidare upp särskilda krav för långa transporter. sa definieras enligt artikel 2 som befordran som överskrider från den tidpunkt då det första djuret i sändningen flyttas. Bestämmelser riktade till organisatörer, transportörer, djurhållare I artikel 5 uppställs krav på planering av transporten och där anges också att en transportör skall utse en fysisk person att ansvara för transporten. En organisatör är även skyldig att tillse att djurens välbefinnande inte äventyras på grund av bristande samordning. Enligt artikel 6 måste en transportör ha tillstånd, vidare måste förare av vägfordon och skötare in- neha ett kompetensbevis. Enligt artikel 8 måste djurhållare kontrollera alla djur som anländer till bl.a. en bestämmelseort. I artikel 9 ställs krav på den som ansvarar för driften av en uppsamlingscentral att bl.a. se till att djuren behandlas i en- lighet med de tekniska föreskrifter som anges i kapitlen I och III, avsnitt 1 i bilaga I. Medlemsstaterna skall utfärda tillstånd, kompetensbevis och intyg samt utföra kontroller enligt artiklarna , 1719 och 21. Kompetensbevis enligt artikel 17 skall utfärdas av den behöriga myndigheten, eller det behöriga organ som medlemsstaten har utsett för ändamålet. Artikel 23 anger att om en bestämmelse i förordningen inte efterlevs skall myndig- heten tillse att åtgärder för att säkerställa djurskyddet vidtas. Myndighe- ten skall delge beslut till transportören eller dennes ombud samt till den behöriga myndighet som har meddelat tillstånd enligt artikel 10.1 eller 11.1. Medlemsstaterna skall enligt artikel 25 fastställa effektiva, proportionella och avskräckande påföljder som skall tillämpas vid överträdelser av bestämmelser i förordningen. I artikel 26 anges vilka åtgärder som en be- hörig myndighet skall vidta vid eventuella överträdelser i förordningen. Den behöriga myndigheten skall genomföra inspektioner enligt artikel 27. En rapport från dessa inspektioner skall lämnas till kom- missionen. Kommissionen skall lämna rapport Enligt artikel 32 skall kommissionen från lägga fram en rapport för och rådet om förord- ningens konsekvenser på bl.a. djurskyddet under transport. Rapporten kan vid behov åtföljas av lämpliga lagförslag som rör långa transporter, särskilt avseende transporttider, viloperioder och utrymme. Förordningen trädde i kraft och skall tillämpas fr.o.m. . Artikel 6.5, som ställer krav på kompetens- bevis för transporter av de vanligast förekommande djurslagen, skall dock tillämpas först fr.o.m. . I bilaga I, som är indelad i sju kapitel, finns tekniska föreskrifter. Kapitel I anger vilka djur som skall anses vara i skick att transporteras och kapitel II innehåller bl.a. bestämmelser för hur transportmedel m.m. skall vara utformade och underhållas. Kapitel III och IV innehåller bestäm- melser om transportmetoder, där kapitel III bl.a. anger vad som gäller för ilastning och urlastning och hantering av djuren och kapitel IV ytterligare bestämmelser för sjötransport. Kapitel IV är uppdelat i två avsnitt där avsnitt 1 innehåller bestämmelser avseende konstruktion och utrustning för transportmedel avsedda för sjötransport och avsnitt 2 anger regler för utfodring och tillförsel av vatten vid sjötransport. Ytterligare regler för vattning och utfodring, tider för transport och vila ställs upp i kapitel V. I kapitlet anges att den maximala transporttiden är , såvida inte kraven i kapitel VI är uppfyllda. Kapitel VI innehåller tilläggsbestäm- melser för långa transporter, dvs. transporter som är längre än åtta tim- mar, av tama hästdjur och tamdjur av nötkreatur, får, getter och svin. Det ställs bl.a. krav på att transportfordonet är utrustat med ett ventila- tionssystem samt ett övervakningssystem för temperatur och utrustning för att registrera sådana data. Därutöver skall fordonen vara utrustade med lämpligt navigeringssystem. Kapitel VII anger minsta godkända utrymmesmått för djuren under transport. Bilaga II anger vilka uppgifter som skall återfinnas i färdjournalen. Bila- gan består vidare av fem avsnitt som innehåller mallar för blanketter