prop · GT03194 · 2006-04-18 00:00:00 — skall godta, genomföra och tillämpa rätts- akter och åtgärder som Europeiska unionen eller Europeiska gemenska- pen antar för att ändra eller komplettera de bestämmelser som avses i bilagorna A och B (artikel 2.3). Bilaga A anger i vilken utsträckning skall vara tillämplig för . I bilagans första del undantas vissa bestämmelser helt från tillämpningen. I den andra delen redovisas de begränsningar som följer av de olika medlemsstaternas anslutningsfördrag till konven- tionen. Den tredje delen innehåller en förteckning över beslut meddelade av den verkställande kommittén som har inrättats för att underlätta tillämpningen av och som skall genomföras och tillämpas av . I bilaga B anges vilka rättsakter som är en utveckling av Schengenre- gelverket och till vilka ansluter sig. träder i kraft efter den dag då rådets generalsekreterare konstaterar att alla formaliteter är uppfyllda i fråga om det samtycke till att vara bunden av detta avtal som uttryckts av parterna (artikel 14.1). Bestämmelserna i bilagorna A och B, samt bestämmelser som utgör en utveckling av , skall börja tillämpas av Prop. 2005/06:194 som rådet beslutar med enhällighet av de råds- medlemmar som företräder regeringarna i de medlemsstater som tilläm- par alla bestämmelser som avses i bilagorna A och B (artikel 15.1). I bilagan B anges att de instrument som upptas i denna bilaga och som inte har trätt i kraft för alla medlemsstater som har bestämts enligt artikel 15.1, skall tillämpas av först från och med den dag då det aktuella instrumentet är i kraft för samtliga medlemsstater. I följande avsnitt beskrivs i vilken utsträckning skall vara tillämplig för samt vilken utveckling som skett av aktuella bestämmelser i konventionen. Redogörelsen tar sin utgångs- punkt i och dess systematik med indelning i ka- pitel för olika sakområden. 5.1.1Passerandet av de inre och yttre gränserna Detta avsnitt utgör kärnan i . Enligt artikel 2 får de inre gränserna (de avtalsslutande parternas gemensamma gränser) passe- ras överallt utan att någon personkontroll genomförs. En Schengenstat får dock besluta om att genomföra personkontroll vid de inre gränserna, om den allmänna ordningen eller säkerheten kräver detta. Enligt artikel 3 får de yttre gränserna (mellan en Schengenstat och en icke-Schengenstat) passeras i princip endast vid godkända gränsöver- gångsställen och under fastställda öppethållandetider. I artikel 4 anges att flygpassagerare som ankommer från tredjeland skall underkastas såväl personkontroll som kontroll av handbagage. Artikel 5 fastställer villkoren för inresa, t.ex. att man innehar erforderliga dokument, inte förekommer på spärrlistan (jfr artikel 96) samt inte utgör ett hot mot den allmänna ordningen eller säkerheten. I artikel 6 behandlas principerna för genom- förandet av personkontrollen och i artikel 7 staternas samarbete. Artikel 8 slutligen anger att den verkställande kommittén (som genom Amster- damfördraget ersatts av rådet) skall fatta beslut om det praktiska genom- förandet av personkontrollen. Ett sådant beslut är det som rådet fattade , avse- ende en förordning om en gemenskapskodex om gränspassage för perso- ner. Denna förordning reviderar och preciserar bestämmelserna om pas- sage av inre och yttre gräns. När förordningen träder i kraft (efter att den har offentliggjorts i den Europeiska unionens officiella tid- ning, vilket beräknas ske ) upphör följande att gälla: Artiklarna 28 i . Den gemensamma handboken med bilagor. Verkställande kommitténs beslut av (SCH/Com-ex (94) 1, rev. 2), (SCH/Com-ex (94) 17, rev. 4) och (SCH/Com-ex (95) 20, rev. Bilaga 7 till de gemensamma konsulära anvisningarna. Rådets förordning (EG) nr 790/2001 av om att förbehålla rådet genomförandebefogenheterna avseende vissa de- taljerade bestämmelser och praktiska förfaranden för genomföran- det av in- och utresekontroller och övervakning. Rådets beslut /581/EG av om fastställande av minimibeteckningar på skyltar vid gränsövergångsställen