prop · GT0378 · 2006-02-08 00:00:00 — Närmare bestämmelser om bokföringen och årsredovisningen finns i lagen (1997:614) om redovisning. Den gäller kommuners och kommunalförbunds externa redovisning, inte redovisningen på nämnd- nivå. Den gäller inte heller för olika slag av kommunala samverkans- organ och kommunala företag. Lagen bygger på motsvarande regleringar inom den privata sektorn i bokföringslagen (1999:1078) och årsredovis- ningslagen (1995:1554) samt på det normalreglemente för kommuner och landsting som har utarbetats av och (numera kommuner och landsting). Bok- föring och redovisning skall enligt lagen fullgöras på ett sätt som över- ensstämmer med god redovisningssed. I samband med lagens införande bildades Rådet för redovisning som ett normgivande organ för Prop. 2005/06:78 redovisningen i kommuner och landsting. Rådet, som har samma funk- tion som och har för den privata sektorn, har till uppgift att göra uttolkningar av god redovisningssed och utarbeta rekommendationer i redovisningsfrågor som har principiell bety- delse eller större vikt för kommuner och landsting. Trots den allmänna reglering med krav på god redovisningssed som redan finns och som är ganska likartad för både kommuner och privata näringsidkare finns det anledning att ställa upp ett särskilt redo- visningskrav i fråga om allmän va-verksamhet. Denna verksamhet måste redovisas för sig, skild från annan verksamhet som huvudmannen driver, inte minst om huvudmannen är en särskild juridisk person. Då är en sådan särredovisning nödvändig för att huvudmannen skall få grepp om avgiftsunderlaget och kunna beräkna avgifternas storlek i enlighet med kommunens taxeföreskrifter. Hur huvudmannen väljer att redovisningstekniskt genomföra särredo- visningen bör kunna överlämnas till den redovisningspraxis som utveck- las inom ramen för vad som skall anses vara god redovisningssed. Det viktiga är att det går att klart utläsa verksamhetens kostnader, intäkter, resultat och förmögenhet och att redovisningen gör det möjligt att här- leda uppkomna överskott och gjorda avsättningar över tiden. När huvudmannen har fastställt redovisningen bör den på lämpligt sätt hållas tillgänglig för fastighetsägarna inom va-anläggningens verksam- hetsområde. Regeringens förslag: Skadeståndsbestämmelsen i den nu gällande va- lagstiftningen utvidgas med en ny bestämmelse om översvämnings- skador. Om huvudmannen för en allmän va-anläggning åsidosätter en skyldighet enligt va-lagstiftningen och åsidosättandet medför att vatten som är avsett att tillhandahållas eller ledas bort genom va-anlägg- ningen ytledes eller på annat sätt trängt in på en fastighet inom va- anläggningens verksamhetsområde och på fastigheten orsakar en över- svämningsskada, skall huvudmannen ersätta skadan. Av lagtexten skall det framgå att ett skadestånd skall avse person- skada, sakskada och ren förmögenhetsskada. Huvudmannen skall också i fortsättningen ha en möjlighet att vid väsentliga försummelser av fastighetsägaren kunna stänga av vatten- tillförseln till en fastighet. En sådan avstängning får dock bara ske om huvudmannen har lämnat en skriftlig uppmaning till fastighetsägaren att vidta rättelse. Utredningens förslag överensstämmer i sak med regeringens. Remissinstanserna: har anfört att det är viktigt att lagtexten inte får en för begränsad utformning och att det genom praxis får lösas hur långtgående skadeståndsansvaret skall vara för huvudman- nen respektive fastighetsägaren. Även () har efterlyst en enklare utformning av den skadeståndsbestämmelse som Skälen för regeringens förslag Enligt den nuvarande va-lagen skall en huvudman eller fastighetsägare, som överskridit sin rätt eller åsidosatt sin skyldighet i förhållande till den andre, återställa vad som rubbats eller fullgöra vad som eftersatts samt ersätta skadan. Som bestämmelsen är utformad gäller den endast i s.k. va-förhållanden, dvs. mellan huvudmän och fastighetsägare i de frågor som regleras av va-lagstiftningen. Bestämmelsen kan alltså inte åberopas i tvister mellan fastighetsägare, även om tvisten i och för sig skulle ha sin grund i ett va-förhållande, exempelvis när en fastighetsägare genom otillåtet utsläpp i den allmänna avloppsanläggningen skadat en annan fastighetsägares va-installation. Inte heller är bestämmelsen tillämplig gentemot en annan tredje man, t.ex. den vars rätt att använda den allmänna va-anläggningen uteslutande grundas på avtal med huvudmannen. Bestämmelsen gäller slutligen inte vid tvister mellan huvudmannen och fastighetsägare