prop · GT03161 · 2006-03-21 00:00:00 — Förslaget att hälso- och sjukvårdssekretessen och socialtjänstsekre- tessen skall kunna genombrytas för uppgifter om försök till brott, för vilket är stadgat lägst fängelse, tillstyrks eller lämnas utan erinran av majoriteten av remissinstanserna, bl.a. Kammarrätten i , , , , , , , Handikapporga- nens samarbetsorgan och TCO. Hovrätten över och anser att det även för den som är jurist är svårt att bedöma om en gärning är att rubricera som ett försöksbrott och avstyrker därför förslaget. Även och Mental Hälsa (RSMH) anser att nuvarande ordning bör bibehållas oförändrad. JO påpe- kar att problem att bedöma straffrättsliga frågor vid anmälan till polis eller åklagare kan uppkomma även enligt de regler som gäller och JO anser därför att de svårigheter den föreslagna bestämmelsen kan leda till inte skall överdrivas. Riksåklagaren () anser att förslaget är bra och att de gränsdragningsproblem som utredningen behandlat inte skall över- drivas. RÅ anser dock att samma gräns bör gälla för nu aktuellt uppgifts- lämnande som för hemlig teleavlyssning, dvs. uppgifter bör få lämnas om dels brott för vilket inte är stadgat lindrigare straff än fängelse samt försök, förberedelse och stämpling till sådant brott, dels om annat brott om det med hänsyn till omständigheterna kan antas att brottets straffvärde överstiger fängelse . läns landsting är tveksamt till om utredningens ställnings- tagande tillräckligt gagnar intresset att beivra och förebygga våldsbrott som riktar sig mot kvinnor i s.k. nära relationer. i län saknar en utredning och en analys av vad en lättnad i sekre- tessen skulle kunna innebära. Enligt kan det, om myndig- heterna inte agerar trots att det är uppenbart för dem att en kvinnan varit utsatt för ett våldsbrott, finnas risk för att det tolkas som att samhället inte agerar mot en sådan brottslighet och att mannens agerande uppfattas som straffrättsligt tillåtet. , Svenska kommun- förbundet, och anser att lagstiftningen bör ändras så att fler våldsbrott kan anmälas. Brotts- offermyndigheten och anser att den s.k. tvåårsgränsen bör sänkas till en ettårsgräns. för kvinnojourer och tjejjourer i (ROKS) har ingen principiell invändning mot en sänkning av den s.k. tvåårsgränsen till en ettårsgräns, men anser att kvinnans säkerhet måste säkerställas innan en anmälan görs och att det därför måste finnas ett krav på samarbete mellan de aktörer som är verksamma i förhållande till kvinnan innan ställning tas till om en anmälan skall göras. Terrafem har lämnat liknande synpunkter. kommun anser att hälso- och sjukvården och mot kvinnans nekande skall få anmäla misstänkta brott avseende grov misshandel, grovt sexuellt utnyttjande, grov fridskränkning och grov kvinnofrids- kränkning. kommun anser att det bör finnas en möjlighet för vård- och socialtjänstpersonalen att göra en intresseavvägning om upp- giftslämnande skall ske eller inte även i fall där det inte rör sig om grövre brott . Kammarrätten i , i Norr- bottens län, , kommun, kommun, och () anser att redan våldsbrott som faller inom ramen för allmänt åtal bör ge möjlighet till sekretessgenombrott. Barnombuds- mannen (BO) framför samma synpunkt samt anför att BO anser att barn som tvingas bevittna våld i sin närmiljö eller leva i en miljö där våld eller hot om våld förekommer är att betrakta som brottsoffer. Barnens rätt i samhället () anför samma synpunkter som BO. (SiS) påpekar att det inte sällan, t.ex. efter kontroll av försändelser, finns anledning att misstänka att en elev/klient har begått eller planerar att begå ett brott. Såväl brottsofferperspektivet som behandlingsperspektivet kan enligt SiS tala för att ett uppgifts- lämnande skall få äga rum. Det är dock enligt SiS viktigt att eventuella ytterligare öppningar i sekretessen utformas som en uppgiftsmöjlighet och inte en uppgiftsskyldighet eftersom det ur ett behandlingsperspektiv kan finnas situationer då det är olämpligt att röja ett förtroende och skada en förtroendefull