prop · GT03183 · 2006-03-21 00:00:00 — I dessa skyldigheter ingår naturligtvis att svara för kostnaderna för åtgärderna, och för att säkerställa detta finns bestämmelser om finansiering (se av- snitt 5). Underlåtenhet att fullgöra skyldigheterna kan medföra vite eller straff och kan i vissa fall leda till att tillståndet återkallas. Det sistnämnda gäller dock inte för underlåtenhet på det finansiella området, vilket in- direkt innebär att statens ekonomiska risk ökar. För att förebygga att kärntekniska anläggningar drivs vidare, trots att finansieringskraven inte uppfylls, föreslås därför ett tillägg i 15 § kärntekniklagen som innebär att väsentliga åsidosättanden på detta område kan leda till att tillståndet för en kärnteknisk verksamhet återkallas. För att ingen tveksamhet skall råda om vilka krav som ställs på en till- ståndshavare vad gäller att svara för kostnader och säkerställa finan- siering för de allmänna skyldigheterna så bör 13 § kärntekniklagen för- tydligas i detta avseende. Regeringens förslag: Ansvarsbestämmelsen i 27 § andra stycket kärntekniklagen skall justeras så att den hänvisar till aktuell Euratom- förordning. Skälen för regeringens förslag: Enligt 27 § andra stycket kärnteknik- lagen är det förenat med straffansvar att inte fullgöra den uppgifts- nr 3227/76 av om tillämpning av bestämmelserna Euratom (EGT L 363, s. 1, Celex 31976R3227) eller lämna oriktiga uppgifter till kommissionen. 2005/06:183 Euratomförordningen har numera upphört och ersatts av kommissionens förordning (Euratom) nr 302/2005 av om genom- förandet av Euratoms kärnämneskontroll (EUT L 54, 28.2.2005, s. 1, Celex 32005R0302), vilken har motsvarande innehåll. Eftersom skälen för ansvarsbestämmelsen kvarstår (jfr prop. 1994/95:118 s. 22 ff) bör hänvisningen ändras så att den avser den nu gällande för- ordningen. Förslaget innebär ingen saklig förändring i förhållande till vad som har gällt, varför det inte har bedömts nödvändigt att in- hämta synpunkter därpå. Regeringens förslag: Skyldigheten att ställa säkerhet för kostnaderna för efterbehandling och andra återställningsåtgärder enligt skall inte gälla för åtgärder som omfattas av avgifter och säkerheter inom systemet för finansiering av hanteringen av restprodukter från kärnteknisk verksamhet. Utredningens förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Utredningens förslag innebar dock att säkerhet enligt aldrig skulle behöva ställas av den som omfattas av finansieringssystemet för kärnteknisk verksamhet. Remissinstanserna: , och har alla påpekat att det finns efter- behandlings- och återställningsåtgärder efter en kärnteknisk verksamhet som inte ingår bland de åtgärder som skall täckas inom finansierings- systemet och föreslagit olika justeringar av utredningens förslag för att även dessa skall kunna omfattas av krav på säkerhet. Skälen för regeringens förslag: För att undvika att det krävs säker- heter för samma åtgärder enligt två olika lagar bör möjligheten att förena ett tillstånd med krav på säkerheter för efterbehandlings och andra åter- ställningskostnader enligt 16 kap. 3 § begränsas vad gäller kärnteknisk verksamhet. Denna begränsning får dock inte innebära att det inte alls går att kräva säkerheter för vissa kostnader, varför undan- taget endast skall gälla sådana åtgärder som täcks inom finansierings- systemet. Regeringens förslag: Hänvisningen i 16 kap. 6 § andra stycket in- komstskattelagen (1999:1229) till lagen (1992:1597) om finansiering av framtida utgifter för använt kärnbränsle m.m. (finansieringslagen) skall justeras så att den avser den nya lagen om finansiella åtgärder för hanteringen av restprodukter från kärnteknisk verksamhet. Skälen för regeringens förslag: Det undantag från avdragsrätt för ut- gifter som ett kärnkraftsföretag kan få ersättning för enligt finansierings- lagen som finns i paragrafens andra stycke, bör då denna lag upphävs i stället göras för ersättningar enligt den nya lagen om finansiella åtgärder. 