prop · GT0377 · 2006-02-09 00:00:00 — Såvitt gäller avsaknad av visering, i de fall visering är nödvändig, kan en s.k. nödfallsvisering utfärdas enligt 2 kap. 10 § UtlF, en möjlighet som bör finnas kvar även i den nya utlänningsförordningen. En sådan brist kan således åtgärdas även när utlänningen har ankommit till , med följden att avvisning enligt 8 kap. 1 § 2 NUtlL kan undvikas. Det bör således endast vara i förhållande till punkten 1 som avvisningsbe- stämmelsen behöver inskränkas. Av artikeln 5.4 följer vidare att den kontrollerande myndigheten skall ge de berörda personerna all rimlig möjlighet att styrka sin rätt till inresa och vistelse. Någon författningsändring bedöms dock i detta avseende inte som nödvändig. Serviceskyldigheten kan istället, i den mån den bör markeras, närmare regleras i polismyndigheternas och handläggningsinstruktioner. Artikel 15.2 föreskriver att utvisning (eller, i detta fall, avvisning) inte får ske endast av det skälet att det pass eller identitetskort som användes för inresan och som grund för utfärdande av registreringsbevis eller up- pehållskort, har upphört att gälla. Artikeln motsvaras av artikel 3.3 i rå- dets direktiv /221/EG, som upphävs genom rörlighetsdirektivet. Den svenska bestämmelse som kan tänkas komma i konflikt med artikeln är 8 kap. 1 § 1 NUtlL. Genom den föreslagna kompletteringen, som får till följd att avvisning inte skall ske av EES-medborgare m.fl. som kan styrka sin identitet och sitt medborgarskap på annat sätt än genom giltigt pass/identitetskort, blir även kravet i artikel 15.2 uppfyllt. Skyldigheten att rapportera närvaron i landet Regeringens bedömning: Artikel 5.5, i vilken bl.a. anges att en med- lemsstat får begära att berörda utlänningar rapporterar sin närvaro inom dess territorium inom rimlig och icke-diskriminerande tid, föranleder inga författningsändringar. Utredningens bedömning: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Har inte särskilt yttrat sig över bedömningen. Skälen för regeringens bedömning: I 9 kap. 1 § NUtlL föreskrivs att en utlänning vid in- eller utresa skall visa upp sitt pass m.m. för polis- myndigheten, om inte annat följer av föreskrifter som regeringen medde- lat. Föreskrifter av detta slag finns i 5 kap. 2 § UtlF och avser passe- ring av en i mening inre gräns. Är det i stället fråga om passering av en yttre gräns gäller den angivna huvudre- geln i 9 kap. 1 § NUtlL. Denna huvudregel kompletteras av ytterli- gare regler i utlänningsförordningen. Varken svenska medborgare eller utlänningar får, enligt 5 kap. 3 § UtlF, passera en yttre gräns vid annat ställe än ett gränsövergångsställe. Det är dock endast utlänningar som enligt 5 kap. 5 § UtlF inte får resa in i eller ut från landet över en yttre gräns utan att kontrolleras. Svenska medborgares skyldighet att under- kasta sig passkontroll framgår i stället av passlagen. Svenska medborgare är enligt 5 § passlagen skyldiga att vid utresa medföra pass, dock inte vid resa till en Schengenstat. Är någon skyldig att medföra pass under en viss resa är han eller hon också skyldig att på begäran visa upp passet för po- lisman och vissa andra tjänstemän. En svensk medborgare som reser in från ett annat land än en Schengenstat, en stat som har slutit avtal om samarbete enligt eller är skyldig att visa upp sitt pass, om inte det svenska medborgarskapet kan styrkas på annat sätt. Således är svenska medborgare skyldiga att underkasta sig i princip samma inresekontroll som utlänningar. Av 9 kap. 9 § NUtlL följer att en utlänning är skyldig att under vistel- sen i på begäran av en polisman visa upp handlingar som visar att han eller hon har rätt att uppehålla sig här, samt att på kallelse komma till eller polismyndighet för att lämna uppgifter. Uteblir utlänningen får han eller hon hämtas. Kontrollåtgärder enligt 9 kap. 9 § NUtlL får vidtas endast om det finns grundad anledning att anta att ut- länningen saknar rätt att uppehålla sig här i landet eller om det annars finns