prop · GT03112 · 2006-03-20 00:00:00 — Exempel på utrustning som är avsedd för att ta emot TV-program men som även kan användas för annat ändamål är t.ex. moderna s.k. mediacenter. Ett mediacenter kan förutom att användas som en vanlig dator, t.ex. användas för att titta på TV, video och DVD. De kan också utnyttjas för att lagra och visa digitala bilder och för att lagra och spela upp musik. Den definition på TV-mottagare som införs kan innebära en ut- ökad anmälningsskyldighet vid yrkesmässig överlåtelse eller uthyrning av TV-mottagare i detaljhandeln enligt 8 § andra stycket lagen om TV- avgift. och Sonera har bl.a. ifrågasatt utred- ningens förslag om att mobila enheter skall omfattas av avgiftsskyl- digheten. Det skall här poängteras att ett samlat schemalagt program- utbud i dagens läge inte sänds ut på Internet eller till mobiltelefoner. En dator utan särskilt och utan annan anslutning än det öppna Inter- net, mobiltelefoner och andra mobila enheter kan därför endast ta emot utdrag ur vissa program och kan därför inte heller anses utgöra en Prop. 2005/06:112 TV-mottagare i lagens mening. Den tekniska utvecklingen skulle kunna få till följd att vissa mobila enheter blir att betrakta som TV-mottagare. Detta kan innebära konsekvenser för exempelvis företag med ett stort antal stationära och mobila datorer och mobiltelefoner. Bestämmelsen i 3 § lagen om TV- avgift innehåller en begränsningsregel för bl.a. myndigheter och företag och innebär att dessa betalar en enda TV-avgift för varje påbörjad grupp om tio TV-mottagare. Som förutsättning för regelns tillämpning gäller emellertid att mottagarna innehas i anläggningar eller lokaler, som är avsedda för annat än bostadsändamål. Det är osäkert hur bestämmelsen skulle tillämpas t.ex. för företag som tillhandahåller sina anställda mobila enheter som kan ta emot TV-program och vilka konsekvenser detta i så fall får för antalet TV-avgifter som olika juridiska personer blir skyldiga att betala. Regeringen avser därför att se över vilka konsekvenser den nuvarande lydelsen av begränsningsregeln kan komma att få för företag och statliga myndigheter vid en sådan utveckling. För hushållen gäller att en enda TV-avgift skall betalas för samtliga TV-mottagare som är avsedda att användas i innehavarens hushåll. Användning av en mobil enhet täcks således av hushålls- avgiften om sådan betalas. Datorer med och datorer med inbyggd eller inkopplad digital- box är däremot exempel på utrustning som måste anses vara avsedd för att ta emot TV-program och därmed att bedöma som TV-mottagare. Eftersom utrustningen skall vara avsedd för att kunna ta emot TV- program spelar det inte någon roll för avgiftsskyldigheten om inne- havaren av TV-mottagaren för tillfället inte kan se på TV-program på grund av att utrustningen är tillfälligt trasig, eller för att det saknas antenn eller för att innehavaren av mottagaren inte har köpt en digital- TV-box som anslutits till TV-mottagaren. Dåliga mottagnings- förhållanden medför inte heller avgiftsfrihet. Regeringens förslag: Avgiftsskyldigheten skall upphöra när den av- giftsskyldige avlider om avanmälan kommer in till Radiotjänst i från denna tidpunkt. Det lägsta beloppet för återbetalning av avgift höjs . Utredningens förslag överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: och Länsrätten i anser att avgiftsskyldigheten skall upphöra automatiskt vid dödsfall. De ifrågasätter att det skulle finnas svårigheter för RIKAB att fånga upp den nya avgiftsskyldiga personen i hushållet. Radiotjänst i och , och tillstyrker förslaget men anser att det lägsta beloppet för återbetalning skall höjas till . Skälen för regeringens förslag: Enligt nuvarande bestämmelse i lagen om TV-avgift skall TV-avgift betalas till dess att den avgifts- skyldige har anmält hos RIKAB att hans eller hennes avgiftspliktiga innehav har upphört. För att avgiftsskyldigheten skall upphöra när någon avlider måste avanmälan göras av företrädare för dödsboet. Sådan av- anmälan blir gällande