relation. Remissinstanserna tillstyrker eller har inte något att erinra mot för- slaget om sekretessgenombrott för misstankar om könsstympning av un- derårig. Skälen för regeringens förslag Uppgiftslämnande avseende fullbordade brott mot vuxna Det är mycket viktigt att den enskildes förtroende för hälso- och sjukvården och kan upprätthållas. För att det skall kunna ske måste vård och andra stödåtgärder i största möjliga utsträckning utformas i samarbete med den enskilde. För att en adekvat vård och ett lämpligt stöd skall kunna ges den enskilde är det viktigt att den enskilde känner förtroende för hälso- och sjukvården och och vågar lämna uppgifter om sina personliga förhållanden till dessa myndigheter. När det gäller uppgiftslämnande avseende våldsbrott mot vuxna anser regeringen därför i likhet med kommittén och majoriteten av remiss- instanserna att huvudregeln även fortsättningsvis bör vara att en miss- handlad person själv skall ha rätt att bestämma i vilken mån hälso- och sjukvårdspersonalen skall få lämna ut uppgifter som omfattas av sekre- tess till skydd för den enskilde till de brottsutredande myndigheterna. I den mån hälso- och sjukvården eller misstänker att t.ex. en person regelbundet utsätts för misshandel av sin partner eller av någon annan i sin närhet anser regeringen att de bör arbeta för att motivera per- sonen att anmäla brotten och stödja personen att fullfölja anmälan (jfr 1981:82:186 s. 125 ff). I den mån den våldsutsatta personen inte vill att en polisanmälan skall göras bör dock hälso- och sjukvården och som huvudregel respektera detta och inte göra en anmälan mot den enskildes vilja. Om förtroendet för hälso- och sjukvården eller urholkas finns det annars risk för att den enskilde under- låter att söka vård eller andra stödåtgärder trots att hon eller han har behov av sådana åtgärder. Det sagda innebär dock inte med automatik att den s.k. tvåårsregeln bör bibehållas. Ett stort antal remissinstanser, bl.a. Kammarrätten i , , Landstingsförbun- det, , , Brottsoffer- jourernas riksförbund och anser att misstankar om brott bör kunna lämnas i fler fall än vad kommittén har föreslagit. Den gällande regleringen innebär att det som huvudregel inte är tillåtet att lämna uppgifter om ett så allvarligt brott som grov misshandel. För grov misshandel är nämligen stadgat lägst fängelse. Vid bedömande av om ett misshandelsbrott är att bedöma som grovt skall sär- skilt beaktas om gärningen varit livsfarlig, eller om gärningsmannen tillfogat svår kroppsskada eller allvarlig sjukdom eller annars visat sär- skild hänsynslöshet eller råhet (3 kap. 6 §). hindrar sekretess inte att uppgift som angår misstanke om brott för vilket inte är stadgat lindrigare straff än fängelse och som avser överföring eller försök till överföring av sådan allmänfarlig sjukdom som avses i smittskyddslagen (2004:168) lämnas till åklagarmyndighet, polis- myndighet eller annan myndighet som har att ingripa mot brottet (14 kap. 2 § femte stycket tredje meningen sekretesslagen). Detta innebär att hälso- och sjukvården och utan hinder av sekretess kan lämna uppgifter som angår grov misshandel till de brottsutredande myndigheterna om den grova misshandeln innefattar överföring av en sådan allmänfarlig sjukdom som avses i smittskyddslagen. Grov misshandel utgör således ett brott av så allvarligt slag att lagstiftaren redan i ett avseende har gjort bedömningen att samhället inte bör vara utestängt från möjligheten att ingripa. Det skall vidare noteras att det enligt den s.k. tvåårsregeln är tillåtet att utan den enskildes samtycke lämna uppgifter som angår misstankar om våldtäkt. Även om det finns skillnader i straffskalan mellan våldtäkt och grov misshandel är det i båda fallen fråga om mycket allvarliga brott mot enskilda. Det finns således starka skäl som talar för att hälso- och sjukvården och bör få lämna uppgifter som angår misstankar om grov misshandel till de brottsutredande myndigheterna utan hinder av sekretess. Vad gäller risken för att ett