som inte rör va- förhållandet. Enligt uttalanden i förarbetena ansågs dessa fall få bedömas med ledning av allmänna regler om skadestånd i utomobligatoriska för- hållanden. När det gäller frågan om fullgörelse eller skadestånd skall kunna utkrävas vid force majeure och andra jämförbara fall angavs att den torde vara att bedöma efter i stort sett samma principer som gäller motsvarande frågor i kontraktsrättsliga förhållanden (prop. s.192 och 201). Enligt skadeståndsbestämmelsens ordalydelse krävs att något kan läggas ena parten till last för att ansvar skall kunna utkrävas. Ytterligare väg- ledning om vad som grundar ansvar framgår dock inte av förarbetena som enbart nämner att det i princip är fråga om skadeståndsansvar obero- ende av vållande. Vid ett rent strikt ansvar skulle uttrycket överskridit sin rätt eller åsidosatt sina skyldigheter i va-lagen inte förutsätta något felaktigt age- rande utan enbart att en skada uppkommit. Ansvaret skulle då inträda oberoende av vilka säkerhetsåtgärder huvudmannen eller fastighetsäga- ren vidtagit, om det inte är fråga om en force majeure-situation, och alltså även om t.ex. va-anläggningen vid en objektiv bedömning uppfyller skä- liga anspråk på säkerhet. En sådan tolkning är svårförenlig med lagtex- ten. Bestämmelsen har inte heller tillämpats så. Genom att ansvaret slår till först sedan någon av parterna har överskridit sin rätt eller åsidosatt sina skyldigheter, ligger det närmare till hands att förstå bestämmelsen så att det krävs någon slags försummelse eller åtminstone att det är fråga om någon avvikelse från vad som objektivt sett kan krävas av huvud- mannen eller fastighetsägaren. Det kan t.ex. vara så att fastighetsägaren inte har vidtagit de försiktighetsmått som varit påkallade för att undvika ett utsläpp av skadliga ämnen eller att huvudmannen inte vid dimen- sioneringen av avloppssystemet har tagit hänsyn till behovet av skäliga säkerhetsmarginaler. Om en skada därefter inträffat och som varit ade- kvat med hänsyn till försummelsen, har det enligt praxis inte krävts något vållande i det konkreta fallet. Bestämmelsen har i flera fall prövats i avgöranden från Högsta dom- stolen (t.ex. NJA 1983 s. 209, 1984 s. 721, NJA 1991 s. 580). I övrigt finns ett stort antal avgöranden från , Vattenöverdom- stolen och som berör frågan om fullgörelse eller skadestånd enligt den nuvarande va-lagen (en ingående redovisning av praxis på det va-rättsliga området finns bl.a. i , och , , VA-lagstiftningen En kommentar och i betänkande, SOU 2004:64 s.358 ff). Skadeståndsansvaret har alltså kommit att betraktas som en form av strikt ansvar när någon av parterna överskridit sin rätt eller åsidosatt sin skyldighet. Om det inte finns något sådant kvalificerande moment har be- stämmelsen inte medfört skadeståndsskyldighet. Detta framgår exempel- vis av att en skadeståndsskyldighet på grund av att en otillräcklig dimen- sionering av en ledning medfört översvämningsskador förutsätter att an- läggningen inte uppfyller kraven i 12 § va-lagen. Vid ett rent strikt an- svar skulle någon sådan begränsning inte föreligga. Den va-rättsliga skadeståndsbestämmelsen gäller vid alla överträdelser av bestämmelser om vad huvudmän och fastighetsägare är skyldiga att iaktta eller har rätt att göra och där huvudmannens överträdelse medför en skada för en fastighetsägare och vice versa. Utöver vad som tidigare nämnts kan bestämmelsen tillämpas exempelvis om huvudmannen utan laglig grund stänger av vattentillförseln eller på annat sätt hindrar fastig- hetsägaren från att använda den allmänna va-anläggningen. Någon avgränsning av skadeståndets omfattning framgår inte av lagen och i förarbetena saknas vägledning. Att den skadelidande har rätt till ersättning för person- och sakskada är klart. Om bestämmelsen även medger ersättning för ren förmögenhetsskada, dvs. ekonomisk skada utan samband med person- eller sakskada, är inte lika klart. I rättsfallet NJA 1983 s. 209 anfördes som skiljaktig mening av justitierådet att skadeståndsbestämmelsen i va-lagen bör vara tillämplig på all slags ekonomisk skada, således även ren förmögenhetsskada. Ersätt- ning för ren förmögenhetsskada har också dömts ut inom det va-rättsliga förhållandet (t.ex. Vattenöverdomstolens dom , DTVa 7). Ideell skada, i betydelsen skada som inte motsvaras av någon ekono- misk förlust, anses normalt inte ersättningsgill utan författningsstöd. I den mån en ideell skada ersätts såsom person- eller sakskada enligt ska- deståndslagen, exempelvis som ersättning