vid de yttre gränserna. Rådets beslut /574/EG av om ändring av den gemensamma handboken. Rådets förordning (EG) nr 2133/2004 av om skyldighet för medlemsstaternas behöriga myndigheter att sys- tematiskt förse tredjelandsmedborgares resehandlingar med stäm- pel då medlemsstaternas yttre gränser passeras och om ändring i detta syfte av konventionen om tillämpning av och den gemensamma handboken. Hänvisningar till strukna artiklar och upphävda rättsakter skall tolkas som hänvisningar till förordningen om gemenskapskodex om gränspas- sage för personer. För svensk del föranleder förordningen ändringar i framför allt utlänningslagen (2005:716) och utlänningsförordningen (2006:97). När det gäller , utgör förordningen om en gemen- skapskodex en utveckling av bestämmelser i vilka omfattas av det område som avses i artikel 1.A i beslut /437/EG jämförd med artikel 4.1 i rådets beslut /849/EG3 och 2004/860/EG4. Artiklar i som undantar Av bilaga A till associationsavtalet framgår att har undantagit artikel 2.4 om kontrollen av varor och artikel 4 i den del som gäller kon- troll av bagage. Undantaget beträffande artikel 2.4 är en följd av att inte ansluter sig till artiklarna i om transport av och rörlighet för varor (artiklarna 120125). Artikel 4 regle- rar när och var personkontroll och kontroll av handbagage vid ankomst till flygplats skall ske. ansluter sig till bestämmelserna om per- sonkontroll men inte till bestämmelserna som rör kontroll av bagage. Artiklarna 924 i behandlar frågor om viseringar och villkor för utlänningars rörelsefrihet. Enligt artikel 9 förbinder sig de avtalsslutande parterna att anta en gemensam politik vad gäller rörlighe- ten för personer, i synnerhet i fråga om reglerna för beviljande av viser- ingar. Artikel 10.1 föreskriver att en enhetlig visering skall införas och 3Rådets beslut /849/EG av om undertecknande på Europeiska unionens vägnar och provisorisk tillämpning av vissa bestämmelser av avtalet mellan Europeiska unionen, Europeiska gemenskapen och om Schweiziska edsförbundets associering till genomförandet, tillämpningen och utvecklingen av (EUT L 368, 15.12.2004, s. 26). 4Rådets beslut /860/EG av om undertecknande på Europeiska gemenskapens vägnar och provisorisk tillämpning av vissa bestämmelser av avtalet mellan Europeiska unionen, Europeiska gemenskapen och om Schweiziska edsförbundets associering till genomförandet, tillämpningen och utvecklingen av (EUT L 370, 17.12.2004, s. 78). gälla för inresa till samtliga Schengenstaters territorium. En sådan enhet- Prop. 2005/06:194 lig visering får beviljas för vistelse som omfattar högst . närmare utvecklas i avsnitt 7.2.1 förutsätter artikel 10 att förvaltnings- uppgifter som innefattar myndighetsutövning förs över till . En- ligt artikel 11.1 kan en Schengenvisering vara en inresevisering och gälla för en eller flera inresor, varvid varken tidslängden för en oavbruten vis- telse eller den totala tidslängden för flera på varandra följande vistelser får överstiga per halvår räknat från det första inresedatumet. Enligt samma artikel kan en Schengenvisering också vara en transitvi- sering som tillåter innehavaren att resa genom de avtalsslutande parternas territorium en, två eller i undantagsfall för att ta sig till ett tredjelands territorium, varvid tidslängden för resan inte får överstiga . En Schengenvisering får enligt artikel 15 i princip endast be- viljas den som uppfyller inresevillkoren som anges i artikel 5. Enligt ar- tikel 19.1 får utlänningar som har en Schengenvisering och som på före- skrivet sätt rest in i en Schengenstat röra sig fritt inom samtliga Scheng- enstaters territorier under viseringens giltighetstid, under förutsättning att de uppfyller inresevillkoren i artikel 5. Om en Schengenstat vill bevilja en visering trots att den sökande inte uppfyller inresevillkoren i artikel 5, kan det ske med stöd av artikel 16. Viseringen skall i sådana fall begrän- sas till den staten och övriga Schengenstater skall informeras. I artikel 