misshandelsoffer kan komma att underlåta att söka vård om hälso- och sjukvårdspersonalen ges en möjlighet att göra en egen polisanmälan kan det hävdas att denna risk rimligtvis måste vara lägre vid grova brott med omfattande och kanske livshotande skador än vid t.ex. misshandel av normalgraden. Vidare bör risken för att en anmälan kan bli svårutredd om patienten inte har samtyckt till den inte tillmätas större betydelse vid misstankar om grov misshandel än vid misstankar om t.ex. våldtäkt. Det kan också vara så att en misshandlad person egentligen vill att gärningsmannen skall ställas till svars för vad han har gjort, men att personen inte vågar stå för en sådan anmälan själv och inte heller vill att det skall framgå av en polisanmälan att hon eller han har samtyckt till uppgiftslämnandet. Om hälso- och sjukvården eller i en sådan situation kan stå som ensam anmälare kan det uppfattas som en lättnad för offret och som ett påtagligt stöd från samhällets sida. Ett krav från samhällets sida att offret ensamt skall våga stå upp mot gärningsmannen vid grova våldsbrott kan leda till att polisanmälningar görs alltför sällan vilket i sin tur kan leda till att gärningsmannen, t.ex. i en relation som innefattar upprepad misshandel, kan uppfatta sitt agerande som riskfritt. Det skall vidare beaktas att det inte är fråga om att införa en anmälningsskyldighet för hälso- och sjukvården och utan bara om att utvidga dessa myn- digheters möjligheter att lämna uppgifter i sådana fall då det är fråga om grova våldsbrott och det med hänsyn till samtliga omständigheter framstår som lämpligt. Härvidlag bör bl.a. den enskildes inställning beaktas. I fall då det finns skäl att anta att patienten har blivit misshandlad av sin partner är det t.ex., som bl.a. Brotts- offermyndigheten har påtalat, viktigt att övervägandena avseende frågan om en polisanmälan bör göras även innefattar överväganden om patientens, och i förekommande fall, patientens barns, säkerhet. I sådana fall kan det t.ex. vara lämpligt att kontakta för att kontrollera om har möjlighet att bereda plats på ett s.k. skyddat boende eller om kan förmedla en sådan plats hos en ideell organisation innan ställning tas till om en anmälan bör göras. Regeringen anser således att övervägande skäl talar för att uppgifter om grov misshandel bör få lämnas till de brottsutredande myndigheterna utan hinder av sekretess, även i andra fall än då gärningen innefattar en överföring av en allmänfarlig sjukdom. En generell sänkning av den s.k. tvåårsgränsen till en ettårsgräns innebär att även uppgifter som angår bl.a. olaga frihetsberövande, rån och allmänfarlig ödeläggelse kommer att kunna lämnas utan hinder av sekretess. Enligt regeringens bedömning är dessa brott så pass allvarliga att ett sekretessgenombrott ter sig motiverat av principiella skäl. Regeringen anser således att den s.k tvåårsregeln bör ändras till en ett- årsregel. Uppgiftslämnande avseende försöksbrott mot vuxna Kommittén har föreslagit att det skall vara möjligt för hälso- och sjukvården och att lämna uppgifter som angår misstankar om försök till brott för vilket är stadgat lägst fängelse. När det gäller att avgöra om ett försöksbrott föreligger kan det enligt kommittén knappast bli fråga om någon strikt juridisk bedömning. De fall där det skulle bli aktuellt att lämna uppgifter till polisen om försöksbrott torde främst vara vid våldsbrott. Om någon har svävat i livsfara på grund av det våld han eller hon har utsatts för eller om våldet i sig har varit livsfarligt bör uppgift kunna lämnas såvitt angår misstanke om försök till mord eller försök till dråp. Att gärningen sedan bedöms som exempelvis grov misshandel kan enligt kommittén inte anses innebära att det var fel att lämna uppgifterna. Hovrätten över och har anfört att det även för den som är jurist är svårt att bedöma om en gärning är att rubricera som ett försöksbrott. Hovrätten påpekar att det ofta förekommer att t.ex. en misshandel till en början rubriceras som försök till mord av