2005/06:183 Förslaget är en konsekvensändring, varför det inte har bedömts nöd- vändigt att inhämta synpunkter på förslaget. Regeringens förslag: Omfattningen av lagen (1988:1597) om finan- siering av hanteringen av visst radioaktivt avfall m.m. (Studsviks- lagen) skall justeras så att den bättre avspeglar vilka åtgärder som de avgifter som tas ut är avsedda att bidra till. Utredningens förslag: har föreslagit att lagen ändras så att den stämmer överens med utövad praxis. Statens kärnkraftinspektions förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag. Remissinstanserna: har anfört att lagens omfattning bör kompletteras så att den omfattar allt radioaktivt avfall som AB SVAFO ansvarar för. för kärnavfallsfrågor KASAM har stött de föreslagna ändringarna men bl.a. ansett att uttrycket som ett bidrag till framtida kostnader bör ändras till som ett bidrag att täcka framtida kostnader. , , Fors- marks , , , Vatten- fall AB samt har instämt i att ett förtydligande av vilka anläggningar som skall omfattas av lagen är önskvärt då det ger ökad klarhet om vad som skall finansieras av fondmedel. och AB SVAFO har förordat att en ändring görs i enlighet med kärnkraft- inspektionens förslag men anser att samtliga kärntekniska anläggningar som fanns i Studsvik skall omfattas. Skälen för regeringens förslag: Det är tre till- ståndshavare enligt kärntekniklagen som innehar de anläggningar respek- tive ansvarar för det använda kärnbränsle och kärnavfall som Studsviks- lagen avser (härvid bortses från Ranstadsanläggningen, se avsnitt 4). De betalar ingen avgift men har enligt Studsvikslagen en möjlighet att få ett kostnadsbidrag till dekontaminering och nedläggning av dessa anlägg- ningar respektive hantering och slutförvaring av kärnavfallet och det an- vända kärnbränslet. Tillståndshavarna är , AB SVAFO och . Samtliga dessa tillståndshavare kan också få ett kostnadsbidrag ur Studsviksfonden för de strålskyddsåtgärder som är nödvändiga enligt strålskyddslagen (1988:220). Den verksamhet som kan komma i fråga för kostnadsbidrag anges i 1 § Studsvikslagen. angav i sitt betänkande att av- giftssystemet, enligt den praxis som kommit att utvecklas mellan reaktor- innehavarna och kärnkraftinspektionen, utöver det som anges i lagtexten också kommit att omfatta andra anläggningar för hantering m.m. av kärn- ämne och kärnavfall som fanns inom Studsviksanläggningen . Denna bedömning delas av Studsvikskoncernen och kärnkraft- inspektionen och har inte motsagts av de avgiftsskyldiga bolagen. sistnämnda torde inte heller ha varit omedvetna om den aktuella praxis- Prop. 2005/06:183 en, då de genom sin representation i AB har varit del- aktiga i de beräkningar som legat till grund för tillämpningen av Studs- vikslagen. Regeringen gör mot denna bakgrund bedömningen att praxi- sen återspeglar det åtagande som kärnkraftsindustrin har gjort när det gäller anläggningarna vid Studsvik och anser att Studsvikslagen bör ändras i enlighet därmed. Vad gäller frågan om vilka anläggningar som har ingått i kostnadsberäkningarna och därigenom omfattas av praxisen, delar regeringen kärnkraftinspektionens uppfattning. De anläggningar som sålunda bör läggas till i 1 § tredje punkten Studsvikslagen är fläktanläggningen HCL, tank- och siloanläggningen TS, hallen för aktivt avfall AU, f.d. uranförrådet UF, avfallsskjulen AS 14, upplagsplatsen UA för fast aktivt avfall och indunstaren ID för aktivt avfall. Därutöver föreslås en justering av paragrafens övriga inne- håll för ökad tydlighet och överensstämmelse med lagens förarbeten. har, med instämmande av kärnkraftinspektionen och AB SVAFO, påpekat att sistnämnda bolag ansvarar för visst radio- aktivt avfall som inte är kärnavfall eller kärnbränslerester och därför inte omfattas av 1 § fjärde punkten Studsvikslagen. Avfallet emanerar från den forskningsverksamhet som har bedrivits och ingår i den för- teckning som fogats till regeringens beslut vari bl.a. konstateras att AB SVAFO övertar återstående