per den dag som avanmälan sker och inte per dödsdagen. RIKAB:s nya datorsystem för hantering av uppbörd av TV-avgifter kan ta emot uppgifter från SPAR om att en kund har avlidit och vilken dag detta har skett. Som några av remissinstanserna anfört talar detta i och för sig för att någon avanmälan från anhörig inte skulle behövas när en avgiftsbetalare avlidit utan att avgiftsskyldigheten skulle upphöra automatiskt. Om en avgiftsbetalare inte är ensamstående kan det emellertid finnas någon annan person i hushållet som övertar innehavet och som därmed blir avgiftsskyldig. skickar RIKAB efter det att bolaget fått besked om dödsfallet, ett brev till dödsboet med förfrågan om innehavet skall skrivas över på en annan person eller avslutas. Detta leder till att många anhöriga kontaktar RIKAB och ger uppgift om ny innehavare eller av- slutar innehavet. Om inte någon svarar på förfrågan fortsätter RIKAB att skicka fakturor till dödsboet. Dödsboets fortsatta betalning i dessa fall tyder på att det finns en efterlevande i hushållet som använder TV- mottagaren. RIKAB har inte tillgång till uppgifter om vilka personer som ingår i ett hushåll. När RIKAB får uppgifter om att en avgiftsbetalare har avlidit saknas därför information om den avlidne var ensamstående eller om det finns en annan medlem av hushållet. Det är därför inte heller möjligt att automatiskt avsluta innehav i de fall då den som avlidit var ensam- stående. Ytterligare en omständighet som talar för att avgiftsskyldigheten inte skall upphöra automatiskt vid en persons dödsfall är att TV-avgiften skall betalas av den som innehar en TV-mottagare. Efter en persons dödsfall är det dödsboet som innehar TV-mottagaren och det är därför också betal- ningsskyldigt enligt lagen. Det finns också fall där dödsboet skall kvarstå som avgiftsbetalare, till exempel på grund av att boet inte skiftas. Mot denna bakgrund anser regeringen att en avanmälan fortsättnings- vis skall krävas för att avgiftsskyldigheten skall upphöra. Dagens system där dödsboet får betala avgift på grund av att det inte har gjorts en avanmälan är dock inte rimlig. Regeringen föreslår därför att en avanmälan i samband med dödsfall under vissa förutsättningar kan gälla fr.o.m. tidpunkten då den avgiftsskyldige avlidit. Det är lämpligt att sätta en tidsgräns för hur efter ett dödsfall som anmälan skall få inkomma till RIKAB för att den skall gälla från denna tidpunkt. Om ingen tidsgräns sätts finns det risk för att oklarheter kan uppstå om från vilken dag ett avslut skall vara gällande. Det är enligt en uppgift från RIKAB inte ovanligt att en efterlevande fortsätter att betala avgift i en avliden anhörigs namn, trots att avgiften egentligen borde ha överförts till den efterlevande. Regeringen bedömer att en lämplig tidsfrist är . Skälet är att bouppteckning efter en avliden person enligt huvudregeln skall göras . Det kan anses naturligt att dödsbodelägarna senast i samband med upprättande av bouppteckningen också anmäler till RIKAB om innehavet skall upphöra. Om inte avanmälan kommit RIKAB tillhanda efter det att en avgiftsbetalare avlidit får det förutsättas att avgiftsskyldighet föreligger för dödsboet. Återbetalning av avgifter skall enligt nu gällande regler göras endast om beloppet är högre än . Som en anpassning till ökningen av den allmänna prisnivån föreslås att beloppet höjs till . 15.3.2TV-avgift vid olika boendeformer Regeringens bedömning: Reglerna om avgifter för TV-mottagare som finns inom samma sjukhus, vårdanstalt eller inrättning av liknande slag bör inte ändras. Utredningens förslag och bedömning överensstämmer inte med regeringens bedömning. Utredningen föreslår att den s.k. begränsnings- regeln i lagen om TV-avgift endast skall tillämpas på vårdinrättningars innehav av TV-mottagare och inte på den enskildes innehav. Detta inne- bär att en enda avgift skall betalas vid innehav av flera TV-mottagare som innehas av och som finns inom samma sjukhus, vårdanstalt eller inrättning av liknande slag, om