prop · GT0378 · 2006-02-08 00:00:00 — I uttrycket nödvändigt utrymme ligger att utrymmet måste uppfylla de krav som rimligen kan ställas av hänsyn till anordningen. Genom bestämmelsen kan huvudmannen kräva att en vattenmätare för- läggs frostfritt och på en plats som tillåter en god mätarfunktion, att mätarplatsen är lämplig från arbetarskyddssynpunkt m.m. Huvudmannens rätt till tillträde till fastigheten för att fullgöra sina skyldigheter regleras i 41 §. Användningen av en allmän va-anläggning 21 § En fastighetsägare får inte använda en allmän va-anläggning på ett sätt som innebär 1.att avloppet tillförs vätskor, ämnen eller föremål som kan inverka skadligt på ledningsnätet eller anläggningens funktion eller på annat sätt medför skada eller olägenhet, 2.att huvudmannen får svårt att uppfylla de krav som ställs på va- anläggningen och driften av den eller att i övrigt uppfylla sina skyldig- heter enligt lag, annan författning eller avtal, eller 3.andra olägenheter för huvudmannen eller någon annan. Paragrafen motsvarar delvis 21 § den nuvarande va-lagen. Första punkten är ny. En motsvarande bestämmelse finns i bransch- organisationen normalförslag till allmänna bestämmel- ser om brukande av en kommuns allmänna va-anläggning (ABVA) och brukar ingå i huvudmannens allmänna bestämmelser. Skälen för lag- reglering har behandlats i avsnitt 5.10. Punkterna två och tre har formulerats så att fastighetsägarens skyldig- heter vid användandet svarar mot huvudmannens skyldigheter enligt 10 §. Nytt i jämförelse med 21 § den nuvarande va-lagen är att det vid användandet också skall tas hänsyn till att huvudmannen måste beakta resurshushållningsaspekter vid ordnandet och driften av den allmänna va-anläggningen. 22 § Om en fastighets va-förhållanden påtagligt avviker från de för- hållanden som i övrigt råder i en allmän va-anläggnings verksam- hetsområde, får huvudmannen träffa avtal med fastighetsägaren om särskilda villkor för användningen av va-anläggningen. Bestämmelsen är ny men motsvarar det avtalsutrymme som huvud- Prop. 2005/06:78 mannen utan uttryckligt lagstöd anses ha enligt den nuvarande va-lagen när det gäller fastigheter med påtagligt avvikande va-förhållanden. En motsvarande bestämmelse finns i ABVA. Den närmare innebörden av paragrafen har behandlats i avsnitt 5.10. 23 § Regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, kommunen får meddela ytterligare föreskrifter om användningen av allmänna va- anläggningar. Bemyndigandet avser de mer detaljerade kraven på användningen av en allmän va-anläggning. Bestämmelsen har behandlats i avsnitt 5.10. Rätten att meddela föreskrifter är begränsad till att avse regler om an- vändandet av den allmänna va-anläggningen. av- ser inte användningen utan va-installationens beskaffenhet och utförande av arbete på installationen. Sådana installationsföreskrifter omfattas där- för inte av bemyndigandet. När det i fortsättningen är kommunen som meddelar föreskrifterna är det inte nödvändigt att, såsom 22 § den nuvarande va-lagen är for- mulerad, upplysa om att föreskrifterna inte får oskäligt begränsa eller för- svåra fastighetsägarnas möjligheter att använda va-anläggningen. Denna begränsning gäller ändå. Skyldighet att betala avgifter för allmänna vattentjänster 24 § En fastighetsägare skall betala avgifter för en allmän va-anlägg- ning, om fastigheten 1.finns inom va-anläggningens verksamhetsområde, och 2.med hänsyn till skyddet för människors hälsa eller miljön behöver en vattentjänst och behovet inte kan tillgodoses bättre på annat sätt. Vid bedömning av behovet enligt första stycket 2 skall särskild hänsyn tas till i vilken utsträckning jämförda alternativ tillgodoser intresset av en god hushållning med naturresurser. Om fastigheten är obebyggd men enligt en detaljplan är avsedd för bebyggelse, skall bedömningen av behovet enligt första stycket 2 göras som om fastigheten vore bebyggd i enlighet med planen. Detta gäller dock inte om det finns särskilda skäl för en annan