skyldigheter enligt 10 § kärntekniklagen för detta avfall (dnr M92/4360/6). Avfallet i fråga har sådant samband med kärnkraftsproduktionen att omhändertagandet av det bör berättiga till bidrag från Studsviksfonden. Av denna anledning föreslås att 1 § fjärde punkten Studsvikslagen justeras så att den även täcker in detta radioaktiva avfall. Lagrummet ändras också på så vis att det datum för övergången av ansvaret som det råder enighet om, samma som i femte punkten, anges för att tydliggöra hur bestämmelsen skall tillämpas. Det bör observeras att tillståndshavarna är skyldiga att på ett säkert sätt avveckla och riva sina respektive anläggningar samt slutförvara sitt kärnavfall och använda kärnbränsle oavsett möjligheterna till kostnads- bidrag enligt Studsvikslagen. De kan också bli skyldiga att betala avgifter och ställa säkerheter enligt det nya finansieringssystemet för kostnader som inte täcks av medel i Studsviksfonden (se avsnitt 5.3). Regeringens förslag: Avgiften skall höjas till för varje levere- rad kilowattimme (kWh) elström och tas ut . Avgiften skall förvaltas enligt lagen om finansiella åtgärder för hanteringen av rest- produkter från kärnteknisk verksamhet då denna träder i kraft. Statens kärnkraftinspektions förslag överensstämmer med regering- ens såvitt avser avgiftsnivån, men innebär att avgiften skall betalas . Remissinstanserna: , och har inte haft någon erinran mot förslaget, men den sistnämnda har anfört att kärnkraftinspektionens prognos över den framtida energiproduktionen är låg. för kärnavfallsfrågor KASAM har tillstyrkt förslaget till ny avgift. , , , , , samt har avstyrkt förslaget till höjning av avgiften med motiveringen att kärn- kraftinspektionens beräkningar grundas på ett antagande om energi- produktionen som inte är baserat på verkliga förutsättningar. och AB SVAFO har förordat att avgiften höjs enligt förslaget. Skälen för regeringens förslag: Tillståndshavarna för de anlägg- ningar som omfattas av Studsvikslagen är skyldiga att för sina respektive verksamheter upprätta en beräkning över de kostnader som verksamheten enligt 1 § avser. I de beräknade kostnaderna skall ingå dels en uppskatt- ning av kostnaderna för samtliga de åtgärder som kan anses bli be- hövliga, dels kostnaderna för de åtgärder som avses bli vidtagna inom en tidsrymd av . Kostnadsberäkningen skall ses över samt lämnas till kärnkraftinspektionen. Tillståndshavarna har, efter medgivande av kärnkraftinspektionen, överlåtit uppgiften att upp- rätta kostnadsberäkningarna till AB SVAFO. Då lagen började tillämpas uppgick avgiften till per kWh. 1993 beslutade , efter förslag från regeringen och kärnkraftinspek- tionen, att höja avgiften till per kWh. Höjningen kom att gälla . Kärnkraftinspektionen har, med utgångspunkt i en granskning av kostnadsberäkningarna och en prognos för energiproduktionen , föreslagit en höjning av avgiften med per kWh från dagens till per kWh. Förslaget bygger på samma planer- ingsförutsättningar som har använts . Regeringen har förståelse för de synpunkter som innebär att kärnkraft- inspektionens prognos av den framtida energiproduktionen är något låg. Regeringen gör dock bedömningen att en avgiftshöjning är motiverad med anledning av de beräkningar av framtida kostnader som myndig- heten gjort utifrån det avgiftsunderlag som AB SVAFO lämnat. Rege- ringen frångår dock kärnkraftinspektionens förslag att avgift skall tas ut och föreslår att slutår i stället skall vara 2009. Därefter bör kärnkraftsindustrin ha betalat in de medel som krävs för de åtgärder som avses i 1 § Studsvikslagen. Eftersom lagen (1992:1537) om finansiering av framtida utgifter för använt kärnbränsle m.m. upphör innan Studsvikslagen (se nedan), måste bestämmelsen om förvaltning av avgiftsmedlen anpassas för detta. En ny hänvisning föreslås därför till att förvaltningen skall ske enligt lagen om finansiella åtgärder för hanteringen av restprodukter från kärnteknisk verksamhet då denna träder i kraft. Regeringens