TV-mottagarna är avsedda att användas av dem som får vård. Den enskildes avgiftsskyldighet får bedömas enligt huvudregeln inne- bärande att den som innehar en mottagare skall betala TV-avgift för denna. Vid bedömningen skall begränsningsregeln för hushåll beaktas som innebär att endast en TV-avgift betalas för samtliga TV-mottagare som är avsedda att användas i innehavarens hushåll. Remissinstanserna: Radiotjänst i , , , och Kammarrätten i delar utredningens förslag och bedömning. Skälen för regeringens bedömning: Bestämmelserna om avgifts- skyldighet anges i 13 §§ TV-avgiftslagen. Huvudprincipen är att alla som innehar en TV-mottagare skall betala TV-avgift. Den som har hand om TV-mottagaren och därmed kan ha direkt nytta av den anses vara innehavare i lagens mening. Varje kortvarigt eller tillfälligt nyttjande är emellertid inte att betrakta som ett innehav. I 2 § andra stycket 2 anges bl.a. att en enda TV-avgift skall betalas för samtliga TV-mottagare som finns inom samma sjukhus, vårdanstalt eller inrättning av liknande slag, om TV-mottagarna är avsedda att an- vändas av dem som får vård. Med vård avses all sådan verksamhet som sker i organiserade former oavsett om huvudmannaskapet är offentligt eller privat. Förutom sjukvård i snäv bemärkelse avses i detta fall även t.ex. åldringsvård, mentalvård, alkoholist- och narkomanvård, socialvård och kriminalvård (prop. 1988/89:18 s. 52). Enligt den praxis som utvecklat sig har bestämmelsen tillämpats så att de personer som bor på sjukhus, vårdanstalt eller inrättning av liknande slag inte behövt betala TV-avgift för eget innehav. Vid tillämpningen har dock vissa tolkningsproblem uppkommit om vad som kan anses som vårdanstalt eller inrättning av liknande slag. Mot bakgrund av bl.a. detta har utredningen föreslagit att undantaget från avgiftsplikten i 2 § TV-avgiftslagen endast skall avse vård- inrättningens (sjukhus, vårdanstalt eller inrättning av liknande slag) eget innehav av TV-mottagare. Utredningen har vidare gjort den bedöm- ningen att avgiftsskyldigheten för en person i särskilt boende får göras med utgångspunkt från huvudregeln om avgiftsskyldighet vid innehav av TV-mottagare samt med beaktande av begränsningsregeln som gäller för hushåll enligt nuvarande 2 § första stycket i lag om TV-avgift. En sådan bedömning bör leda till att den som bor varaktigt i särskild boendeform skall, oavsett om denna boendeform innebär vård i viss omfattning, vara avgiftsskyldig för mottagare som han eller hon själv innehar. Utredningens förslag skulle innebära ett klargörande av rättsläget, men skulle också innebära en skärpning i förhållande till hur regelverket nu tillämpas. Konsekvenserna av en sådan skärpning, bl.a. vad avser eko- nomiskt svaga grupper i samhället, är svåra att förutse. Vid en samlad bedömning finner regeringen inte tillräckliga skäl att nu föreslå någon ändring av gällande regler. Regeringens bedömning: En kontrollavgift för den som inte anmäler avgiftspliktigt innehav bör inte införas. Påminnelseavgiften bör höjas. Utredningens förslag överensstämmer delvis med regeringens bedömning. Utredningen föreslår att om den som innehar en TV- mottagare inte fullgör skyldigheten att anmäla avgiftspliktigt innehav skall en kontrollavgift om tas ut. Påminnelseavgiften i samtliga avgiftsärenden höjs . Remissinstanserna: Kammarrätten i , och Radiotjänst i tillstyrker i huvudsak förslaget. Radiotjänst i anser dock att det föreslagna beloppet är för lågt och att avgiften i stället bör bestämmas till motsvarande TV-avgift. Länsrätten i Norr- bottens län och avstyrker förslaget om kontroll- avgift. anser att om en kontrollavgift skall öka incitamentet att anmäla innehav måste risken för upptäckt öka. Radiotjänst i , , och tillstyrker förslaget om att påminnelseavgiften bör höjas. Skälen för regeringens bedömning: Enligt 8 § första stycket lagen om TV-avgift skall den som blir innehavare av en TV-mottagare och som är avgiftsskyldig för innehavet, dagar därefter anmäla inne- havet till