bedömning. Första och tredje styckena i paragrafen motsvarar i huvudsak 9 § första stycket den nuvarande va-lagen. Bestämmelsen har behandlats i avsnitt 5.11. I första stycket 2 har i jämförelse med skrivningen i den nuvarande va- lagen ett förtydligande gjorts. Genom att det redan av lagtexten framgår att fastighetens behov grundas på skyddet för människors hälsa och miljön, minskas risken att läsaren ges det felaktiga intrycket att det skulle vara fråga om en faktisk anslutningsskyldighet som skall prövas mot behovet i det enskilda fallet. I praxis anses hälso- och miljöskäl från objektiva utgångspunkter tala för att fastigheten har behov av anlägg- ningen och att fastighetsägaren därför skall bidra till att täcka kostnad- erna för anläggningen. Andra stycket saknar motsvarighet i va-lagen och medför att det vid fördelsbedömningen skall beaktas särskilt i vad mån jämförda alternativ tillgodoser intresset av en god hushållning med naturresurserna. Avsikten är att ett sådant hänsynstagande skall ge större utrymme för enskilda bra småskaliga alternativ som uppfyller långsiktiga krav på hälso- och miljöskydd. Det skall öka fastighetsägarens möjlighet att få hålla sig till ett sådant enskilt alternativ och därigenom slippa avgiftsskyldighet gent- emot huvudmannen. 25 § En avgift enligt 24 § skall avse 1.vattentjänster som tillhandahålls fastigheten genom en förbindelse- punkt, från det att huvudmannen har ordnat förbindelsepunkten och infor- merat fastighetsägaren enligt 12 §, och 2.bortledande av vatten från fastigheten som inte sker genom en för- bindelsepunkt, från det att huvudmannen har ordnat de anordningar som behövs för bortledandet och informerat fastighetsägaren om detta. Bestämmelsen i första punkten är avsedd att i sak helt motsvara 9 § andra stycket den nuvarande va-lagen. Med ordnat avses i detta sammanhang att förbindelsepunkten är bestämd och att ledningar och andra anord- ningar för vattenförsörjning till eller avlopp från varje förbindelsepunkt finns tillgängliga. Andra punkten har tillkommit för att få en motsvarande reglering av avgiftsskyldighetens inträde beträffande sådant omhändertagande av dag- och dränvatten från en fastighet som sker genom en allmän avvattnings- anläggning och som inte förutsätter servisledningar. När huvudmannen har utfört en sådan anläggning och underrättat fastighetsägaren om detta, inträder skyldigheten att betala anläggnings- och brukningsavgifter. Bestämmelsen har behandlats i avsnitt 5.11. 26 § Utöver vad som följer av 24 och 25 §§ skall en fastighetsägare betala en avgift för en allmän va-anläggning, om fastigheten 1.finns inom va-anläggningens verksamhetsområde, 2.är bebyggd eller enligt en detaljplan är avsedd för bebyggelse, och 3.behöver, eller har nytta av, bortledande av vatten från allmän plats- mark. Avgiften skall avse bortledande av vatten från allmän platsmark inom va-anläggningens verksamhetsområde, från det att huvudmannen har ordnat de anordningar som behövs för bortledandet och informerat fastighetsägaren om detta. Bestämmelsen motsvaras delvis av 10 § den nuvarande va-lagen. Avvatt- ningen av allmän platsmark är genom den nya avloppsdefinitionen i 2 § samt regleringen i denna paragraf inte längre bunden till en detaljplan. Detta behandlas i avsnitt 5.11. En definition av vad som avses med all- män platsmark finns i 2 §. Det får överlämnas åt rättstillämpningen att avgöra vad som närmare skall beaktas vid bedömningen av behovs- och nyttorekvisiten. Av 27 § framgår att de som har ansvaret för att allmän platsmark ställs i ordning och underhålls också är skyldiga att betala för vattentjänsten. Enligt 30 § får avgifterna inte överskrida det som behövs för att täcka de nödvändiga kostnaderna för vattentjänsten. Fördelningen av kostnads- Prop. 2005/06:78 ansvaret regleras i 31 § tredje stycket. 