prop · GT03147 · 2006-03-15 00:00:00 — Den verksamhet som lagen föreslås omfatta är sådan kampsport som tillåter deltagarna att med slag, sparkar eller annat våld avsiktligt träffa motståndarens huvud. Vad är kampsport? Som konstaterats i avsnitt 7.2 baseras många av dagens idrottsarrangemang av kampsportskaraktär på en blandning av stilar och regler. Det förekommer också att arrangemangen byter namn från gång till gång. Någon exakt definition av vad som utgör kampsport är därför svår att lämna och det är heller inte möjligt att räkna upp de idrottsaktiviteter som skall betraktas som kampsport i lagens mening. Ett viktigt rekvisit vid avgränsningen av lagens tillämpningsområde är att det skall vara fråga om en idrottsverksamhet där deltagarna tillåts att med slag, sparkar eller annat våld avsiktligt träffa motståndarens huvud. Avgränsningen av vad som kan anses utgöra kampsport enligt den föreslagna regleringen bör härutöver ske med utgångspunkt i dels de faktorer som allmänt kännetecknar kampsport i förhållande till icke idrottslig aktivitet, dels de moment som kan anses utmärkande för kampsport i förhållande till annan idrott. Gemensamma kännetecken för de flesta kampsporter är att de utövas på en för ändamålet klart avgränsad yta och . Deltagarnas agerande styrs av ett för alla medverkande välkänt och accepterat regelverk. Åtgärder vidtagna i enlighet med regelverket premieras, avsteg från regelverket beivras. i har invänt att de faktorer som nämnts inte på något sätt kan anses utmärkande för tävling i kampsport, utan de kan översättas på en rad andra sporter. Som exempel nämner att även en basketbollmatch spelas under en i förväg uppgjord tid och på en klart avgränsad yta där endast spelare och domare får uppehålla sig samt där regelverket är välkänt och accepterat. Regeringen instämmer i att ett antal av de faktorer som beskriver kampsport också utgör kännetecken för annan idrottslig verksamhet. Vid bedömningen av om en aktivitet överhuvudtaget kan anses utgöra idrottslig verksamhet, vilket bör vara en förutsättning för att betraktas som kampsport enligt den föreslagna regleringen, kan dock sådana allmänna idrottsliga kännetecken under- lätta. Härutöver finns vissa moment som utmärker kampsport i förhållande till annan idrott. Kampsport utgörs i huvudsak av olika kampmoment, vanligen utövare mot utövare, där sparkar och slag med eller utan redskap tillåts träffa någon del av en motståndares kropp. Syftet med en match i sådan kampsport är att vinna genom att samla flest poäng eller andra vinstgivande moment, vilka utdelas efter en bedömning av hur väl deltagarna utför de olika kampmomenten. På så sätt skiljer sig denna verksamhet från t.ex. en match i fotboll som också innehåller kampmoment, men där det övergripande syftet med matchen är att vinna genom att göra flest mål. Idrottsgrenar som typiskt sett är att betrakta som kampsporter är alla former av boxning och brottning liksom de verksamheter som bedrivs inom , , respektive . Som påpekats ovan är det dock inte möjligt att göra någon uttömmande uppräkning av vilka idrottsaktiviteter som skall betraktas som kampsport. Lagrådet har påtalat att uttrycket kampsport är svårdefinierat och att det avgörande rekvisitet enligt den föreslagna lagen, dvs. att slag, sparkar eller annat våld som träffar motståndarens huvud är tillåtna, visserligen ger en antydan om vilka sporter som avses men förefaller så vidsträckt att ishockey, handboll, fotboll m.fl. sporter kan komma att omfattas. Lagrådet noterar dock att slag, sparkar eller annat våld i dessa fall inte ingår som normala företeelser, utan de är, i den mån de förekommer, oavsiktliga. I syfte att närmare begränsa lagens tillämpningsområde föreslår Lagrådet därför att det anges att lagen tillämpas på kampsport som tillåter deltagarna att avsiktligt träffa motståndarens huvud. Regeringen instämmer i att det föreslagna uttrycket, dvs. att det skall vara fråga om idrottsverksamhet som tillåter deltagarna att avsiktligt