särskild anledning till kontroll. Utöver det nu nämnda saknar svensk rätt regler om skyldighet för utlänning att anmäla sin närvaro i landet. Först när vistelsen i varar måste utlänningen agera pga. kravet på uppehållstillstånd. En utlännings skyldighet att ge sig till känna vid inresa i följer således till stor del av reglerna i . Vid inresa över en yttre gräns skall både den svenska medborgaren och utlänningen un- derkasta sig kontroll och i det avseenden behandlas utlänningar och svenska medborgare i princip lika. Någon generell skyldighet för en ut- länning att efter gränspasseringen rapportera sin närvaro förekommer inte och bör heller inte införas. Artikel 5.5 föranleder därför ingen änd- ring av svensk rätt. Regeringens bedömning: Anteckning stämpling skall inte ske i en EES-medborgares familjemedlems pass, om han eller hon har uppehålls- kort. Någon lagändring är dock inte nödvändig utan frågan kan regleras genom närmare föreskrifter från regeringen. Utredningens bedömning: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Har inte särskilt yttrat sig över bedömningen. Skälen för regeringens bedömning: Av 5 kap. 6 § UtlF följer att när en utlänning passerar en yttre gräns dvs. en gräns mot en stat utanför Schengenområdet skall polismyndigheten anteckna dagen för in- eller utresan i passet. Sådan anteckning skall dock inte göras för en medborga- re i ett land som ingår i EES eller . Av artikel 5.3 i rörlighetsdi- rektivet framgår att sådan anteckning i direktivet benämnt stämpling inte heller skall ske när det gäller familjemedlemmar som har uppe- hållskort. Svensk rätt uppfyller således inte direktivet krav i denna del. Någon lagändring är dock inte nödvändig, utan frågan kan regleras ge- nom närmare föreskrifter av regeringen i samband med den nya utlän- ningsförordningen, lämpligen genom att de familjemedlemmar som har uppehållskort undantas från anteckning av in- och utresedagar. Regeringens bedömning: I fråga om EES-medborgare överensstämmer svensk rätt med vad som anges i artikel 6 om rätt till vistelse . Vad gäller EES-medborgares familjemedlemmar som inte själ- va är EES-medborgare bör de svenska bestämmelserna ändras på så sätt att den tillståndsfria tiden börjar löpa först från och med inresan i Sveri- ge. Ändringen behöver dock inte ske i lag utan kan göras genom närmare föreskrifter av regeringen. Utredningens bedömning: Utredningen har bedömt att svensk rätt är i överensstämmelse med direktivet i denna del. Remissinstanserna: Har inte särskilt yttrat sig över bedömningen. Skälen för regeringens bedömning: I artikel 6 i rörlighetsdirektivet behandlas rätten till vistelse i en annan medlemsstat under högst tre må- nader utan att uppfylla andra villkor än innehav av de handlingar som kan krävas för inresan. Det bör inledningsvis nämnas att denna vistelse- rätt i den svenska språkversionen av direktivet kallas uppehållsrätt, men att regeringen härvid har valt att reservera detta begrepp för den rätt att vistas i som följer av att utlänningen uppfyller de i rörlighets- direktivet angivna villkoren, främst i artikel 7, för vistelse . Dessa villkor kan i vissa fall komma att vara uppfyllda . Både svensk rätt och rörlighetsdirektivet föreskriver att en utlänning får vistas i landet utan att uppfylla andra villkor än innehav av de handlingar som kan krävas för inresan. Enligt svensk rätt gäller det sagda oavsett vilket medborgarskap utlänningen har. borgarskapet har emellertid betydelse för frågan hur den tillståndsfria För EES-medborgare och medbor- gare i skall en ny tillståndsfri tremånadersperiod börja löpa var- je gång en sådan utlänning reser in i , även om den tidigare vistel- sen utanför har varit mycket kortvarig. Det nu sagda regleras i utlänningsförordningen och kommer även att ha visst berätti- gande, eftersom det alltjämt kommer att finnas möjlighet för EES- medborgare att söka uppehållstillstånd i i enlighet med de all- männa bestämmelserna om uppehållstillstånd utlänningslag. Majoriteten