polisen. Hovrätten avstyrker därför förslaget. Även och Mental Hälsa (RSMH) anser att tvåårsregeln bör bibehållas oförändrad. Regeringen har förståelse för den nämnda invändningen. Som kommittén och JO har anfört kan dock problem att bedöma straffrättsliga frågor vid anmälan till polis eller åklagare uppkomma även enligt de regler som gäller . Även om den ursprungliga misstanken avser mord eller dråp kan den rättsliga prövningen resultera i en dom avseende grov misshandel och vållande till annans död. Regeringen delar därför JO:s och RÅ:s bedömning att de svårigheter den föreslagna bestämmelsen kan leda till inte skall överdrivas. Därtill kommer att regeringen föreslår att gränsen för upp- giftslämnande beträffande fullbordade brott skall sänkas från brott för vilka är stadgat lägst fängelse till brott för vilka är stadgat lägst fängelse. Detta innebär att risken för gränsdragningsproblem minskar. I de fall en person har blivit utsatt för livsfarligt våld är det ofta en fråga om en tillfällighet om personen överlever eller inte. Som exempel kan nämnas att en person har blivit skjuten, men överlever trots att kulan eller kulorna träffade i närheten av vitala organ eller att kulorna på grund av en tillfällighet träffade på ett mindre känsligt ställe. I ett sådant fall är det fråga om allvarlig brottslighet, som har nästan lika högt straffvärde som ett fullbordat brott. Regeringen delar kommitténs och majoriteten av remissinstansernas uppfattning att sådana situationer där en person har svävat i dödsfara på grund av en annan persons agerande är så pass allvarliga att skälen för sekretessgenombrott väger tyngre än skälen för sekretess. När det gäller frågan hur bestämmelsen bör tillämpas i praktiken kan konstateras att hälso- och sjukvården i vissa fall själv kan konstatera att en annan person måste bära ansvaret för en patients skador. Ett uppenbart fall är t.ex. när en person har blivit skjuten i ryggen. I andra fall kan ett sekretessgenombrott förutsätta en förfrågan och kompletterande information från polisen. Som exempel på en sådan situation kan nämnas det fallet att en person blivit påkörd av en bil. Om polisen i ett sådant fall inkommer med en förfrågan om uppgifter och polisen i samband därmed lämnar uppgifter om att det finns vittnesuppgifter om att påkörningen föregåtts av att den skadade personen blivit jagad av den påkörande bilen bör förutsättningar för sekretessgenombrott anses föreligga. Eftersom regeringen föreslår att uppgifter skall få lämnas om full- bordade brott för vilket är stadgat lägst fängelse kan ifrågasättas om uppgiftslämnande bör tillåtas även avseende försök till brott för vilket är stadgat lägst fängelse. Regeringen anser emellertid att det inte vore lämpligt. Gränsen för uppgiftslämnande bör av skäl som regeringen tidigare anfört dras vid de grövsta brotten. När det gäller försöksbrott anser regeringen, i likhet med kommittén, att den gränsen bör gå vid försök till brott för vilket är stadgat lägst fängelse. Sekretessgenombrott för uppgifter om misstankar om könsstympning av underårig Regeringen anser att den osäkerhet, som råder i frågan huruvida uppgifter som angår misstankar om könsstympningsbrott mot underårig får lämnas till de brottutredande myndigheter i de fall brottet inte bedöms som grovt eller det råder tvekan om så är fallet, är otillfredsställande. När det gäller brott mot en underårig enligt 3, 4 eller 6 kap. kan en polisanmälan göras utan hinder av sekretessen hos hälso- och sjukvården, och , även om brottet inte anses vara grovt. På motsvarande sätt bör sekretess inte utgöra hinder mot att uppgifter som angår misstankar om könsstympningsbrott mot underåriga lämnas till de brottsutredande myndigheterna oavsett brottets svår- hetsgrad. Eftersom även försök, förberedelse och stämpling till köns- stympningsbrott samt underlåtenhet att avslöja sådant brott är straffbara enligt lagen (1982:316) med förbud mot könsstympning av kvinnor bör uppgifter få lämnas även om sådana brott. Barn