förslag: Studsvikslagen skall upphöra att gälla vid ut- gången av 2009. Utredningens förslag innebär att Studsvikslagen skall upphöra sam- tidigt som lagen om finansiella åtgärder för hanteringen av restprodukter från kärnteknisk verksamhet träder i kraft, men tillämpas såvitt avser Prop. 2005/06:183 betalning av avgifter . Remissinstanserna har inte haft några synpunkter på förslaget. Skälen för regeringens förslag: För att säkerställa att de kostnader som skall finansieras genom Studsvikslagen blir täckta, är det nödvändigt att betalningarna enligt den lagen fortgår (se avsnitt 7.2). Lagen bör därför inte upphöra förrän . 8 Tillsyn över solarier Regeringens förslag: Regeringen skall få meddela föreskrifter om att tillsynen över solarieverksamhet skall utövas av den eller de kom- munala nämnder som fullgör uppgifter inom miljö- och hälsoskydds- området. Statens strålskyddsinstituts förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna har ställt sig positiva till förslaget. Till fördelarna räknas bl.a. att kommunerna har de bästa förutsättningarna för att kontrollera att strålskyddslagens bestämmelser efterlevs lokalt och att det innebär en förenkling för verksamhetsut- övarna. Flera av de kommuner som redan tagit över tillsynen av solarie- verksamhet har framhållit positiva erfarenheter av samordningen med tillsynen av hälsoskyddet. Flera remissinstanser har pekat på vikten av tillsynsvägledning. och kommun har ställt sig negativa till förslaget. Kommuner och Landsting har uttryckt oro över att fler uppgifter läggs på kommunerna. har stött förslaget. Skälen för regeringens förslag: Antalet fall av hudcancer ökar. För uppkomst av hudcancerformerna malignt melanom, skivepitelcancer och basalcellscancer finns ett samband med exponering för ultraviolett strål- ning. Det tar att utveckla hudcancer. Det finns inget känt sätt att avgöra om en uppkommen hudcancer beror på solen eller solande i solarium. Det går att begränsa de tekniska riskerna med solarieanvändning genom tillsyn som omfattar strålning, säkerhet och information. Utan regelbunden tillsyn riskerar solariekunder att utsättas för exponering av ultraviolett ljus av slag och omfattning som är skadlig och t.o.m. kan be- faras inverka menligt på folkhälsan. Som ett led i att uppnå miljö- kvalitetsmålet Säker strålmiljö har regeringen i miljömålspropositionen Svenska miljömål ett gemensamt uppdrag (prop. 2004/05:150) tagit upp möjligheten att begränsa de tekniska riskerna med solarieanvändning genom tillsyn som omfattar strålning, säkerhet och information. har huvudansvaret för tillsynen av solarie- verksamhet såvitt avser strålning, men saknar resurser att genomföra regelbundna inspektioner lokalt. får strålskyddsinstitutet delegera denna solarietillsyn till de kommuner som frivilligt åtar sig uppgiften, vilket ungefär hälften av landets kommuner har gjort. låts till allmänheten är dessutom föremål för tillsyn enligt så- vitt avser hygienen. har givit ut allmänna råd om tillsyn Prop. 2005/06:183 över hygienlokaler och kommunernas miljö- och hälsoskyddsnämnder, eller motsvarande, ansvarar för den operativa tillsynen. I de fall kom- munen tagit över strålskyddsinstitutets tillsynsansvar sköts tillsynen över båda delarna , vilket också kan antas bli fallet om kommunerna får hela tillsynsansvaret. Regeringen konstaterar att tillsynen över solarier vad gäller strålning inte är tillfredsställande med dagens regelverk. En effektiv och regel- bunden tillsyn är nödvändig för att förebygga sådana skador som kan uppkomma på grund av felaktiga eller felaktigt hanterade solarie- anläggningar. Eftersom det finns cirka 18 000 helkroppssolarier i är det inte realistiskt att strålskyddsinstitutet utövar sådan tillsyn med till- räcklig frekvens. Den bästa lösningen synes i stället vara att kommunerna tar över ansvaret för denna tillsyn. Detta har enligt de remissvar som inkommit visat sig vara ett väl fungerande arrangemang, som ger sam- ordningsvinster för såväl