träffa huvudet med våld, tydliggör vilken form av idrottsverksamhet som lagen skall tillämpas på. Det skall därför av lagtexten framgå att lagen omfattar sådan kampsport som tillåter deltagarna att med slag, sparkar eller annat våld avsiktligt träffa motståndarens huvud. Endast sådan kampsport som tillåter avsiktliga träffar mot huvudet bör vara tillståndspliktig. Regeringen gör bedömningen att regleringen av kampsport bör begränsas till de verksamheter där reglerna uttryckligen tillåter våld som träffar huvudet. En kampsportsmatch bör i lagens mening anses tillåta våld som träffar huvudet såväl när fullkontakt mot huvudet är tillåtet som när det endast är tillåtet att träffa med begränsad kraft. De kampsportsmatcher som endast tillåter deltagarna att markera slag eller sparkar mot motståndarens huvud, dvs. där träffar mot huvudet inte är tillåtet, bör däremot inte omfattas av tillståndskravet. Verksamheter som inte tillåter träffar men där träffar undantagsvis ändå kan förekomma på grund av misstag bör behandlas på samma sätt som andra idrotter där huvudet kan utsättas för våld utan att detta är tillåtet enligt reglerna. Som exempel kan nämnas nickdueller i fotbollsmatcher. Sådana verksamheter och idrotter bör lämnas utanför regleringen. Regeringen anser vidare att de träffar mot huvudet som tillåts inom den verksamhet som bedrivs inom endast skall betraktas som markerade träffar mot bakgrund av att ansiktet i dessa fall skyddas av en ansiktsmask med visir av stålnät. Sådan fäktning skall således inte heller omfattas av tillståndskravet. Tävlings-, tränings- och uppvisningsmatch Det nuvarande förbudet mot professionell boxning omfattar tävlings-, uppvisnings- eller träningsmatch i denna boxningsform. Någon förändring vad gäller vilka former av arrangemang som skall regleras föreslås inte. Kravet på tillstånd bör således omfatta såväl tävlingsmatch som uppvisnings- eller träningsmatch i kampsport där deltagarna tillåts att med slag, sparkar eller annat våld träffa motståndarens huvud. Med uppvisnings- och träningsmatch avses sådana arrangemang som sker under matchliknande förhållanden. Detta innebär att arrangemanget i huvudsak skall genomföras på samma sätt som en tävlingsmatch. Utmärkande för en tävlingsmatch i kampsport är bland annat att matchlängd och antalet ronder bestämts i förväg, att endast deltagarna i kampen och domare tillåts befinna sig på den avgränsade yta där kampen äger rum samt att en eller flera domare utdelar poäng och dömer i matchen. I begreppet uppvisnings- och träningsmatch bör dock inte ingå den form av träning som endast innebär att vissa bestämda slag övas mellan två eller fler utövare och där tränare eller instruktör finns i omedelbar närhet till utövarna, med möjlighet att avbryta och ge anvisningar. Inte heller utövandet av övriga träningsmoment bör vara tillståndspliktig verksamhet, förutsatt att det inte sker under matchliknande förhållanden. Ett skäl att inte reglera kampsportsträning är att sådan träning kan bestå i många, vitt skilda moment där vissa inte alls har någon koppling till lagens syfte. Det skulle också vara svårt att kontrollera efterlevnaden av en sådan lag. Den nuvarande lagen om förbud mot professionell boxning är utformad på så sätt att förbudet omfattar alla matcher, såväl offentliga som enskilda. Det föreslagna kravet på tillstånd för anordnande av kampsportsmatch bör på motsvarande sätt omfatta alla former av matcharrangemang. De medicinska riskerna kopplade till en match i kampsport som tillåter våld som träffar huvudet är desamma, oavsett om allmänheten har tillträde till matchen eller inte. Det skulle kunna invändas att möjligheterna att effektivt kontrollera kampsportsmatcher som anordnas i slutna sällskap är begränsade, i synnerhet om det slutna sällskapet uppkommit i syfte att undgå ett tillståndskrav. Mot detta skall dock framhållas att ett generellt krav på tillstånd för kampsportsmatcher, dvs. oavsett om matchen anordnas för allmänheten eller