27 § Den som ansvarar för att allmän platsmark ställs i ordning och underhålls skall betala en avgift för en allmän va-anläggning, om 1.den allmänna platsmarken finns inom va-anläggningens verksam- hetsområde, och 2.bortledande av vatten från den allmänna platsmarken behövs med hänsyn till skyddet för människors hälsa eller miljön. Avgiften skall avse bortledande av vatten från den allmänna plats- marken, från det att huvudmannen har ordnat de anordningar som be- hövs för bortledandet och informerat den som är avgiftsskyldig om detta. Paragrafen motsvaras delvis av 25 § den nuvarande va-lagen och be- handlas i avsnitt 5.11. Se vidare kommentaren till 26 §. 28 § Avgifter enligt 2427 §§ som avser bortledande av vatten skall även täcka kostnaderna för den rening av vattnet som behövs med hänsyn till skyddet för människors hälsa och miljön. I bestämmelsen, som är ny men motsvarar vad som i praktiken är gällande rätt, anges uttryckligen att avgiften för vattentjänsten inte bara avser bortledande av dagvattnet utan också de reningsåtgärder som kan behövas med hänsyn till skyddet för människors hälsa och miljön. Be- stämmelsen har behandlats i avsnitt 5.11. Avgifternas storlek och grunderna för hur de beräknas 29 § Avgifter enligt 2428 §§ får bestämmas som anläggningsavgifter och brukningsavgifter. Paragrafen motsvarar delvis 27 § första stycket den nuvarande va-lagen. De i va-lagen använda termerna engångsavgift och periodisk avgift er- sätts med anläggningsavgift och brukningsavgift. Någon ändring i sak är dock inte avsedd. Definitioner av anläggnings- och brukningsavgifter finns i 2 §. 30 § Avgifterna får inte överskrida det som behövs för att täcka de kostnader som är nödvändiga för att ordna och driva va-anläggningen. Medel får avsättas till en fond för framtida nyinvesteringar, om 1.det finns en fastställd investeringsplan, 2.avsättningen avser en bestämd åtgärd, 3.åtgärden och de beräknade kostnaderna för den redovisas i planen, 4.det av planen framgår när de avsatta medlen är avsedda att tas i an- språk, och 5.planen innehåller de upplysningar som i övrigt behövs för att bedöma behovet av avsättningens storlek. Avgifter enligt 26 och 27 §§ får inte överskrida det som behövs för att täcka kostnaderna för den vattentjänsten. Bestämmelsen i första stycket motsvaras i sak av 24 § den nuvarande va- lagen. Den i paragrafen reglerade s.k. självkostnadsprincipen behandlas i av- snitt 5.12. Där föreslås att principen även skall gälla. Avgifts- uttaget får alltså inte överstiga de kostnader som är nödvändiga för att ordna och driva den allmänna va-anläggningen. Som har gällt bör det överlämnas åt rättstillämpningen att avgöra vad som kan anses utgöra nödvändiga kostnader. Enligt den nya bestämmelsen i andra stycket får huvudmannen ökade möjligheter att avsätta medel till en investeringsfond för specificerade framtida nyinvesteringar enligt en fastställd investeringsplan. Tredje stycket motsvaras i sak av 25 § första meningen nuvarande va- lagen. 31 § Avgifterna skall bestämmas så att kostnaderna fördelas på de avgiftsskyldiga enligt vad som är skäligt och rättvist. Om vattentjänsterna för en viss eller vissa fastigheter på grund av sär- skilda omständigheter medför kostnader som i beaktansvärd omfattning avviker från andra fastigheter i verksamhetsområdet, skall avgifterna be- stämmas med hänsyn till skillnaderna. Avgifter enligt 26 och 27 §§ skall fördelas mellan de fastighetsägare som avses i 26 § och de avgiftsskyldiga som avses i 27 § enligt vad som är skäligt med hänsyn till den berörda allmänna platsmarkens omfatt- ning och fastighetsägarnas nytta av vattentjänsten. Paragrafen motsvarar i huvudsak 26 § den nuvarande va-lagen. Regler- ingen av särtaxa har redogjorts för i avsnitt 5.12. I första stycket, som inte innebär någon förändring i förhållande till gällande rätt, finns den grundläggande principen för fördelning av avgiftsuttaget. I andra stycket har förutsättningarna för särtaxa utvidgats genom att hänsyn skall tas till beaktansvärda kostnadsskillnader för viss eller vissa fastigheters vattentjänster även när brukningsavgifterna bestäms. Av tredje stycket framgår hur kostnadsansvaret för bortledande av dag- vattenflödena inom en allmän va-anläggnings verksamhetsområde skall fördelas mellan fastighetsägarna och dem som ansvarar för att de all- männa platserna iordningsställs och underhålls, se avsnitt 5.12 och under rubriken av att miljöhänsynen utgör ett av lagens skyddsintressen i avsnitt 5.5. 