myndigheten som verksamhetsutövarna. Till- synen skall därtill kunna avgiftsfinansieras och storleken på avgiften sättas enligt de principer som gäller för tillsyn enligt . För att ge regeringen möjlighet att utfärda föreskrifter i syfte att över- låta tillsynsansvaret för solarieverksamhet till kommunerna föreslås en ändring av 30 § strålskyddslagen (1988:220). Regeringen avser att där- efter genomföra nödvändiga ändringar i strålskyddsförordningen (1988:293). Lagen om finansiella åtgärder för hanteringen av restprodukter från kärn- teknisk verksamhet Kravet enligt 10 § lagen (1984:3) om kärnteknisk verksamhet ändras Tillståndshavarnas skyldighet att svara för de åtgärder som krävs för att på ett säkert sätt hantera och slutförvara i verksamheten uppkommet kärnavfall m.m. och på ett säkert sätt avveckla och riva anläggningar i vilka verksamheten inte längre skall bedrivas, kommer att kvarstå. således i huvudsak samma kostnader som skall finansieras enligt denna lag som enligt lagen (1992:1537) om finansiering av framtida utgifter för använt kärnbränsle m.m. En viss sänkning av avgiften kan dock förväntas eftersom tillkommande kostnader skall fördelas på fler år än enligt nuvarande system. Utifrån principen att det är industrin, och inte skattebetalarna, som skall stå för kostnaderna kan dock indu- strins ansvar komma att öka eftersom den nya lagen syftar till att över- föra mer risk på industrin. För företag som inte har omfattats av finansieringssystemet kommer lagen att medföra vissa nya administrativa uppgifter. tioner som tidigare gjorts internt i sådana företag kan komma att över- föras till en fond inom finansieringssystemet. Myndigheternas möjlighet att få ersättning ur fonden för verksamhet kopplad till kärnavfallsprojektet förtydligas. Regeringen bedömer att de förändringar av avgiftsprocessen som utredningen har föreslagit innebär viss ökning av myndigheternas kostnader för prövning av frågor om avgifter och säkerheter. Även de ökade kostnader som det kan medföra Prop. 2005/06:183 om regeringen utser en myndighet att fastställa statens ekonomiska risk kommer att täckas med medel ur fonderna. Förslaget innebär ingen belastning på statsbudgeten. Att avgiften höjs kommer att innebära ökade kostnader för de avgifts- skyldiga företagen. Att regeringen nu föreslår en bortre gräns för hur länge avgift skall betalas medför dock att företagen får en bättre över- blick över de framtida kostnaderna. Det finns uppskattningsvis 18 000 helkroppssolarier i , var- av cirka 9 000 i gym, simhallar, hotell och professionella solstudior och cirka 9 000 på svenska företag för användning av personalen. I antalet in- går inte s.k. drop-in-solarier. Den som bedriver verksamhet med solarier är skyldig att meddela detta till kommunen. Enligt dagens uppdelning av tillsynsansvaret är solarier föremål för tillsyn från både strålskyddsinstitutet och kommunen. Strålskyddsinstitut- et har tillsynen över strålningen och kommunerna har tillsynen över hygienen. Enligt finns krav på verksamheter som är föremål för tillsyn att också bedriva egentillsyn. Kommunens tillsyn kan därmed förenklas och den administrativa bördan på solarieinnehavaren minskas. Tillsynen kan avgiftsfinansieras. Storleken på avgiften kan sättas så att den inte belastar kommunernas ekonomi. De flesta kommuner förväntas ta ut en avgift. Storleken på avgiften kan variera mellan kommunerna I de kommuner som har tagit över tillsynsansvaret beräknas tids- åtgången, främst för inspektörerna, per besök. Vanligast är att inspektioner sker med mellanrum. Det är rimligt att anta att det även kommer att gälla för de kommuner som inte utövar till- synen över solarieverksamhet. Att boka och ta emot tillsynsbesök kommer att belasta företagen. Sam- ordningen med tillsynen över hygienlokaler kan dock komma att minska den totala belastningen. Regeringen utgår från att de kommunala tillsyns- myndigheterna tar vara på de möjligheter till samordning som finns. 