av dessa utlänningar kan dock antas sakna anledning att söka uppehållstillstånd, eftersom de i regel kommer att kunna åberopa den uppehållsrätt som rörlighetsdirektivet tillerkänner dem. För att erhålla uppehållsrätt måste dessa utlänningar emellertid uppfylla vissa villkor. För den utlänning som uppfyller villkoren för vistelse men inte villkoren för en längre vistelse kan det sätt varpå de tre måna- derna skall beräknas ha stor betydelse. Enligt regeringens bedömning saknas anledning att ändra bestämmelserna om hur den tillståndsfria ti- den för EES-medborgare skall beräknas. Vad gäller EES-medborgare föranleder vad som anges i artikel 6 om rätt till vistelse i högst tre måna- der således inga författningsändringar. Frågan är emellertid hur den tillståndsfria skall beräknas för utlänningar som inte är EES-medborgare. För tredjelands- medborgare finns särskilda beräkningsregler i utlänningsförordningen som är mindre generösa än för EES-medborgare. Tiden börjar löpa redan vid utlänningens inresa i någon Schengenstat och uppgår totalt räknat från första inresedagen. Undantag från denna beräkningsregel kan göras, om utlänningen har bl.a. ett uppehållstillstånd som utfärdats av en Schengenstat och har tillräckli- ga medel för sin vistelse och återresa. Tiden som utlänningen vistats i den Schengenstaten avräknas då inte från den tillståndsfria tiden i Sveri- ge. Huvudregeln respektive undantagsregeln i UtlF har sin grund i , artikel 20 respektive 21. Rörlighetsdirektivet berör inte frågan om hur tiden skall beräknas. Artikel 6 i rörlighetsdirek- tivet bygger inte heller till skillnad från på förutsättningen att uppehållstillstånd är nödvändigt efter tremånaderspe- rioden. Enligt rörlighetsdirektivet kan uppehållstillstånd inte längre krä- vas; i ställer får krävas att tredjelandsmedborgaren upp- fyller villkoren i främst artikel 7 för att ha rätt till fortsatt vistelse i lan- det. I detta avseende har rörlighetsdirektivet ändrat på en av de förutsätt- ningar som de aktuella artiklarna i bygger på. Det nu sagda hindrar i sig inte att enligt artikel 6 beräk- nas på samma sätt som gällt enligt artikel 20 i Schengenkonven- tionen och enligt utlänningsförordningen. En fortsatt tillämpning av den- na beräkningsregel gentemot familjemedlemmar från tredje land skulle dock få till följd att en sådan familjemedlem, som före ankomsten till har vistats i en annan medlemsstat, har förbrukat hela enligt artikel 6 redan vid inresan här. Eftersom denna familjemedlem sedan rörlighetsdirektivet har genomförts san- nolikt inte heller har något uppehållstillstånd utfärdat av en annan med- lemsstat, kan familjemedlemmen inte heller åberopa undantagsbestäm- melsen i utlänningsförordningen. Denna bestämmelse kan för övrigt till- lämpas endast när fråga är om uppehållstillstånd utfärdade i en Scheng- enstat, således inte i alla EU-stater. Vidare anges i artikel 9.2 i rörlighets- Prop. 2005/06:77 direktivet att fristen för en familjemedlem från tredje land att ansöka om uppehållskort inte får understiga från ankomstdagen, vilket rimligen måste förutsätta att denne intill dess har rätt att vistas här enligt artikel 6. Enligt regeringens mening är det osannolikt att avsikten med artikel 6 är att skall beräknas på ett sätt för EES- medborgare och på ett annat, mindre förmånligt sätt för familjemedlem- mar från tredje land. Liksom i fråga om vissa av de inresekrav som uppställer föreligger det i viss mån en konflikt mellan bestämmelserna i konventionen och de i rörlighetsdirektivet. Re- geringen bedömer härvid att, såvitt gäller de nu berörda bestämmelserna, rörlighetsdirektivets bestämmelser, som avser särskilt definierade katego- rier av utlänningar, bör ha företräde. Mot bakgrund härav och för att reg- lerna om rätten att vistas här enligt artikel 6 skall kunna tillämpas på ett ändamålsenligt sätt, bör beräknas på samma sätt för alla utlänningar, oavsett medborgarskap, som har rätt att vistas här enligt artikeln. Det nu sagda kräver