avseende: organisatörens planering av transporten, intygande av bl.a. djurhållare på avsändningsort, intygande av bl.a. djurhållare på bestäm- melseort, transportörens rapport och mall för avvikelserapport. Bilaga III innehåller mallar för blanketter om tillstånd för transportör en- ligt artikel 10.1, tillstånd för transportör enligt artikel 11.1, kompetens- bevis för förare och skötare enligt artikel 17.2 och intyg om godkännande av vägtransportmedel för långa transporter enligt artikel 18.2. I bilaga IV regleras vilken utbildning som fordonsförare och skötare skall ha slutfört. Bilaga V anger vilka internationella avtal som gäller i berörda tredje länder och bilaga VI anger vilka internationella normer för be- hållare, fållor eller bås som är lämpliga för transporter av levande djur som avses i bilaga I, kapitel II, punkt 4.1. Rådets direktiv /29/EG Huvuddirektivet på växtskyddsområdet är rådets direktiv /29/EG av om skyddsåtgärder mot att skadegörare på växter eller växtprodukter förs in till gemenskapen och mot att de sprids inom gemenskapen, senast ändrat genom rådets direktiv /89/EG av om ändring av direktiv /29/EG om skydds- åtgärder mot att skadegörare på växter eller växtprodukter förs in till gemenskapen och mot att de sprids inom gemenskapen. Det är genomförandet av ändringar i det sistnämnda direktivet som behandlas i denna proposition. Direktivet harmoniserar medlemsstaternas lagstiftning på växtskydds- området. Till direktivet är fogat nio bilagor som innehåller tekniska bestämmelser. Direktivet innehåller huvudsakligen bestämmelser som anger syfte, definitioner och ramar för växtskyddskontrollen. Skadegörare på växter och växtprodukter hanteras i en föränderlig omvärld och gemenskapen måste snabbt kunna vidta adekvata åtgärder. Direktivet ger ett sådant utrymme genom att bemyndiga kommissionen att utfärda kompletterande lagstiftning. Direktivet skiljer mellan skadegörare som inte har påvisats i gemen- skapen, skadegörare som har påvisats i hela gemenskapen och skade- görare som inte påvisats fullt ut i alla medlemsstater. En medlemsstat kan få skyddad zon status för en viss skadegörare som den bevisligen, åtminstone till en del, är fri från. En medlemsstat får därigenom möjlig- het att ställa strängare krav på t.ex. införseln. Förteckningen över farliga skadegörare uppdateras fortlöpande. Genom rådets direktiv /89/EG justeras flera definitioner på flera centrala begrepp i direktivet. Vidare förtydligas de förfaranden och formaliteter som gäller för växter och växtprodukter när de införs eller flyttas inom gemenskapen. Dessutom förstärks möjligheten för den ansvariga växtskyddsmyndigheten i respektive land att delegera specifika uppgifter av kontrollen till andra organ. Enligt artikel 1 gäller direktivet huvudsakligen skyddsåtgärder mot införsel av skadegörare på växter och växtprodukter till medlemsstaterna från andra medlemsstater eller från icke-medlemsländer. Medlems- staterna skall utse en ansvarig central myndighet för sådana frågor som faller under detta direktiv. I artikel 2 definieras flera centrala begrepp, däribland växter, växtpro- dukter och skadegörare m.fl. I artiklarna 36 finns bestämmelser om att medlemsstaterna skall för- bjuda införsel till sina områden av vissa skadegörare samt växter eller växtprodukter som särskilt anges i bilagor till direktivet. I artiklarna 10 och 11 finns bestämmelser om växtpass. Detta är ett doku- ment som skall åtfölja vissa växter och växtprodukter vid handel på den inre marknaden. Växpasset krävs för ett begränsat antal växter och växtprodukter som ur växtskyddssynpunkt bedömts särskilt riskabla. Växtpasset intygar att växterna har ingått i ett system för kontroll och är friska. Bestämmelserna om växtpass ställer i huvudsak endast krav på den yrkesmässiga handeln med växter och växtprodukter. Ett undantag är utsädespotatis som skall ha växtpass vid försäljning även till privat- personer. För växter och växtprodukter från tredje land ligger ansvaret för utfärdande av växtpass på medlemsstatens officiella myndighet (importkontroll). I artiklarna 6, 12 och 21 finns bestämmelser om offentlig kontroll. Enligt artikel 6 skall medlemsstaterna bl.a. för vissa särskilt angivna växter eller växtprodukter i bilagorna till direktivet, föreskriva att dessa och deras emballage skall ha undergått en offentlig kontroll. Denna kontroll skall ske i syfte att säkerställa att växterna m.m. inte är angripna av skadegörare. I artiklarna regleras hur den offentliga kontrollen skall utföras och att medlemsstaterna under vissa förutsättningar får undanta viss lokal omsättning från kontrollen. Enligt artikel 12 skall medlemsstaterna även organisera officiella stickprovskontroller för att säkerställa att bestämmelserna i direktivet följs. Sådan kontroll skall utföras regelbundet hos producenterna som finns i de register som skall finnas enligt direktivet. Inspektören skall ha tillgång till bl.a. växter på alla stadier i produktions- och försäljnings- kedjan. Om det vid kontrollen fastslås att växter utgör en risk för sprid- ning av skadegörare får de underkastas de offentliga åtgärder som före- skrivs i artikel 11. För att säkerställa en korrekt och enhetlig tillämpning av direktivet får kommissionen låta utföra kontroller i samarbete med den officiella växtskyddsmyndigheten i medlemsstaten. Dessa kontroller skall ske i enlighet med artikel 21. Det kan i detta sammanhang nämnas att det även i och rådets förordning (EG) nr 882/2004 av finns vissa bestämmelser om offentlig kontroll som omfattar växtskyddet. Medlemsstaterna skulle genomföra de bestäm- melser som är nödvändiga för att uppfylla kraven i rådets direktiv /89/EG. Direktivet innehåller nio bilagor. I bilagorna IIII grupperas dels skadegörare vars införsel och spridning är förbjuden, dels skadegörare som skall förbjudas om de förekommer på vissa växter eller växt- produkter. Bilaga IV innehåller särskilda krav som alla medlemsstater måste fastställa för införsel till och förflyttning inom alla medlemsstater av växter och växtprodukter m.m. I bilaga V finns bestämmelser om vil- ka växter, växtprodukter m.m. som måste genomgå en växtskyddskon- troll på produktionsplatsen. I bilaga VI anges vilka växter och växtpro- dukter för vilka särskilda arrangemang får tillämpas. Bilagorna VIIIX inrymmer bestämmelser om certifikatmodeller, upphävda direktiv och senaste ändringar samt en jämförelsetabell. 8.1Lagstiftningsbehovet med anledning av EG- förordningarna Regeringens bedömning: EG:s förordningar om bl.a. livsmedels- och fodersäkerhet, livsmedels- och foderhygien, offentlig kontroll, fodertill- satser och om salmonella och vissa andra livsmedelsburna zoonotiska smittämnen medför att ändringar bör göras i författningarna om foder, livsmedel, djurskydd, växtskydd, provtagning på djur, m.m., kontroll av husdjur m.m., epizootier och zoonoser. Promemorians bedömning: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: De fåtal remissinstanser som har yttrat sig särskilt i denna fråga delar promemorians bedömning eller har inte något att erinra. Skälen för regeringens bedömning: Det svenska medlemskapet i EU har, vad gäller tillvägagångssätt och innehåll, i hög grad ändrat förutsätt- ningarna för den svenska lagstiftningen för livsmedel, foder, djurskydd, djurhälsa, skydd för smittsamma djursjukdomar samt växtskydd. EG:s rättsakter intar en framträdande plats inom dessa områden. har i stor utsträckning bestått av direktiv vilka har innehållit såväl generella principer som regler med hög detaljeringsgrad. Utgångs- punkten för genomförandet av direktiv i den nationella lagstiftningen är att endast sådana bestämmelser som kräver lagform skall lagregleras. Övriga bestämmelser som krävs för direktivens genomförande författ- ningsregleras på lägre normnivå än lag. De flesta direktivbestämmelserna är därför genomförda i myndighetsföreskrifter. De senaste årens utveckling har medfört att en allt större del av bestämmelserna inom de aktuella områdena nu finns i EG-förordningar som ersätter de äldre direktiven. EG-förordningar är, i enlighet med artikel 249 i EG-fördraget, till alla delar