10.1Förslaget till lag om finansiella åtgärder för hanteringen av restprodukter från kärnteknisk verksamhet I paragrafen, som saknar direkt motsvarighet i lagen (1992:1537) om finansiering av framtida utgifter för använt kärnbränsle m.m. (finan- sieringslagen), anges lagens övergripande syfte och dess koppling till lagen (1984:3) om kärnteknisk verksamhet (kärntekniklagen). De skyl- digheter som följer av lagen förutsätter att ett tillstånd till kärnteknisk verksamhet enligt kärntekniklagen har meddelats. I sak innebär be- stämmelsen ingen förändring mot vad som gäller enligt finansierings- lagen. Genom bestämmelsen förtydligas att vissa begrepp som används i lagen definieras på samma sätt som i 1 och 2 §§ kärntekniklagen. Bestämmel- sen är ny i förhållande till finansieringslagen, men innebär ingen för- ändring i sak. I paragrafen definieras restprodukter, vilket är ett nytt begrepp i för- hållande till finansieringslagen. Med kärnämne som inte skall användas på nytt avses enligt 2 § 2 kärntekniklagen i första hand använt kärn- bränsle som inte har placerats i slutförvar. Med driftavfall avses sådant låg- och medelaktivt kärnavfall som kontinuerligt tas om hand i befintligt slutförvar. I paragrafen införs begreppet kärnavfallsavgift som ett samlingsbegrepp. Den närmare beskrivningen av vad avgiften avser motsvarar i princip vad som gäller enligt 2 och 4 §§ finansieringslagen. Det som anges i punkterna 13, 5 och 89 innebär ingen förändring mot vad som gäller enligt finansieringslagen. Punkten 4 innebär en omformulering som gör det tydligt att även nödvändig kompetensuppbyggnad hos de myndig- heter som skall pröva de åtgärder som tillståndshavarna vidtar omfattas av avgiftsskyldigheten. Enligt punkten 6 kan avgift tas ut för den myn- dighetstillsyn som behövs vid anläggningar som avvecklas eller rivs. Prövning av frågor om slutförvaring som anges i punkten 7 innefattar såväl kärnsäkerhets- som strålskyddsgranskning och avser t.ex. kontroll av kapslar för inneslutning av kärnavfall och transportsystem för avfalls- hanteringen. Se även under avsnitt 5.3. Begreppet riskavgift återkommer i 14 §. Till skillnad från vad som gäller enligt 1 § tredje stycket finansierings- lagen så omfattar lagen enligt denna paragraf samtliga kärntekniska an- läggningar som ger upphov till sådant högaktivt kärnavfall som fordrar slutförvaring , dvs. även de anläggningar som inte producerar el. Också anläggningar som är i drift omfattas. Bestämmelsen ersätter 1 § första stycket finansieringslagen. Paragrafens sista mening, som närmast motsvarar 8 § finansieringslagen, tydliggör att en tillståndshavare inte har något betalningsansvar för kostnader som belöper på en annan tillståndshavare. Liksom tidigare så innebär inte be- stämmelsen att alla förväntade kostnader måste vara täckta , utan avgifterna ackumuleras i den takt som bestäms lämplig. Bemyndigandet innebär bl.a. att det, liksom enligt 5 § första stycket finansieringslagen, är regeringen eller den myndighet som regeringen be- stämmer som fastställer storleken på avgifterna och när de skall betalas. De närmare kriterierna för hur och när detta skall göras anges dock inte i lagen. Möjligheten att helt ersätta avgiften med säkerhet är avsedd för mindre verksamheter där de förväntade kostnaderna är så små att uppbyggnaden av en särskild fond skulle medföra oproportionerligt höga administrativa kostnader. Ett dispensbeslut kan upphävas om förhållandena så kräver. Se även under avsnitt 5.3. Bestämmelsen motsvarar 1 § andra stycket och 2 a § finansieringslagen. Utrymmet för att kräva säkerheter motsvarar för varje tillståndshavare den summa som återstår att betala till dess de inbetalda avgifterna täcker alla de kostnader som anges i 4 §. Om beräkningarna av kostnaderna är korrekta bör det innebära att kraven på säkerheternas omfattning och ut- formning sänks för varje beräkningsperiod. Skyldigheten att ställa säkerhet skall endast omfatta den som är skyldig att betala kärnavfallsavgift.