inte, starkt begränsar anordnarens möjligheter att marknadsföra sådan verksamhet där tävlingsregler och säkerhetsbestämmelser inte är godtagbara för deltagarnas säkerhet. Utan möjligheter att nå ut till en större och bredare publik försvinner även de ekonomiska incitamenten att anordna en sådan kampsportsmatch. Regeringen anser därför att både offentliga och enskilda kampsportsmatcher bör vara tillståndspliktiga. Tillståndsplikten gäller för de kampsportsmatcher som anordnas på svenskt territorium. I de flesta fall torde en organiserad kampsportsmatch eller kampsportsgala vara av sådant slag att den utgör en offentlig tillställning Som redogjorts för i avsnitt 4.3 är en tillställning Prop. 2005/06:147 offentlig om den anordnas för allmänheten eller om allmänheten har tillträde till den. Tillställningen kan i vissa fall vara att anse som offentlig även om tillträdet är begränsat genom krav på inbjudan, medlemskap i en viss förening eller annat villkor. För offentliga tillställningar gäller att de är tillståndspliktiga eller anmälningspliktiga hos polismyndigheten i enlighet med bestämmelserna i 2 kap. ordningslagen. Om det vid en offentlig tillställning förekommer något som strider mot lag, t.ex. att en kampsportsmatch äger rum utan tillstånd, har polisen rätt att ställa in eller upplösa tillställningen. 8.2Förutsättningar för att få tillstånd Regeringens förslag: Tillstånd att anordna kampsportsmatch enligt lagen får lämnas endast om kampsportens tävlingsregler och säkerhetsbestämmelser innebär en godtagbar säkerhet för deltagarna. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: De flesta remissinstanser har inte framfört några invändningar mot vad som enligt förslaget bör krävas ur säkerhetssynpunkt för att medges tillstånd. tillstyrker förslaget och anför att det torde kunna få till konsekvens att kampsporter som tillämpar regelverk som medför stor risk för skador inte kommer att kunna bedriva tävlingsverksamhet i , vilket i sin tur torde kunna motverka fördomar om t.ex. skaderisker och brutalitet som felaktigt förknippas med seriösa kampsporter. Kammarrätten i anser att förslaget genom vissa generella villkor som skall gälla vid tillståndsgivningen går alltför långt i inskränkande riktning, bland annat kravet på huvudskydd i de matcher som endast tillåter stående kamp utan sparkar mot huvudet och begränsningen av matchlängden. Kammarrätten anser vidare att tillstånd bör kunna ges till matcher i såväl professionell boxning som K1. anser att en reglering av matchernas längd utan att väga in längden av rondpauserna inte är logisk. Förbundet anser också att huvudskydd har mycket liten effekt ur skadeskyddssynpunkt och att det i vissa avseenden kan öka riskerna för skador. invänder att förslaget utgår från de ramar som gäller för amatörboxningen och att det inte låter sig göras att försöka dra upp en gemensam linje för de olika kampsporterna. Förbundet påpekar att taekwondotävlingar, nationella såväl som internationella, arrangeras i form av turnering (utslagstävling) och inte som inom amatörboxning där deltagarna går matcher. Skälen för regeringens förslag Godtagbara tävlingsregler och säkerhetsbestämmelser Skälet för att införa en reglering med tillståndskrav för kampsporter som tillåter våld som träffar huvudet är risken för skador, främst hjärnskador. En tillståndsprövning bör därför grunda sig på om tävlingsregler och säkerhetsbestämmelser för den aktuella kampsporten innebär en godtagbar säkerhet för deltagarna. Syftet med den föreslagna regleringen är att göra det otillåtet att anordna sådana kampsportsmatcher där deltagarnas säkerhet inte är godtagbar. Regeringen anser, som redogjorts för i avsnitt 7.1, att de säkerhetsbestämmelser som gäller inom amatörboxningen och övriga kampsporter som organiseras av förbund anslutna till bör vara en viktig utgångspunkt vid bedömningen av vad som kan krävas av en idrottsverksamhet för att den ur säkerhets- och hälsosynpunkt skall kunna tillåtas trots att den tillåter