RIKAB. Vidare gäller enligt 22 § att den som uppsåtligen eller av oaktsamhet inte fullgör sin anmälningsskyldighet enligt 8 § första eller andra stycket döms till böter. Utredningen har föreslagit att en kontrollavgift skall tas ut då det i samband med särskild avgiftskontroll klargörs att en avgiftsskyldig inte fullföljt sin anmälningsskyldighet. Om underlåtenheten att uppfylla anmälningsplikten framstår som ursäktlig skall kontrollavgift inte på- föras. Syftet med att införa en kontrollavgift skulle vara att den kan förväntas ha en preventiv effekt på avgiftsskolk genom att fungera som ett incita- ment för den som skaffar en TV-mottagare att självmant anmäla sitt innehav. I likhet med Länsrätten i anser regeringen att det är tveksamt om införandet av en kontrollavgift kommer att minska avgifts- skolket. Anledningen är att bevisläget skiljer sig åt mellan ett fall där någon får betala en sanktionsavgift på grund av att han eller hon ertappas vid t.ex. fuskåkning i kollektivtrafiken och den i detta fall aktuella. Om kontrollanten vid ett hembesök inte kan se att det finns en TV- mottagare i bostaden bygger påförandet av avgiften på att den avgifts- skyldige erkänner att det finns en TV-mottagare i hushållet. Den enskilde som i detta läge är sanningsenlig får betala en kontrollavgift. Om där- emot personen nekar krävs det att RIKAB kan bevisa att det finns en mottagare i hushållet, vilket kan vara svårt eftersom kontrollanterna inte har rätt att gå in i en bostad. Om RIKAB i en sådan situation inte påför någon kontrollavgift kan således den enskilde dagen efter hembesöket anmäla sitt innehav och slipper i så fall betala avgiften. Således är risken att en kontrollavgift drabbar de som är ärliga medan de mer förslagna personerna kommer undan. Avgiftskontrollen måste i större utsträckning än göras med hjälp av teknisk pejlingsutrustning för att en kontrollavgift skall ha förutsätt- ningar att bli effektiv. Som anfört kan det finnas en risk för att ökad användning av teknisk utrustning för avgiftskontroll skulle medföra ökade kostnader utan motsvarande ökning i intäkter. Med hänsyn till detta anser regeringen att det är svårt att bedöma vilken den verkliga effekten av införandet av en kontrollavgift skulle bli. Att införa en kontrollavgift skulle kunna resultera i att den som av oaktsamhet låter bli att fullfölja sin anmälningsplikt dels kan påföras en kontrollavgift, dels ådömas böter. Regeringen finner det tveksamt om detta är förenligt med dubbelbestraffningsförbudet i artikel 4 i Europa- konventionens sjunde tilläggsprotokoll. Mot denna bakgrund finner regeringen att någon kontrollavgift inte bör införas. Det är lämpligt att anpassa påminnelseavgiftens storlek med hänsyn till ökningen av den allmänna prisnivån. Regeringen avser därför att genom en ändring i förordningen om TV-avgift höja påminnelseavgiften. 15.3.4Tillgång till personuppgifter om make från SPAR Regeringens bedömning: Radiotjänst i bör få ta del av uppgifter om make eller maka i Statens personadressregister. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens bedömning. Remissinstanserna: Radiotjänst i , , och tillstyrker förslaget. Skälen för regeringens bedömning: RIKAB:s avgiftskontroll görs genom att bolaget kontaktar personer som inte betalar TV-avgift för att fråga om dessa innehar en TV. Kontakterna sker genom skriftliga ut- skick, telefonsamtal och hembesök. Frågan är om RIKAB skall få tillgång till uppgifter från Statens personadressregister (SPAR) om vilka personer som är gifta med Syftet med detta skulle vara att RIKAB då kan undanta per- soner vars make eller maka betalar TV-avgift. SPAR är ett offentligt register som omfattar alla personer som är folk- bokförda i . SPAR är reglerat i lagen (1998:527) respektive för- ordningen (1998:1234) om det statliga personadressregistret. Huvudman för SPAR är myndigheten . InfoData sköter drift och marknadsföring av registret. Genom avisering från SPAR uppdateras såväl stora register hos vissa myndigheter som