32 § Anläggningsavgifterna skall bestämmas på beräkningsgrunder som innebär att en fastighetsägare inte behöver betala mer än vad som mot- svarar fastighetens andel av kostnaden för att ordna va-anläggningen. Paragrafen motsvarar 27 § andra stycket första meningen den nuvarande va-lagen. 33 § Brukningsavgifterna skall bestämmas på beräkningsgrunder som är lika oavsett när va-anläggningen används. Om det med hänsyn till vattenförsörjningen, behovet av en tillfredsställande avlopps- rening eller av andra skäl behövs särskilda åtgärder av säsongsbetonad karaktär under en viss mindre del av året, får dock brukningsavgifter för Prop. 2005/06:78 en sådan tid bestämmas på beräkningsgrunder som innebär högre av- gifter än under huvuddelen av året. Bestämmelsen motsvaras delvis av 26 § tredje stycket den nuvarande va- lagen, med den förändringen att nuvarande takregel som begränsar taxe- nivån vid säsongstaxa till högst det dubbla jämfört med vad som gäller för huvuddelen av året har tagits bort. Se vidare avsnitt 5.12. Bestämmel- sen skall tillämpas med beaktande av det bakomliggande syftet, nämligen att avgifterna under en del av året får sättas högre för att minska belast- ningen av den allmänna va-anläggningen under den tiden av året. Be- stämmelsen omfattar även t.ex. situationen då huvudmannen önskar undvika att ordna en, på grund av en säsongsbetonad kraftig belastning, mycket kostsam anordning som det under resterande delen av året saknas behov av. Möjligheten att i stället kunna minska behovet av vattenför- sörjning eller avlopp genom att ta ut högre avgifter kan alltså användas som ett styrinstrument och på så vis kan den fördyrande åtgärden und- vikas. Det totala avgiftsuttaget får dock inte överskrida det som behövs för att ordna och driva va-anläggningen. 34 § Avgifternas belopp och hur avgifterna skall beräknas skall framgå av en taxa. Avgifterna får inte bestämmas till högre belopp än vad som är förenligt med bestämmelserna i 3033 §§. Kommunen får meddela föreskrifter om taxan. Kommunen får överlåta åt huvudmannen att bestämma avgifternas belopp enligt beräkningsgrun- der i kommunens taxeföreskrifter. Paragrafen motsvaras delvis av 27 § första stycket nuvarande va-lagen och behandlas i avsnitt 5.12. Till skillnad från regleringen i va-lagen flyttas, genom bestämmelsen i andra stycket, föreskriftsrätten från hu- vudmannen till kommunen. Bestämmelsen innebär att varje kommun får meddela föreskrifter om hur taxan för de allmänna vattentjänsterna skall se ut i den egna kom- munen. Det krävs att kommunfullmäktige tar ställning till de normativa delarna av taxan, dvs. de rättsliga taxeföreskrifterna med grunderna för avgiftsuttaget. Däremot får kommunen överlämna till huvudmannen att med tillämpning av dessa taxeföreskrifter bestämma avgifternas belopp. omfattar även sådana föreskrifter som krävs för att en korrekt avgift skall kunna påföras fastighetsägaren. I taxan kan därmed t.ex. anges att fastighetsägaren är skyldig att anmäla sådana ändrade för- hållanden som kan påverka avgiftsuttaget, liksom ändrade ägarförhåll- anden till fastigheten. Där kan även anges i vilken utsträckning och på vilket sätt mätning av vattenförbrukning skall ske som grund för avgifts- uttaget. 35 § Avgifter enligt denna lag skall enligt kommunens bestämmande betalas till kommunen eller huvudmannen. Om inte annat följer av 36 § skall avgifterna betalas på begäran. 2005/06:78 obetalt belopp skall ränta enligt 6 § räntelagen (1975:635) betalas från dagen för sådan begäran. Första stycket saknar motsvarighet i den nuvarande va-lagen och har behandlats i avsnitt 5.13. Andra stycket motsvarar 27 § tredje stycket den nuvarande va-lagen. 