våld som träffar huvudet. Den föreslagna regleringen torde därmed innebära att såväl professionell boxning som arrangemang av vissa andra kampsporter som genomförs inte kommer att få tillstånd med nuvarande tävlingsregler och säkerhetsbestämmelser. Även om säkerhetsbestämmelserna inom kan tjäna som utgångspunkt är det svårt att sätta upp generella säkerhetskrav för samtliga kampsporter. Eftersom stilarna i de olika kampsporterna sinsemellan är olika gör sig skilda krav på säkerhet gällande. Vid bedömning av vilka krav som skall ställas på säkerheten, för att en kampsportsmatch skall kunna få tillstånd, måste hänsyn tas till olika faktorer. Gemensamma kriterier bör i princip gälla för samtliga kampsporter, men vissa skillnader i bedömningen måste göras på grund av de olika idrotternas skiftande karaktär. Enligt regeringens uppfattning bör följande generella krav på säkerhet ställas på kampsporter vid bedömningen av om tillstånd kan medges. Det är ett grundläggande krav för idrotten att det finns ett tydligt regelsystem. De idrotter där i princip allt är tillåtet utan inskränkningar bör aldrig kunna få tillstånd. Tillstånd bör inte ges till verksamheter där reglerna tillåter att deltagare slår eller sparkar en liggande motståndare. Att på det sättet angripa en motståndare som befinner sig i ett underläge där han eller hon har svårt att försvara sig kan leda till svåra skador. Alla kampsportsutövare bör ha en utrustning som ger henne eller honom tillfredsställande skydd vid utövandet av kampsporten. Ett exempel på sådan utrustning kan vara handskar som är stötabsorberande. Vadderade handskar gör det även lättare att gardera sig. Bestämmelser om handskar är framför allt relevanta i idrotter där det är tillåtet att med knuten hand träffa motståndaren i huvudet. De handskar som används inom amatörboxning bör i detta sammanhang tjäna som utgångspunkt för bedömningen av om utrustningen ger godtagbart skydd. I kampsporter där sparkar tillåts bör skor, om sådana används, och eventuella benskydd vara utformade så att de minimerar skaderisken. Huvudskydd används inom bland annat amatörboxning och skyddar i första hand mot ögonbrynsskador. Det kan även skydda hjärnan vid fall mot golvet, men inte mot slag eller sparkar som träffar mot hakan. I kampsporter som kombinerar stående kamp med mer brottningslika moment liggande kan ett huvudskydd i vissa fall öka risken för skador då nacken kan bli mer utsatt. Ett generellt krav på huvudskydd vid kampsporter är därför inte lämpligt. I promemorian föreslås att huvudskydd alltid bör krävas i de kampsporter som endast tillåter stående kamp. Kammarrätten i har invänt att förslaget i fråga om kravet på huvudskydd i matcher som endast tillåter stående kamp går alltför långt i inskränkande riktning. har invänt att huvudskydd har mycket liten effekt ur skadesynpunkt samt i vissa avseenden kan öka riskerna för skador. Regeringen anser dock att ett huvudskydds fördelar ur säkerhetssynpunkt överväger eventuella risker och därför bör användas i de kampsporter som endast tillåter stående kamp. Om det finns en inhägnad runt kampområdet måste den vara utformad så att den begränsar skaderiskerna för den som faller mot avgränsningen. Ett exempel är de rep som omger en boxningsring. Där det inte finns någon inhägnad skall det finnas tillräckligt med skyddande matta runt kampområdet. Det är viktigt att golvet i kampsporter där deltagarna riskerar att bli nedslagna inte är stumt utan stötabsorberande. Begreppet knockout definieras bland annat inom boxningen på så sätt att en boxare vinner en match på knockout om motståndaren inte är redo att återuppta boxningen efter att ha blivit nedslagen. Med tanke på den stora risk för allvarliga skador som det innebär att få en hjärnskakning tätt inpå en tidigare bör en deltagare i en kampsport aldrig tillåtas fortsätta en match efter att han eller hon råkat ut för en sådan knockout dvs. att inte vara redo att återuppta matchen efter att ha blivit nedslagen på grund