10.3 föreskrivs därför en möjlighet för den stat som utfärdar en visering att begränsa viseringens territoriella giltighet vilket innebär att viseringen enligt artikel 19.2 inte berättigar innehavaren att röra sig fritt inom hela Schengenterritoriet. Artikel 18 behandlar viseringar för längre vistelser. Där förskrivs att viseringar för vistelse över skall betraktas som nationellt uppehållstillstånd som beviljats av någon av Schengenstaterna i enlighet med dess nationella lagstiftning. En sådan visering berättigar innehava- ren att passera genom övriga Schengenstaters territorium för att komma till den Schengenstat som beviljat tillståndet, under förutsättning att in- nehavaren uppfyller inresevillkoren i artikel 5 och inte finns upptagen på spärrlistan. Utlänningar som inte är skyldiga att inneha visering får enligt huvudregeln i artikel 20.1 röra sig fritt inom Schengenstaternas territorier av räknat från första inresedagen, under förutsättning att de uppfyller inresevillkoren i artikel 5. Utlänningar som har giltigt uppehållstillstånd utfärdat av någon medlemsstat samt giltiga resedokument får enligt artikel 21.1 röra sig fritt i övriga Schengenstater såvida de uppfyller inresevillkoren i artikel 5 och inte finns upptagna på spärrlista. Artikel 23 innehåller regler om utlänningars skyldighet att under vissa förutsätt- ningar lämna Schengenstaternas territorium eller, om så inte sker fri- villigt, utvisas. Artiklar i som undantar Av bilaga A till associationsavtalet följer att har gjort undantag för artiklarna 10.2 och 19.2 i . Artiklarna reglerar vad som skall gälla fram till dess att en enhetlig visering införs som gäller för samtliga avtalsslutande parters territorium. lig visering numera har införts är det naturligt att gör undantag Prop. 2005/06:194 för dessa bestämmelser. Rättsakter som utgör en utveckling av Samtliga nedan uppräknade förordningar, beslut och direktiv rör aspekter av den gemensamma viseringspolitiken som är en utveckling av på området och som ansluter sig till. De har medfört ändringar i främst utlänningsförordningen (1989:547) genom SFS 2004:286 och i de gemensamma konsulära anvisningarna för Schengenstaterna. Rådets förordning (EG) nr 1091/2001 av om fri rörlighet med en visering för längre vistelse samt rådets beslut /420 EG av om anpassning av delarna V och VI samt bilaga 13 i de gemensamma konsulära anvisningarna och bilaga 6 a i den gemensamma handboken vad gäller viseringar för längre vistelse med samma giltighet som viseringar för kortare vis- telse. Förordningen innebär i huvudsak att en visering för vistelse som överstiger skall betraktas som ett nationellt uppehållstill- stånd som beviljats av någon av medlemsstaterna i enlighet med deras lagstiftning. Rådets beslut gäller en anpassning av de gemensamma konsulära anvisningarna och bilaga 6 a i den gemensamma handboken för att underlätta tillämpningen av rådets förordning (EG) nr 1091/2001. Rådets förordning (EG) nr 539/2001 av , rådets förordning nr 2414/2001 av samt rådets för- ordning nr 453/2003 av om fastställande av förteck- ningen över tredje länder vars medborgare är skyldiga att inneha vi- sering när de passerar yttre gränserna m.m. Förordning 539/2001 upptar i bilaga I en lista på de länder vars med- borgare skall ha visering när de passerar medlemsstaternas yttre grän- ser. I bilaga II upptas de länder vars medborgare inte behöver visering när det gäller vistelser som sammanlagt inte överstiger . upptas i bilaga II. Förordningarna 2414/2001 och 453/2003 avser ändringar i förord- ningen 539/2001. I den senare förordningen tas bort från bi- laga II eftersom avtalet mellan EG och dess medlemsstater å ena si- dan och å andra sidan om fri rörlighet för personer föreskri- ver fri rörlighet utan viseringstvång för medborgare i . Rådets förordning (EG) nr 333/2002 av om fastställande av en enhetlig modell för blad för påförande av visering m.m., rådets förordning (EG) nr 1683/95 av om en enhetlig utformning av visumhandlingar ändrad genom