bindande och direkt tillämpliga i alla medlemsstater. De skall tillämpas av domstolar och myndigheter i medlemsstater som direkt gällande rätt och kan åberopas av enskilda. En förordning varken skall eller får inkorporeras i eller transformeras till nationell rätt, såvida annat inte är särskilt stadgat i förordningen. Något genomförande av EG-förordningar skall således inte ske. Det före- kommer dock att förordningar innehåller bestämmelser av direktiv- liknande karaktär som innebär en uppmaning till medlemsstaten att anta nationella bestämmelser avseende en viss fråga. Existensen av en EG-förordning inom ett visst område markerar normalt att medlemsstaterna skall undvika egen lagstiftning inom området med hänsyn till principen om gemenskapsrättens företräde och spärrverkan. Såvida inte ett bemyndigande till medlemsstaterna ges i EG- förordningen får förordningen inte fyllas ut eller kompletteras med mer detaljerade materiella regler inom samma område. En medlemsstat får vidare inte utfärda föreskrifter om hur en EG-förordning skall tolkas. En EG-förordning hindrar dock inte att en medlemsstat inför regler av verkställande karaktär. Exempelvis kan det behövas nationella regler om vilken myndighet som skall svara för tillämpningen. Även andra admi- nistrativa och processuella regler får införas. Medlemsstaterna är skyl- diga att se till att det finns nationella bestämmelser som gör att en EG- förordning kan tillämpas i praktiken och får genomslag. Inom bl.a. livsmedels- och foderområdena kompletteras det nationella regelverket av detaljerade regler som återfinns i EG-förordningar. Inom livsmedelsområdet ersätter exempelvis innehållet i några av de nya EG- förordningarna ett tjugotal direktiv som har tagits fram och framåt. EG-förordningarna är beslutade dels av och rådet gemensamt eller av rådet ensamt, dels av kommissionen. Förord- ningar som har beslutats gemensamt av och rådet eller av rådet utgör i allmänhet grundförordningar som därefter fort- löpande ändras genom ytterligare förordningar. Det kan också handla om förordningar som ändrar direktiv. Det är också vanligt förekommande att kommissionen i förordningsform, genom bemyndiganden i en grund- förordning, ges rätt att besluta om genomförandeåtgärder, övergångs- bestämmelser samt tillämpningsföreskrifter m.m. Enbart på foderområdet har kommissionen antagit allt mellan fem och tjugo för- ordningar . Förhållandena har varit mer eller mindre likartade på livsmedelsområdet. Denna förändring av gemenskapsrättsakternas form påverkar i hög grad utformningen av den nationella lagstiftningen. En följd är att de berörda lagarna i större eller mindre utsträckning kommer att utgöra ett komplement till EG-förordningarna. De gällande berörda nationella författningarna behöver således anpassas efter detta förhållande. De detaljerade bestämmelserna i träffar tillämp- ningsområdet för huvudsakligen livsmedelslagen (1971:511), växt- skyddslagen (1972:318), lagen (1985:295) om foder, lagen (1985:342) om kontroll av husdjur m.m., djurskyddslagen (1988:534), lagen (1992:1683) om provtagning på djur, m.m., epizootilagen (1999:657) och zoonoslagen (1999:658). Som nämnts i avsnittet om ärendet och dess Prop. 2005/06:128 beredning berörs även bisjukdomslagen (1974:211) av EG-förordning- Den svenska anpassningen till det nya som i före- kommande fall bör göras i den lagen görs dock i annan ordning. De huvudsakliga bestämmelserna om livsmedels- och fodersäkerhet återfinns numera i gemenskapsrätten på förordningsnivå. För att undvika dubbelreglering bör bestämmelser i de nationella lagarna som motsvaras av bestämmelser i därför helt tas bort. Särskilda nationella bestämmelser behöver dock finnas för sådana frågor som faller utanför tillämpningsområdet för EG-förordningarna men som fordrar en nationell författningsreglering. För att EG-förordningarna skall kunna verkställas i sin helhet i behöver de kompletteras av nationell lagstiftning i vissa avseenden. Bland annat behöver förordningarna kompletteras med bestämmelser om tillsyn, straff och överklagande.