av träff mot huvudet. I regelverket bör det också ställas krav på att en deltagare som har råkat ut för en sådan knockout inte får delta i nya matcher . Det skall finnas ett system med startbok eller motsvarande som visar vilka matcher en utövare har genomfört. Vidare skall det framgå om han eller hon tvingats bryta en match på grund av skada eller knockout samt eventuella avstängningar till följd av sådana händelser. Möjlighet att avbryta en ojämn match Skaderisken ökar för en deltagare som möter en mycket tyngre motståndare som har större slagkraft. Det bör i alla kampsporten finnas reglerat att viktskillnaden mellan utövarna inte får vara för stor. Det bör också vara ett krav att deltagarna i möjligaste mån har likvärdiga Idrotten bör vidare ha ett regelsystem med en ansvarig domare som kan gå emellan deltagarna om matchen är alltför ojämn och också se till att en sådan match avbryts. Långa matcher innebär att deltagarna hinner träffas av många slag. Dessutom tröttas nackmusklerna ut av de slag som träffar vilket leder till större skadeeffekter på hjärnan. Det är svårt att sätta en definitiv gräns för hur lång en match längst får vara. Det är bland annat beroende av om det förekommer många slag och sparkar eller om idrotten främst innehåller brottningsmoment. En rimlig allmän gräns bör vara att låta en match pågå i högst med flera rondpauser om minst en minut. I promemorian föreslogs att i de fall kampsportsmatcher arrangeras i form av en utslagstävling, dvs. att deltagare kan komma att utkämpa fler än en match , bör den totala matchtiden maximeras per dag. har invänt att förslaget utgår från de ramar som gäller för amatörboxningen och att det inte låter sig göras att försöka dra upp en gemensam linje för de olika kampsporterna. Förbundet påpekar att taekwondotävlingar, nationella såväl som internationella, arrangeras i form av turnering (utslagstävling). Regeringen anser, mot bakgrund av vad anfört, att någon generell begränsning av den totala matchtiden per dag vid turneringar och utslagstävlingar inte bör anges. Frågan om sådan maximal matchtid bör i stället prövas av tillståndsmyndigheten och bedömas med utgångspunkt i den specifika kampsportens tävlingsregler och säkerhetsbestämmelser. Det är viktigt att de som deltar i kampsport som tillåter våld mot huvudet är färdigväxta så att deras framtida fysiska och intellektuella utveckling inte äventyras. Starka och färdigutvecklade nackmuskler ökar möjligheten att träffas av slag och sparkar utan att huvudet kastas hit och dit och hjärnan kommer i rotation. De kampsporter som tillåter våld mot huvudet bör därför alltid i sina regler ha en bestämd lägsta ålder för när deltagare får tävla. Åldersgränsen bör inte vara generellt fastställd utan bör kunna anpassas beroende på de olika kampsporternas karaktär och risker. Enligt regeringens mening bör det dock alltid uppmärksammas om det finns deltagare under samt om reglerna för kampsporten ger dessa deltagare ett godtagbart skydd. Vid prövningen av om tävlingsregler och säkerhetsbestämmelser är godtagbara enligt ovan bör tillståndsmyndigheten även beakta i vilken mån anordnaren har vidtagit åtgärder för att säkerställa att reglerna fullt ut efterlevs vid kampsportsmatchen. Misskötsamhet vid tidigare arrangemang av samme anordnare, vilket fått till följd att regler och säkerhetsbestämmelser inte efterlevts, bör i regel innebära att nya tillstånd inte lämnas. Tillstånd att anordna kampsportsmatch Regeringens förslag: Tillstånd får lämnas för en eller flera matcher på ansökan av anordnaren. Tillstånd får också lämnas eller tills vidare på ansökan av en organisation som är ansvarig för kampsporten. Ett beslut om tillstånd får förenas med villkor. Promemorians förslag: I promemorian föreslås att tillstånd att anordna kampsportsmatch får lämnas på ansökan av anordnaren samt att kampsportsmatch som anordnas av en för kampsporten ansvarig organisation, eller av en arrangör knuten till den organisationen, får anordnas utan tillstånd om organisationen har medgetts befrielse från tillståndskravet. Såväl beslut om tillstånd som beslut om befrielse skall enligt förslaget förenas med villkor att de tävlingsregler och säkerhetsbestämmelser som angetts i ansökan följs. Promemorian innehåller inte förslag om att tillstånd kan gälla tills vidare. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har inte haft något att erinra mot förslaget. Hovrätten för föreslår att regleringen hellre bör konstrueras så att tillstånd alltid krävs och att tillstånd kan ges antingen för anordnande av enstaka matcher eller i form av ett generellt tillstånd för en organisation, inbegripet arrangörer knutna till organisationen, att anordna matcher. i län anser att det inte är rimligt att tillståndsmyndigheten skall ställa upp alla de villkor som skall gälla för en kampsportsmatch. Enligt bör villkoren för matchen ges av den för idrotten ansvariga organisationen. Skälen för regeringens förslag Tillstånd för en eller flera matcher I promemorian föreslås att tillstånd att anordna kampsportsmatch skall få lämnas på ansökan av anordnaren, under förutsättning att kampsportens tävlingsregler och säkerhetsbestämmelser innebär en godtagbar säkerhet för deltagarna. Förslaget skulle kunna uppfattas så att det under exempelvis en veckoslutsturnering krävs ett tillstånd för varje enskild kampsportsmatch, även om matcherna kommer i direkt följd efter varandra och utkämpas med samma tävlingsregler och säkerhetsbestämmelser. Enligt regeringens mening bör regleringen förtydligas på så sätt att tillstånd att anordna kampsportsmatch får lämnas för en eller flera matcher på ansökan av anordnaren. En sådan reglering möjliggör att ett av tillståndsmyndigheten lämnat tillstånd kan utformas så att det avser flera kampsportsmatcher, t.ex. ett visst antal matcher under en turnering. Ett tillstånd för flera matcher förutsätter att i huvudsak samma tävlingsregler och säkerhetsbestämmelser gäller för samtliga kampsportsmatcher som omfattas av tillståndet samt att tid och plats för kampsportsmatcherna kan anges. Tillståndet bör också ange det högsta antal matcher som omfattas. Tillstånd eller tills vidare som anordnar kampsportsmatcher har utarbetade regelverk för den kampsport som organisationen ansvarar för. Regelverket gäller därefter för alla matcher som organisationen anordnar. Även om tillstånd enligt vad som föreslagits ovan kan lämnas för flera matcher åt gången, exempelvis under en turnering, innebär en ordning där samtliga aktuella kampsporter är underkastade krav på tillstånd varje gång en match eller turnering skall anordnas att det skapas stor byråkrati och stora kostnader både för organisationerna och för det allmänna. Eftersom det framför allt är regelverken och tillämpningen av dessa som prövas skulle en sådan ordning i många fall leda till att samma prövning görs vid upprepade tillfällen. Regeringen anser mot denna bakgrund att det behövs ett system där arrangörer av kampsporter vars regelverk och tillämpning är väl kända och kan accepteras ur säkerhetssynpunkt inte skall behöva ansöka om tillstånd varje gång en sådan match eller turnering skall anordnas. I promemorian föreslås en ordning där undantag från tillståndskravet kan medges för en för kampsporten ansvarig organisation samt arrangörer knutna till den organisationen. Detta uttrycks på så sätt att dessa organisationer får medges befrielse från tillståndskravet under förutsättning att de tävlingsregler och säkerhetsbestämmelser som organisationen antagit för kampsporten är godtagbara för deltagarnas säkerhet. Ett beslut om befrielse skall gälla . Hovrätten för har föreslagit att regleringen i stället utformas på så sätt att det alltid skall krävas tillstånd att anordna kampsportsmatch, dvs. utan möjlighet till undantag från tillståndskravet, och att tillstånd kan lämnas för enstaka match eller i form av ett generellt tillstånd för en organisation, inbegripet arrangörer knutna till organisationen, att anordna matcher.