rådets för- ordning(EG) nr 334/2002 av om en enhetlig utformning av visumhandlingar samt rådets förordning (EG) nr Prop. 2005/06:194 1030/2002 av om en enhetlig utformning av uppehållstillstånd för medborgare i tredjeland. Förordningarna syftar till att harmonisera viserings- och invandrings- politiken och att göra utformningen av viseringar och uppehållstill- stånd som utfärdas av medlemsstaterna säkrare. Rådets förordning (EG) nr 415/2003 av om utfärdandet av viseringar vid gränsen, inbegripet sjömän i transit. Förordningen syftar bl.a. till att förtydliga och modernisera reglerna för utfärdande av viseringar vid gränsen för sjömän i transit, särskilt för att göra det möjligt att utfärda gruppvisering i transit vid gränsen för sjömän, jfr 2 kap. 11 § utlänningsförordningen (1989:547) införd genom SFS 2004:286 vilken nu motsvaras av 3 kap. 4 och 5 §§ utlän- ningsförordningen (2006:97). Rådets beslut /352/EG av och rådets beslut /587/EG av om en översyn av den gemensamma handboken om viseringar. Besluten avser upphävande av vissa inaktuella bestämmelser om vi- seringar i handboken om viseringar och införandet av vissa andra be- stämmelser för att bringa dem i överensstämmelse med gemenskaps- bestämmelserna om rätten till fri rörlighet för Europeiska unionens medborgare, medborgare i de stater som är parter i avtalet om Euro- peiska ekonomiska samarbetsområdet och medborgare i . Rådets beslut /17/EG av om ändring i de gemensamma konsulära anvisningarna vad gäller kravet på innehav av medicinsk reseförsäkring för erhållande av visering. Beslutet innebär att de gemensamma konsulära anvisningarna ändras på så sätt att personer som ansöker om visering måste inneha bevis på att de har en reseförsäkring som täcker alla kostnader i samband med återbördande till hemlandet av medicinska skäl, akut läkarhjälp och/eller akut sjukhusvård under vistelsen i de medlemsstater som tillämpar bestämmelser fullt ut, jfr 3 kap. 1 § i utlänningslagen (2005:716), i det följande förkortad UtlL. Rådets beslut /512/EG av om inrättande av Informationssystemet för viseringar (VIS). Genom beslutet inrättas ett system för utbyte av uppgifter om viser- ingar mellan medlemsstaterna som skall göra det möjligt för behöriga nationella myndigheter att föra in och uppdatera viseringsuppgifter och ha tillgång till dessa uppgifter på elektronisk väg. Beslutet har överlämnats till för tillämpning. En förordning om VIS är under behandling i rådet. Rådets beslut /574/EG av om ändring av den Prop. 2005/06:194 gemensamma handboken. Beslutet föranleds av nivån av harmonisering beträffande kriterierna för nekad inresa vid medlemsstaternas yttre gräns. Denna gör det önskvärt att kunna fastställa skälen till ett tidigare beslut om nekad inresa. Genom beslutet införs ett standardformulär för nekad inresa med klassificering av möjliga skäl för detta. Vidare införs en ordning om att skälen för nekad inresa skall anges i den berörde utlänningens pass. artikel 26 behandlar de avtalsslutande parternas skyldighet att genom nationell lagstiftning om inte annat följer av för- pliktelser i samband med anslutningen till , ändrad genom New York-protokollet reglera transportörers ansvar. Av artikel 26.1.a framgår att den transportör som ombesörjt luft-, sjö- eller land- transport fram till den yttre gränsen skall vara skyldig att utan dröjsmål återta ansvaret för en utlänning som vägras inresa till en Schengenstat. Enligt artikel 26.1.b är transportören vidare skyldig att vidta alla nödvän- diga åtgärder för att försäkra sig om att en utlänning som transporteras luft- eller sjövägen innehar de dokument som krävs för inresa till . Schengenstaterna förbinder sig enligt artikel 26.2 att införa sanktioner mot transportörer som befordrar utlänningar luft- eller sjövägen från tredje land till deras territorier utan nödvändiga resehand- lingar. Bestämmelserna i artikel 26.1.b och 26.2 gäller enligt artikel 26.3 även för transportörer som ansvarar för grupptransporter i samband med