36 § En anläggningsavgift skall fördelas på årliga betalningar (del- belopp) , längst , om 1.avgiften är betungande med hänsyn till fastighetens ekonomiska bärkraft och andra omständigheter, 2.fastighetsägaren begär att avgiften skall fördelas, och 3.fastighetsägaren ställer godtagbar säkerhet. Ränta enligt 5 § räntelagen (1975:635) skall betalas på den del av avgiften som inte har betalats, från det första delbeloppet för- faller till betalning till dess betalning sker. På delbelopp som har förfallit till betalning skall ränta i stället betalas enligt 6 § räntelagen från del- beloppets förfallodag till dess betalning sker. Paragrafen motsvarar 27 § andra och fjärde stycket den nuvarande va- lagen. 37 § När en fastighet byter ägare, är den nya ägaren betalnings- ansvarig för avgifter som förfaller till betalning på tillträdesdagen eller senare, om inte annat följer av andra stycket. Den tidigare ägaren är betalningsansvarig för brukningsavgifter som är hänförliga till tiden före den nya ägarens tillträde. Paragrafens första stycke motsvarar i sak 11 § den nuvarande va-lagen. Andra stycket är nytt och innebär att en fastighetsägare alltid skall betala för sin användning. Bestämmelsen har behandlats i avsnitt 5.13. 38 § Huvudmannen får komma överens med fastighetsägare och andra avgiftsskyldiga i avgiftsfrågor som inte regleras i kommunens taxeföre- skrifter. Paragrafen motsvarar delvis 28 § den nuvarande va-lagen. Enda sakliga ändringen i förhållande till regeln i va-lagen är att allmänna bestämmel- ser inte berörs. Det behöver inte i lagtexten anges att huvudmannen får avtala om sådana frågor som inte har reglerats genom lagen eller före- skrifter som meddelats med stöd av lagen. Avtalsutrymmet tar främst sikte på sådana frågor som inte täcks av taxeföreskrifterna, såsom områden där mer affärsmässiga överväganden gör sig gällande, exempelvis för industrier. Om parterna inte kan komma överens finns möjligheten att, enligt 53 §, vända sig till för att få skäliga villkor prövade och fastställda. Bestämmelsen kommenteras i avsnitt 5.12. Inlösen av enskilda anläggningar m.m. 39 § Om det för en fastighet inom en allmän va-anläggnings verksam- hetsområde finns en enskild anläggning som kan användas i den allmänna va-anläggningen, är den som äger den enskilda anläggningen skyldig att, om huvudmannen begär det, mot skälig ersättning låta den enskilda anläggningen ingå i den allmänna va-anläggningen. Paragrafen motsvarar 15 § den nuvarande va-lagen och har behandlats i avsnitt 5.7. En definition av vad som avses med enskild anläggning finns i 2 §. 40 § Om en enskild anläggning blir onyttig till följd av att kommunen ordnar eller utvidgar en allmän va-anläggning, skall huvudmannen betala skälig ersättning till den enskilda anläggningens ägare. Bestämmelsen motsvaras i princip av 16 § den nuvarande va-lagen. Den har behandlats i avsnitt 5.7. Tillträde för undersökning, installation och underhåll 41 § Huvudmannen har rätt till det tillträde på en fastighet som behövs för att 1.undersöka en va-installation och dess användning innan va-installa- tionen kopplas till den allmänna va-anläggningen eller när det annars behövs för att huvudmannen skall kunna fullgöra sina skyldigheter, och 2.installera, underhålla och i övrigt fullgöra sina skyldigheter i fråga om sådana särskilda anordningar som avses i 19 §. Bestämmelsen i första punkten motsvarar delvis 20 § den nuvarande va- lagen. Huvudmannens rätt att låta undersöka en va-installation har i för- hållande till va-lagen utvidgats till att uttryckligen gälla även före in- koppling av va-installationen till den allmänna va-anläggningen. Att hu- vudmannen i vissa fall har rätt att vägra inkoppling av en va-installation med väsentliga brister framgår av 18 § 2. Regleringen i andra punkten saknar motsvarighet i va-lagen. För att kunna fullgöra sina skyldigheter när det gäller sådana anordningar på fastigheterna som huvudmannen enligt 19 § skall ansvara för, samt för att kunna undersöka va-installationen, måste huvudmannen ha rätt till till- träde till fastigheterna. Genom denna bestämmelse får huvudmannen ut- tryckligt stöd för tillträdesrätten. 