som bevittnar våld i en nära relation Kvinnor som misshandlas av närstående har inte sällan barn. Frågan om det finns behov av utökad möjlighet att lämna uppgifter till polis- och åklagarmyndigheter när barn lever i misshandelsmiljöer har därför också behandlats av kommittén. Vid misstankar om brott som riktas mot barn finns det sekretessbry- tande regler i förhållande till de brottsutredande myndigheterna. När barn och ungdomar växer upp i familjer där det förekommer våld, men de själva inte utsätts för våld, sker dock inget sekretessgenombrott i för- hållande till de brottsutredande myndigheterna av hänsyn till barnen. Utan tvekan far också dessa barn och ungdomar mycket illa. Kommittén har dock påpekat att det är socialnämnden, och inte polisen, som svarar för att barnet får det skydd eller stöd som behövs. Någon anledning att utöka möjligheterna för eller hälso- och sjukvården att lämna uppgifter till polisen för att förbättra barnens situation anser kommittén därför inte att det finns. Däremot måste det komma till socialnämndens kännedom att barnet kan vara i behov av hjälp för att barnet skall få det skydd eller stöd som behövs. Myndigheter inom bl.a. hälso- och sjukvården har en uppgiftsskyldighet i förhållande till social- tjänsten om de får kännedom om något som innebär att socialnämnden behöver ingripa till ett barns skydd (14 kap. 1 § socialtjänstlagen). Kommittén betonar att det, i den del av hälso- och sjukvården där man kommer i kontakt med kvinnor som utsatts för våld, måste finnas funge- rande rutiner som innebär att kontaktas och barnets intressen tillvaratas. Syftet är naturligtvis i första hand att ge stöd och hjälp till barnet. Härigenom skapas emellertid också en möjlighet att initiera ett stöd åt den utsatta kvinnan. Regeringen delar kommitténs bedömning i denna fråga. För att förbättra samarbetet på lokal och central nivå mellan , hälso- och sjukvården, skolan och polismyndigheter när det gäller barn som far illa eller riskerar att fara illa har regeringen gett , Myndigheten för skolutveckling och i respektive myn- dighets regleringsbrev i uppdrag att återrapportera vilka åtgärder som Prop. 2005/06:161 vidtagits för att förbättra samverkan. Samarbetet beträffande barn som bevittnat våld av eller mot en närstående skall särskilt uppmärksammas. Sekretessgenombrott i enskild verksamhet Tystnadsplikten inom enskild verksamhet är konstruerad på så vis att personalen inte obehörigen får röja vad han eller hon i verksamheten fått veta om en enskilds personliga förhållanden. Vid tolkningen av obehörighetsrekvisitet har det ansetts naturligt att söka ledning i sekre- tesslagens bestämmelser. Som obehörigt röjande anses inte att någon full- gör uppgiftsskyldighet som följer av lag eller förordning. Tystnadsplikten inom enskild verksamhet anses inte heller hindra att misstankar om allvarliga brott framförs till polisen (prop. 1980/81:28 s. 23 och prop. 1981/82:186 s. 26). De nya sekretessbrytande regler som föreslås i sekretesslagen bör således medföra att obehörighetsrekvisiten i bestäm- melserna om tystnadsplikt i 2 kap. 8 § lagen (1998:531) om yrkes- verksamhet på hälso- och sjukvårdens område (LYHS) och i 15 kap. 1 2 §§ socialtjänstlagen (2001:453) tolkas på motsvarande sätt. Någon ändring i dessa lagar behöver således inte göras för att den som omfattas av de nämnda tystnadspliktsreglerna även fortsättningsvis skall kunna lämna uppgifter till de brottutredande myndigheterna i samma utsträck- ning som motsvarande personalkategorier inom den offentliga sektorn. Läkare, tandläkare, barnmorskor, sjuksköterskor, psykologer, psykotera- peuter samt familjerådgivare enligt socialtjänstlagen (2001:453) och deras biträden får enligt 36 kap. 5 § (RB) höras om vittnen om något som i deras yrkesutövning har anförtrotts dem eller som de i samband därmed erfarit endast om det är medgivet i lag eller om den till vars förmån tystnadsplikten gäller samtycker till det. Nämnda perso- nalkategorier är dock skyldiga att vittna