internationella bussförbindelser, gränstrafik undantagen. Genom artikel 27.1 förbinder sig Schengenstaterna att införa lämpliga sanktioner mot den som i vinstsyfte hjälper, eller försöker hjälpa, utlänningar att resa in till eller vistas i en Schengenstats territorium i strid mot den statens ut- länningslagstiftning. Samarbetet genom har också inneburit att en mängd rättsakter antagits inom EU som inte direkt grundar sig på kon- ventionen men som innebär en vidareutveckling av denna. Rådets direk- tiv 2001/40/EG, 2003/110/EG, rådets förordning (EG) 377/2004 samt rådets beslut /573/EG, vilka behandlas nedan, är exempel på utveck- lingen av . Artiklar i som undantar Enligt bilaga A till associationsavtalet har gjort undantag för hela kapitel 7 (artiklarna ), dvs. för frågor som rör ansvarighet i samband med behandling av asylansökan. Rättsakter som utgör en utveckling av På området för övriga migrationsfrågor har utveck- lats genom i huvudsak följande förordningar, beslut och direktiv till vilka även ansluter sig. Rådets direktiv /40/EG av om ömsesidigt erkännande av beslut om avvisning eller utvisning av medborgare i tredjeland. Direktivet syftar till att göra det möjligt för en medlemsstat att verk- ställa ett beslut om avvisning eller utvisning som fattats av en annan medlemsstat, dvs. en möjlighet men inte en skyldighet att verkställa andra medlemsstaters avlägsnandebeslut. Besluten om avvisning eller utvisning skall genomföras enligt lagstiftningen i den verkställande medlemsstaten. Direktivet har genomförts genom lagen (2002:865) om ändring i utlänningslagen (1989:529), i det följande förkortad ÄUtlL, (prop. 2001/02:182, bet. 2002/03:SfU3, rskr. 2002/03:11). bar bl.a. att en ny grund för avvisning infördes i 4 kap. 1 § ÄUtlL (8 kap. 1 § UtlL) som gör det möjligt att verkställa ett beslut om av- visning eller utvisning meddelat av en annan stat som ingår i den Eu- ropeiska unionen eller av eller . Avvisning enligt denna grund skall prövas av . Vidare innebar en ändring i 2 kap. 10 a § ÄUtlL (7 kap. 6 § UtlL) att beslut om avvisning och ut- visning grundade på hot mot den allmänna ordningen eller inre säker- heten får läggas till grund för beslut om återkallelse av ett svenskt uppehållstillstånd om det finns särskilda skäl. Beslut meddelade av en stat som ingår i Europeiska unionen eller av eller om avvisning eller utvisning kan alltså tillmätas betydelse i i en- lighet med direktivet. Författningsändringarna trädde i kraft den 1 de- cember 2002. associering kräver att en hänvisning till införs i 7 kap. 6 § första och andra stycket samt 8 kap. 1 § 6 UtlL. Rådets beslut /191/EG av om fastställande av kriterier och närmare föreskrifter för ersättning för finansiella obalanser som uppstår till följd av tillämpningen av direktiv /40/EG om ömsesidigt erkännande av beslut om avvisning eller utvisning av medborgare i tredjeland. Beslutet syftar till att fastställa regler för ersättning för finansiella obalanser som uppstår till följd av tillämpningen av direktiv /40/EG. Beslutet har överlämnats till för tillämpning. Rådets direktiv /51/EG av om komplettering av bestämmelserna i artikel 26 i konventionen om tillämpning av av . Enligt direktivet skall en harmonisering ske av medlemsstaternas lagar om ekonomiska sanktioner för transportörer som försummar sin skyldighet att kontrollera att de medborgare i tredjeland som de befordrar till medlemsstaternas territorium har giltiga resehandlingar. Genomförandet av direktivet i svensk rätt har skett genom lagen (2004:407) om ändring i utlänningslagen (1989:529), (prop. 2003/04:50, bet. 2003/04:SfU11, rskr. 2003/04:214), som trädde i kraft . Ändringarna innebär bl.a. en reglering av trans- portörers skyldighet att kontrollera att utlänningar innehar pass och andra tillståndshandlingar som krävs för inresa in i landet samt att de har medel för sin hemresa (5 kap 2 a § ÄUtlL, 9 kap. 3 § UtlL). En transportör som inte uppfyller sin kontrollskyldighet skall betala en särskild avgift. Avgift skall