42 § Den som deltar eller har deltagit i en undersökning eller andra åtgärder enligt 41 § får inte obehörigen avslöja eller utnyttja informa- tion som vid undersökningen kommit fram om enskildas affärs- eller driftsförhållanden. I det allmännas verksamhet tillämpas i stället bestämmelserna i sekre- tesslagen (1980:100). Paragrafen motsvarar 34 § den nuvarande va-lagen efter det att andra meningen i första stycket om syssloman tagits bort, eftersom den inte be- hövs när möjligheten att förklara en va-anläggning för allmän utmönst- rats ur lagstiftningen. 43 § Huvudmannen får stänga av vattenförsörjningen till en fastighet, om 1.fastighetsägaren har åsidosatt sin skyldighet att betala en avgift eller iövrigt försummat sina skyldigheter enligt denna lag, 2.försummelsen är väsentlig, 3.avstängningen inte medför olägenhet för människors hälsa, 4.huvudmannen skriftligen har uppmanat fastighetsägaren att vidta rättelse och gett fastighetsägaren skälig tid att vidta rättelsen, och 5.fastighetsägaren trots den uppmaning som avses i 4 inte har vidtagit rättelse inom den skäliga tiden. Kostnaden för en avstängningsåtgärd får påföras fastighetsägaren. Paragrafen motsvarar i huvudsak 30 § den nuvarande va-lagen. Den har behandlats i avsnitt 5.15. Liksom tidigare gäller kravet på underrättelse till fastighetsägaren innan en avstängningsåtgärd får ske. Genom underrättelsen skall fastig- hetsägaren få klart besked om vilken rättelseåtgärd som måste utföras. I förhållande till gällande rätt skall därför uppmaningen till fastighets- ägaren att vidta rättelse ha skriftlig form. Bestämmelsen kräver inte att underrättelsen formellt skall delges fastighetsägaren. Utebliven uppma- ning att vidta rättelse kan dock leda till skadeståndsskyldighet för huvudmannen, som därför bör säkra bevisning om att uppmaning har ägt rum. 44 § Om en allmän va-anläggnings verksamhetsområde inskränks med stöd av 9 §, skall huvudmannen ersätta fastighetsägaren eller ägaren av bebyggelsen för den skada som inskränkningen medför. När ersättningen bestäms skall hänsyn tas till åtgärder som huvudmannen vidtagit för att tillgodose fastighetens eller bebyggelsens fortsatta behov av vattenför- sörjning och avlopp. Bestämmelsen är ny och föranledd av den i 9 § införda möjligheten att inskränka ett verksamhetsområde. En fastighetsägare eller ägare av be- byggelse som drabbas av inskränkningen skall hållas skadeslös. Ersätt- ningsgill skada uppkommer om det har etablerats någon form av va- förhållande för fastigheten. För detta krävs normalt att skyldighet har in- trätt för fastighetsägaren att betala avgifter för fastighetens anslutning eller att fastighetsägaren genom betalning av en anläggningsavgift eller genom någon annan åtgärd tydligt har hävdat sin rätt att använda den all- männa anläggningen. Hur den närmare beräkningen av ersättningen till fastighetsägaren skall göras redogörs för i avsnitt 5.6. 45 § Huvudmannen skall ersätta en översvämningsskada på en fastig- het inom den allmänna va-anläggningens verksamhetsområde, om 1.huvudmannen har åsidosatt en skyldighet enligt denna lag eller enligt föreskrifter som har meddelats med stöd av lagen och 2.åsidosättandet har medfört att vatten som är avsett att tillhanda- hållas eller ledas bort genom huvudmannens va-anläggning ytledes eller på annat sätt trängt in på fastigheten. Bestämmelsen är ny. I förhållande till gällande rätt och den praxis som utvecklats gäller nu att prövningen av huvudmannens ansvar också vid skador till följd av ytledes eller på annat sätt inträngande vatten på en fastighet i verksamhetsområdet från en allmän va-anläggning skall prö- vas inom ramen för va-lagstiftningen av som första instans. Liksom för skadeståndsbestämmelserna i 46 och 47 §§ utesluter force majeure skadeståndsansvar. Bestämmelsen har närmare behandlats i avsnitt 5.15.