kundregister hos stora privata företag och organisa- tioner i landet. Enligt 4 § lagen om SPAR får registret innehålla bl.a. uppgifter om make eller vårdnadshavare. Uppgifterna hämtas från folk- bokföringsdatabas respektive beskattningsdatabas. Enligt 7 § andra stycket kan regeringen meddela föreskrifter om begränsningar när det gäller utlämnande av uppgifter från SPAR i elektronisk form. Begräns- ningarna fastställs i 8 § förordningen om det statliga personadress- registret. Enligt 8 § gäller att uppgift om make eller vårdnadshavare i elektronisk form endast får lämnas ut till myndigheter, banker, kredit- marknadsföretag, försäkringsbolag, kreditupplysningsföretag, pensions- stiftelser, understödsföreningar och . Enligt nuvarande regelverk har således RIKAB inte tillgång till uppgift om make i elek- tronisk form. Uppgift om make och vårdnadshavare får enligt förordningen om SPAR lämnas ut bland annat till myndigheter. Ingen restriktion finns för vilken typ av verksamhet som bedrivs av myndigheten eller vilket behov av uppgiften som finns. Uppgift om make och vårdnadshavare har således inte ansetts mer känslig än att den utan inskränkning kan lämnas ut till samtliga myndigheter i elektronisk form, oavsett om faktiskt behov av de aktuella uppgifterna finns i myndighetens verksamhet eller inte. Även en rad privata företag såsom banker, kreditmarknadsföretag, för- säkringsbolag, kreditupplysningsföretag och pensionsstiftelser har rätt att få tillgång till uppgift om make från SPAR. Det finns således inte något principiellt hinder mot att enskilda såsom aktiebolag och andra privata aktörer kan få tillgång till uppgiften om det anses tillräckligt motiverat för den verksamhet som företaget bedriver. Enligt uppgift från InfoData har omkring 140 privata företag tillgång till uppgift om make och vårdnadshavare från SPAR. För att systemet med en avgiftsfinansierad radio och TV i allmän- hetens tjänst skall fungera och accepteras av hushållen är det en förut- sättning att uppbörden av TV-avgiften bedrivs effektivt, ändamålsenligt och smidigt. Dagens situation där RIKAB på grund av brist på informa- tion kontaktar personer som har en make eller maka som redan betalar TV-avgift upplevs av många berörda som störande och förvirrande. Det är därför motiverat att RIKAB får tillgång till de aktuella uppgifterna för att utföra sitt åliggande på ett sätt som medför minsta möjliga besvär för den enskilde. Regeringen avser därför att genom en ändring i förord- ningen om det statliga personadressregistret ge RIKAB tillgång till upp- gifter om make eller maka. Regeringens förslag: Lagändringarna skall träda i kraft . Utredningens förslag är att lagen om finansiering av radio och TV i allmänhetens tjänst skall träda i kraft och tillämpas på medieavgift som avser tid . Remissinstanserna: Kammarrätten i har anfört att det bör övervägas om inte ikraftträdandet bör senareläggas med hänsyn till att mervärdesskattesatsutredningen skall redovisa sitt slutbetänkande . Radiotjänst i har tillstyrkt utredningens förslag. Skälen för regeringens förslag: Utredningens förslag innebar att de tre programföretagen skulle finansieras med en medieavgift som enligt utredningens bedömning borde beläggas med mervärdesskatt. Vidare föreslogs att en reducerad TV-avgift skulle tas ut parallellt med medieavgiften . Som framgår av avsnitt 14 är det inte aktuellt att genomföra utred- ningens förslag om en momsbeläggning. Den nuvarande tillstånds- perioden för (), () och () gäller till utgången av 2006. Med hänsyn till att en ny tillståndsperiod för programföretagen således börjar gälla föreslår regeringen att ändringarna skall gälla från . Det finns inte behov av någon övergångsbestämmelse. Regeringens förslag: Lagändringarna skall träda i kraft . Bestämmelserna skall dock inte tillämpas på sändningar av program som skett före ikraftträdandet. Utredningens bedömning: Ikraftträdande av de nya reglerna bedöms kunna ske . Remissinstanserna: Ingen av remissinstanserna har några