tas ut sedan ett beslut om avvisning på grund av att utlänningen saknar pass eller de tillstånd som krävs för inresa vunnit laga kraft eller verkställts även om det inte vunnit laga kraft. Transportörer skall dock inte behöva betala avgift om de visar att de har haft skälig anledning att anta att en utlänning hade rätt att resa in i eller om det framstår som uppenbart oskäligt att ta ut avgiften (10 kap. 9 § ÄUtlL, 19 kap. 5 § UtlL). En ändring i 8 kap. 6 § ÄUtlL (12 kap. 5 § UtlL) genomfördes också på så sätt att där an- ges att bestämmelserna i paragrafen beträffande avvisning i vissa fall av utlänningar som kommer till med ett fartyg eller ett luft- fartyg inte gäller, om dessa kommit till direkt från en Schengenstat. Någon lagändring med anledning av associering är inte nödvändig. Rådets direktiv /90/EG av om definition av hjälp till olaglig inresa, transitering och vistelse samt rådets ram- beslut /946/RIF av om förstärkning av den straffrättsliga ramen för att förhindra hjälp till olaglig inresa, transitering och vistelse. Rådets direktiv innehåller bestämmelser om vilka typer av hjälp som skall vara förbjudna och belagda med påföljd enligt den nationella lagstiftningen. Varje medlemsstat skall anta lämpliga påföljder för den som avsiktligen hjälper en person som inte är medborgare i en medlemsstat att resa in i eller passera genom en medlemsstats territorium i strid med denna stats lagstiftning om utlänningars inresa eller transitering. Vidare skall varje medlemsstat anta lämpliga påföljder för den som i vinstsyfte avsiktligt hjälper en person som inte är medborgare i en medlemsstat att vistas på en medlemsstats ter- ritorium i strid med denna stats lagstiftning om utlänningars vistelse. Rådets rambeslut syftar till att skapa gemensamma minimiregler i medlemsstaterna när det gäller straffrättsliga påföljder och andra for- mer av åtgärder som skall kunna vidtas vid överträdelser av det re- gelverk som finns angivet i direktivet. Genomförandet i svensk rätt av direktivet och rambeslutet har skett genom lagen (2004:406) om ändring i utlänningslagen (1989:529), (prop. 2003/04:35, bet. 2003/04:SfU6, rskr. 2003/04:164), vilken trädde i kraft . Detta innebar ändringar i bl.a. 10 kap. 2 a och 3 a §§ ÄUtlL (20 kap. 7 resp. 8 §§ UtlL). 2005/06:194 krävs alltså i 20 kap. 7 och 8 §§ UtlL så att även omfattas av Rådets direktiv /110/EG av om bistånd vid transitering i samband med återsändande med flyg. Direktivet syftar till att underlätta transitering av tredjelandsmedbor- gare som skall återsändas till hemlandet via en flygplats i en annan medlemsstat än den som har fattat beslutet om avvisning. Enligt di- rektivet skall varje medlemsstat utse en centralmyndighet som skall ta emot ansökningar om transitering från andra länder. Direktivet har genomförts i svensk rätt genom lagen (2005:754) om transitering av tredjelandsmedborgare (prop. 2004/05:168, bet. 2005/06:SfU3, rskr. 2005/06:6), som trädde i kraft . Lagen innebär bl.a. att skall vara den cen- tralmyndighet som avses i direktivet och därmed ha ansvaret för att ta emot och besluta om transitering. skall också be- sluta om biståndsåtgärder i samband med transiteringar samt ange de polismyndigheter som skall vara kontaktorgan för de flygplatser i som kan bli aktuella för transitering. Av lagen följer också en skyldighet att återta en tredjelandsmedborgare om en transitering inte kan genomföras. associering kräver ändringar i 1 och 9 §§ i den nämnda la- gen. Rådets förordning (EG) nr 377/2004 av om inrättandet av ett nätverk av sambandsmän för invandring. Enligt förordningen skall med sambandsmän för invandring avses en företrädare för någon av medlemsstaterna som av en invandringsmyn- dighet eller annan behörig myndighet har utstationerats för att upp- rätta och upprätthålla kontakter med myndigheterna i värdlandet i syfte att bidra till att förebygga och bekämpa olaglig invandring samt bidra till att olagliga invandrare kan återvända och till hanteringen av laglig migration.