i mål angående sådana brott som anges i 14 kap. 2 § femte stycket sekretesslagen. De utvidgningar av de sekretessbrytande reglerna i 14 kap. 2 § femte stycket som föreslås i detta avsnitt innebär att femte stycket behöver delas upp i två stycken. Eftersom de nämnda personalkategorierna även fortsättningsvis bör kunna lämna uppgifter i samma utsträckning under en rättegång som de enligt sekretesslagen kan göra i förhållande till de brottsutredande myndigheterna bör en följdändring göras i 36 kap. 5 § RB. möjligheter att lämna upp- gifter som rör ungdomar till polisen skall bl.a. med särskild uppmärksamhet följa utveck- lingen hos barn och ungdom som har visat tecken till en ogynnsam utveckling samt aktivt arbeta för att förebygga och motverka missbruk bland barn och ungdom av alkoholhaltiga drycker, andra berusnings- medel eller beroendeframkallande medel samt dopningsmedel (1 § social- tjänstlagen [2001:453]). I frågor som rör barn som far illa eller riskerar att fara illa skall socialnämnden samverka med samhällsorgan, or- ganisationer och andra som berörs. I fråga om utlämnande av uppgifter gäller de begränsningar som följer av 15 kap. socialtjänstlagen och av sekretesslagen (1980:100) (1 a § socialtjänstlagen). Offentlighets- och sekretesskommittén har i sitt huvudbetänkande läm- nat förslag till nya sekretessbrytande bestämmelser som ger möjligheter att i större utsträckning lämna uppgifter som rör ungdomar till polisen dels i syfte att motverka ungdomsbrottslighet, dels i syfte att åstadkomma ett polisiärt ingripande då den unge befinner sig i vissa utsatta situationer, dels i syfte att motverka olovlig överlåtelse av narkotika och alkohol till underåriga. Som nämnts i avsnitt 3 behandlas i denna proposition endast de två sistnämnda förslagen. Vidare behandlas kommitténs förslag om en begränsad utvidgning av den begränsade uppgiftsskyldighet som åvilar i förhållande till bl.a. åklagarmyndigheter och polismyndigheter enligt 12 kap. 10 § andra stycket socialtjänstlagen. Nedan lämnas inledningsvis en redogörelse för de möjligheter har att lämna ut uppgifter till polisen enligt gällande rätt. Inom gäller som huvudregel sekretess för uppgift om enskilds personliga förhållanden, om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan att den enskilde eller någon honom eller henne närstående lider men (7 kap. 4 § sekretesslagen). Sekretessen gäller dock inte beslut om omhändertagande, beslut om vård utan samtycke eller beslut om sluten ungdomsvård. I 15 kap. 1 § socialtjänstlagen (2001:453) föreskrivs tystnadsplikt för den som är eller har varit verksam inom yrkesmässigt bedriven enskild verksamhet som avser insatser enligt socialtjänstlagen och i 15 kap. 2 § samma lag föreskrivs tystnadsplikt för den som är eller har varit verksam inom enskild familjerådgivning. Den som omfattas av dessa be- stämmelser får inte obehörigen röja vad han eller hon i verksamheten har fått veta om en enskilds personliga förhållanden. Hos polisen gäller sekretess till skydd för enskilds personliga för- hållanden dels i den del av polisens verksamhet som avser att förebygga, beivra och bekämpa brott (9 kap. 17 § sekretesslagen), dels i polisens uppgifter av mer socialt inriktad karaktär, t.ex. ärenden om handräckning enligt lagstiftningen om vård av unga inom (7 kap. 4 § sekretesslagen). I det förstnämnda fallet gäller sekretess för uppgifter om enskildas personliga och ekonomiska förhållanden, om det inte står klart att uppgifterna kan röjas utan att den enskilde eller någon närstående till den enskilde lider men, dvs. presumtionen är att uppgifterna omfattas av sekretess. I det senare fallet är presumtionen att uppgifterna är offentliga, dvs. i sådan verksamhet gäller det sekretess för uppgifter om enskildas personliga förhållanden endast om det kan antas att den enskilde eller någon närstående till den enskilde lider men om uppgiften röjs. En redogörelse för vilka möjligheter har att lämna ut uppgifter till polisen har lämnats i avsnitt 5.1.2.