synpunkter på tidpunkten för lagändringarnas ikraftträdande avseende de föreslagna ändringarna. Skälen för regeringens förslag: Med hänsyn till att en ny tillstånds- period för programföretagen börjar gälla bör de nya bestämmelserna gälla från . Lagändringarna innebär att , och och kan förelägga en tillståndshavare vid vite att lämna de upplysningar och handlingar som de behöver för sin tillsyn. De nya bestämmelserna bör dock inte tillämpas på sändningar av program som skett före ikraftträdandet. Detta bör framgå av en övergångsbestämmelse. De föreslagna ändringarna i lagen om TV-avgift bedöms inte få några konsekvenser för statsbudgeten eftersom in- och utbetalningar i TV- avgiftssystemet redovisas mot rundradiokontot. Definitionen av begreppet TV-mottagare som görs i lagen kan dock innebära vissa för- ändringar i antalet hushåll som är skyldiga att betala TV-avgift och där- med i den mängd TV-avgiftsmedel som flyter in till rundradiokontot. Som anförts i avsnitt 15.2.4. avser regeringen att se över vilka konse- kvenser den nuvarande lydelsen av begränsningsregeln kan komma att få för företag och statliga myndigheter med hänsyn till den tekniska ut- vecklingen. Vid en sådan översyn kommer även eventuella konsekvenser för statsbudgeten att analyseras. De förslag till ändringar som dels innebär att avanmälan skall gälla retroaktivt per dödsdagen, dels att beloppsgränsen för vad som kan åter- betalas när avgiftsskyldigheten upphört höjs , torde sammantaget få en kostnadsneutral nettoeffekt. Det är inte möjligt att på förhand göra någon exakt bedömning av förslagens påverkan på inflödet av TV-avgifter, men regeringen bedömer dock att de totala av- giftsintäkterna endast torde påverkas marginellt. Förslagen bedöms inte innebära några ökade kostnader för det allmänna, dvs. för och TV, Radio- och , och domstolarna. Visserligen utökas området för vilka förelägganden som går att överklaga jämfört med tidigare. Det kan dock rimligen antas att det endast blir fråga om ett försumbart antal ärenden som kan komma att överklagas till allmän förvaltningsdomstol. Kostnaderna för dessa ärenden bedöms rymmas inom myndigheternas nuvarande budgetramar. 18.1Förslag till lag om ändring i lagen (1989:41) om TV- avgift De två inledande bestämmelserna är nya i förhållande till lagen (1989:41) om TV-avgift. Utöver de materiella ändringar som beskrivs under respektive paragraf har följande generella ändring av redaktionell art gjorts. Uttrycket bolaget respektive Radiotjänst i Aktie- bolag har ersatts med förkortningen RIKAB (Radiotjänst i ) så att det framgår tydligt vilken instans som avses i de olika bestämmelserna. Bestämmelsen är ny. I första stycket slås fast att programföretag som tillhandahåller radio och TV i allmänhetens tjänst och vars sändningstillstånd meddelats enligt 2 kap. 2 § radio- och TV-lagen (1996:844) innehåller ett förbud mot att sända reklam skall finansieras med TV-avgiften. Uttrycket radio och TV i allmänhetens tjänst definieras inte i lag- texten. Innebörden av uttrycket definieras i stället i och regeringens beslut och kommer till uttryck i sändningstillstånd och an- slagsvillkor. De programföretag som i praktiken tillhandahåller radio och TV i allmänhetens tjänst är , och . Sändningstillstånden för dessa före- tag innehåller också ett förbud mot att sända reklam. Den verksamhet som TV-avgiften skall finansiera är det uppdrag som programföretagen har i enlighet med företagens sändningstillstånd som meddelas av regeringen. TV-avgiften skall också finansiera verksamhet som direkt anknyter till detta uppdrag. Sådan verksamhet är enligt de nuvarande riktlinjerna för programföretagen bland annat sådan verksam- het som kan bestå i att använda andra medier för att komplettera och stärka kärnverksamheten. Ett exempel är aktivitet på Internet. Den s.k. sidoverksamheten (försäljning av programrättigheter, tekniska tjänster, publikationer m.m.) i programföretagen skall inte finansieras genom TV-avgiften utan bära sina egna kostnader.