ingen lagändring utan kan regleras genom närmare föreskrifter av regeringen. Vad som anges i artikel 6 om rätt till vistelse föranleder, vad gäller tredjelandsmedborgare, inga andra författningsändringar. Regeringens förslag: Begreppet uppehållsrätt införs utlän- ningslag som grund för EES-medborgare och deras familjemedlemmars rätt till vistelse i . Med uppehållsrätt menas en rätt för en EES- medborgare och hans eller hennes familjemedlemmar att, i enlighet med rörlighetsdirektivet, vistas i mer än utan uppehålls- Uppehållsrätten skall tillkomma en utlänning som uppfyller villkoren för att erhålla sådan rätt och bibehålls så länge villko- ren är uppfyllda. En definition införs av vad som i sammanhanget avses Regeringen skall få meddela närmare föreskrifter om vilka villkor som skall vara uppfyllda för att utlänningen skall få uppehållsrätt. Bestämmelser härom tas in i ett nytt särskilt kapitel i utlänningslagen. Utredningens förslag: Överensstämmer i sak med regeringens. Remissinstanserna: Har inte särskilt yttrat sig över förslaget. Skälen för regeringens förslag: I svensk rätt är huvudregeln att ut- länningar som vistas i skall ha uppe- Enligt nuvarande regelverk gäller detta oavsett om utlän- ningen är EES-medborgare, familjemedlem till EES-medborgare, med- borgare i eller tredjelandsmedborgare. det i sig som är rättighetsbärande. Den utlänning som efter tre månaders vistelse i landet saknar uppehållstillstånd har inte rätt att stanna här, även om han eller hon i och för sig uppfyller kraven för att få sådant tillstånd. Inte heller enligt gällande ordning kan det dock inte utan vidare hävdas att en unionsmedborgare utan uppehållstillstånd saknar rätt att vistas i Det nu sagda har närmare redogjorts för i avsnitt 5.8.1. Synen på unionsmedborgarnas uppehållsrätt som något som gäller oavsett förekomsten av ett uppehållstillstånd är grundläggan- de för rörlighetsdirektivets bestämmelser i denna del. Enligt regeringens mening bör en ny grund för vistelse i utan uppehållstillstånd, kallad uppehållsrätt, föras in i 2 kap. NUtlL. Det bör framgå att uppehållsrätten grundar sig direkt på rörlighetsdirektivets reg- ler och att uppehållsrätt skall föreligga då en utlänning upp- fyller villkoren för att erhålla sådan rätt. Uppehållsrätten bibehålls så länge villkoren är uppfyllda (se artikel 14.4 i rörlighetsdirektivet). Vilka kategorier av utlänningar som skall erhålla uppehållsrätt följer i huvud- sak direkt av direktivet och har redogjorts för i avsnitt 5.8.2. Av avsnitt 4.10 följer vidare i vilka fall en EES-medborgares familjemedlemmar, i enlighet med artiklarna 12 och 13 i rörlighetsdirektivet, i vissa fall kan bibehålla sin uppehållsrätt vid ändrade familjeförhållanden. Det nu sagda hindrar dock inte EES-medborgaren och dennes familjemedlemmar från att ansöka om uppehållstillstånd enligt nationell rätt om han eller hon så önskar. För att inte tynga lagtexten bör regeringen ges möjlighet att meddela närmare föreskrifter om de villkor som skall vara uppfyllda för att uppe- hållsrätt skall föreligga. Det bör i sammanhanget nämnas att de bestäm- melser i utlänningsförordningen som reglerar EES-medborgares och deras familjemedlemmars rätt att i vissa fall få, alternativt undantas från, uppehållstillstånd, inte längre kommer att vara nödvändiga. Dessa be- stämmelser grundar sig till stor del på direktiv som upphävts genom rör- lighetsdirektivet. För schweiziska medborgare kommer dock dessa regler alltjämt att gälla. Begreppet familjemedlem definieras i artikel 2.2 i rörlighetsdirektivet och bör på motsvarande sätt definieras i den nu föreslagna bestämmelsen om uppehållsrätt i 2 kap. NUtlL. Med familjemedlem skall i samman- hanget avses en utlänning som följer med eller i ansluter sig till en EES-medborgare och som är -make eller sambo till EES-medborgaren, -släkting i rakt nedstigande led till EES-medborgaren eller hans eller hennes make eller sambo, om släktingen är beroende av dem för sin för- sörjning eller är , eller -släkting i rakt uppstigande led till EES-medborgaren eller till hans el- ler hennes make eller sambo, om släktingen är beroende av dem för sin försörjning. Begreppet make innefattar även registrerad partner, vilket följer av 3 kap. 1 § andra stycket lagen (1994:1117) om registrerat partnerskap. Med make bör i svensk rätt även jämställas sambo, trots att detta inte är ett krav enligt rörlighetsdirektivet. Direktivet ger dock medlemsstaterna möjlighet att ha gynnsammare bestämmelser än vad som följer av direk- tivet. Dessutom kan det antas att ett utelämnande av sambor i detta avse- ende skulle kunna medföra ett brott mot den i gemenskapsrätten gällande likabehandlingsprincipen, eftersom en utlänning som är sambo till en svensk medborgare i regel torde kunna få uppehållstillstånd i med stöd av 5 kap. 3 § första stycket 1 NUtlL. Vad gäller de familjemed- lemmar som nämns i artikel 3.2 och som inte skall ha uppehållsrätt men vars inresa och uppehåll skall underlättas av medlemsstaten, är de möj- ligheter att ge dessa utlänningar uppehållstillstånd med stöd av bl.a. 5 kap. 3 § NUtlL tillräckliga för att tillgodose direktivets krav i detta avse- Prop. 2005/06:77 ende. 5.6Vistelse- och uppehållsrättens bibehållande m.m. Regeringens förslag: EES-medborgare och deras familjemedlemmar skall kunna avvisas om de under vistelsen här belastar det svenska bi- ståndsystemet enligt socialtjänstlagen (2001:453). Detta skall dock inte gälla arbetstagare, egenföretagare, arbetssökande och deras familjemed- lemmar. Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens. Remissinstanserna: Har inte särskilt yttrat sig över förslaget. Skälen för regeringens förslag: Av artikel 6 i rörlighetsdirektivet föl- jer att det för rätten till vistelse inte får ställas några andra villkor på utlänningen än att han eller hon har pass eller, såvitt gäller enbart EES-medborgare, identitetskort. Avvisning kan därför inte ske på den grunden att tillräckliga medel för vistelsen saknas. Enligt arti- kel 14.1 skall dock rätten att vistas i enligt artikel 6 bestå så länge de aktuella utlänningarna inte blir en belastning för den motta- gande medlemsstatens sociala biståndssystem. Av samma artikel följer att en utvisningsåtgärd inte skall vara den automatiska följden av att unionsmedborgaren eller deras familjemedlemmar har anlitat det sociala biståndssystemet i den mottagande medlemsstaten. Man får heller inte under några förhållanden utvisa en unionsmedborgare eller dennes famil- jemedlem om han eller hon är anställd eller egenföretagare eller har kom- mit till den mottagande medlemsstaten för att söka arbete. I sistnämnda fall kan inte unionsmedborgaren eller familjemedlemmen utvisas så länge unionsmedborgarna kan styrka att de fortfarande söker arbete och att de verkligen har möjlighet att få anställning. Lydelsen av artikel 14.1 ger möjlighet att låta rätten att vistas i landet upphöra om utlänningen i fråga faktiskt belastar biståndssystemet med ovan angivna undantag. Ett konstaterande därav förutsätter rimligen att utlänningen redan har rest in i landet. En bestämmelse med den innebörd som direktivet ger utrymme för saknas i svensk rätt. Be- hovet av den kan diskuteras, eftersom det kan ifrågasättas om utlänning- en kommer att kunna ligga bistånds- systemet till last i sådan omfattning att han eller hon är att anse som en belastning. Dessutom ger artikel 24.2 medlemsstaterna möjlighet att, med avsteg från likabehandlingsprincipen, neka unionsmedborgare m.fl. socialt bistånd under de tre första månadernas vistelse. Frågan om en eventuell begränsning i rätten till sådant bistånd har behandlats i betän- kandet SOU 2005:34, och den fria rörligheten. Enligt för- slaget, som delvis genomför artikel 24.2 i direktivet, ändras 4 kap. 1 a § socialtjänstlagen på så sätt att EES-medborgare och deras familjemed- lemmar som uppehåller sig i , inte har rätt till socialt bistånd un- der uppehållets eller, när det gäller arbetssökande, han eller hon söker arbete. Detta gäller dock inte i en akut nödsituation. Det gäller heller inte för arbetstagare eller egenföre- tagare, personer som behåller sådan ställning eller deras familjemedlem- mar. Även om sådana begränsningar införs i socialtjänstlagen kan ett visst socialt bistånd komma att utges till hjälpsökande utlänningar som omfattas av artikel 6. Enligt regeringens mening vore det i den situatio- nen otillfredsställande om svensk rätt inte innefattade en möjlighet till avvisning, särskilt om det i något fall skulle förekomma ett närmast sys- tematiskt utnyttjande av biståndssystemet. Det bör därför införas en sär- skild avvisningsregel avseende EES-medborgare och deras familjemed- lemmar, om dessa belastar det svenska biståndssystemet enligt social- tjänstlagen. En sådan bestämmelse är inte oförenlig med artikel 14.3, som förbjuder automatiska utvisningar av den som anlitar det sociala biståndssystemet. Begreppet belastning bör härvid förstås så att det för avvisning krävs att utlänningen i fråga har anlitat i mer än endast obetydlig utsträckning. Av övervägande (16) i direktivet framgår att den mottagande medlemsstaten vid denna bedömning skall ta ställ- ning till om det är fråga om tillfälliga svårigheter och beakta bosättning- ens längd, personens personliga omständigheter och storleken på det bi- drag som har beviljats. Med anledning av vad som föreskrivs i artikel 14.4, kan avvisning på angiven grund inte ske av dem som är arbetstagare, egna företagare eller arbetssökande. Dessutom bör artikel 7 anses ha den följden att av- visning på den nu behandlade grunden inte kan ske om utlänningen redan under de tre första månadernas vistelse uppfyller kraven i den artikeln, dvs. kraven för att erhålla uppehållsrätt. Den nya utvisningsbestämmel- sen utlänningslag är således inte tillämplig på utlänningar med uppehållsrätt. Regeringens förslag: En utlänning skall behålla sin uppehållsrätt så länge villkoren för sådan rätt är uppfyllda. Avvisning skall inte få ske på den grunden att utlänningen saknar up- pehållstillstånd, om han eller hon under tid då sådant tillstånd krävs för vistelse i i stället har haft men inte längre har uppehållsrätt. I sådant fall skall utlänningen istället utvisas. Utredningens förslag: Utlänningslagen kompletteras på så sätt att ut- visning kan ske även av den medborgare i EES eller dennes familjemed- lem som har varit men är undantagen från kravet på uppe- hållstillstånd och inte heller har sådant tillstånd. Remissinstanserna: Har inte särskilt yttrat sig över förslaget. Skälen för regeringens förslag: Uppehållsrätten enligt artiklarna 7, 12 eller 13 gäller så länge de närmare angivna villkoren för uppehållsrät- ten är uppfyllda och kan inte i förväg begränsas till att gälla endast . Om villkoren för uppehållsrätt är uppfyllda blir dock följden att utlänningen inte längre har uppehållsrätt och därmed är undantagen från kravet på uppehållstillstånd. Detsamma gäller även en utlänning som har förlorat sin permanenta uppehållsrätt. I nu nämnda fall gäller således att utlänningen kan avlägsnas på den grunden att han eller hon saknar de tillstånd, i detta fall uppehållstillstånd, som Prop. 2005/06:77 krävs för vistelse här i landet. Detta är en konsekvens av att kravet på uppehållstillstånd alltjämt kommer att vara den grundläggande huvudre- geln i svensk utlänningsrätt. Frågan är då vilken form av avlägsnande, avvisning eller utvisning, som lämpligen bör användas för det fall att uppehållsrätten har upphört som uppehållstillstånd saknas. I nu nämnda fall skulle avvis- ning kunna ske med stöd av 8 kap. 1 § 2 NUtlL. Denna bestämmelse är dock avsedd att användas för utlänningar som aldrig har haft något uppe- hållstillstånd och således aldrig har haft rätt att vistas i landet mer än . I systematiskt hänseende ligger därför utvisning med stöd av 8 kap. 7 § NUtlL närmare, eftersom denna bestämmelse avser avlägsnande av en person som har haft rätt att vistas i landet, men som har förlorat den rätten.