för sveda och värk, torde mot- svarande gälla enligt den nuvarande va-lagen. Om en fastighetsägare försummar sin skyldighet att betala avgifter för användningen av den allmänna va-anläggningen har huvudmannen möj- lighet att ansöka om betalningsföreläggande hos kronofogdemyndigheten för att få en exekutionstitel eller, om fastighetsägaren bestrider ansök- ningen, begära att målet lämnas över till . Huvud- mannen har även möjlighet att väcka talan mot fastighetsägaren direkt vid . Enligt 30 § va-lagen har huvudmannen dessutom rätt att stänga av vattentillförseln till fastigheten om fastighetsägaren försum- mat att betala avgift eller i annat hänseende underlåtit att iaktta en skyl- dighet, förutsatt att försummelsen är väsentlig. Avstängning får bara ske om fastighetsägaren, trots huvudmannens uppmaning, inte har vidtagit rättelse och avstängningen kan ske utan olägenhet för människors hälsa. Kostnaden för en sådan avstängningsåtgärd får påföras fastighetsägaren. Fastighetsägaren måste få skälig tid att vidta rättelse efter anmaningen, men några tidsfrister har inte angivits i lagen (prop. 1970:118 s. 154 f). Om huvudmannen skulle stänga av vattentillförseln utan att försummel- sen är väsentlig, kan huvudmannen bli skadeståndsskyldig. Behovet av en särskild skadeståndsreglering i va-lagstiftningen Den särskilda skadeståndsregleringen i den nuvarande va-lagen har moti- verats av att huvudmännens och fastighetsägarnas skyldigheter inte kan upphöra annat än om behovet av vattentjänster upphör. Detta har ansetts kräva ett strängt skadeståndsansvar, som inte kan uppnås med tillämp- ning av allmänna skadeståndsrättsliga regler. Huvudmannen är skyldig att tillgodose fastigheternas behov av vatten- tjänster, oavsett om fastighetsägarna fullgör sina skyldigheter eller inte. Eftersom va-lagstiftningen innebär skyldigheter för huvudmän och fastighetsägare som knyter dem starkt till varandra är det inte lämpligt att frångå den särskilda regleringen av skadeståndsansvaret i va-lagstift- ningen. Det stränga och befogade skadeståndsansvaret skulle förmodligen inte i alla delar kunna upprätthållas utan särskilda regler. Övervägande skäl talar för att behålla en särskild reglering av skadeståndsansvaret i va- lagstiftningen. Skadeståndsbestämmelsen enligt den nuvarande va-lagen reglerar dess- utom frågan om fullgörelse och rättelse. I den mån det är nödvändigt att huvudmannen eller en fastighetsägare skall kunna kräva detta är det inte givet att allmänna civilrättsliga regler kan anses tillämpliga i ett offent- ligrättsligt reglerat rättsförhållande. Om denna rätt skall bestå torde det vara nödvändigt med särskilda regler om detta. Även om ansvaret enligt rättspraxis har uttolkats som ett ansvar utan vållande har ansvaret ändå avgränsats av att det krävs en överträdelse av en viss norm. Det är inte befogat att lindra detta ansvar . Möjligen skulle man kunna överväga om ansvaret borde vara rent strikt i den traditionella bemärkelsen. Ett rent strikt ansvar skulle inne- bära en i vissa avseenden väsentlig utvidgning av ansvaret. Särskilt hu- vudmannen skulle åläggas ett ansvar för i princip alla skador som drab- bar användarna även om anläggningen har utformats med iakttagande av skäliga säkerhetsmarginaler. För fastighetsägarna skulle en sådan utvidg- ning inte bli fullt så markant med hänsyn till att de i rättspraxis redan har ålagts ett strängt ansvar (NJA 1983 s. 209). Ett strikt ansvar skulle i och för sig ha lagtekniska fördelar. En utvidg- ning av skadeståndsansvaret kräver dock att den är motiverad av ett verkligt behov. Det kan visserligen hävdas att ett rent strikt ansvar skulle verka för en ökad aktsamhet. När det gäller fastighetsägarna lär det argu- mentet knappast kunna ha någon betydelse med hänsyn till det stränga ansvar som redan gäller. Ett strängare ansvar mot huvudmannen skulle å andra sidan riskera att medföra att den allmänna anläggningen skulle få dimensioneras för att klara inte enbart sådana situationer som med viss sannolikhet skulle kunna inträffa utan för att klara alla tänkbara situa- tioner. En sådan uppdimensionering av exempelvis dagvattenledningar kan normalt inte motiveras ekonomiskt. Det stränga ansvar som är fastlagt i rättspraxis är trots allt att föredra. Det är inte orimligt att den återstående risken för skador i mera extraordinära fall fortfarande får bäras av den skadelidande parten. 2005/06:78 Ansvaret bör liksom uttryckligen anknytas till överträdelser av de rättigheter och skyldigheter som enligt va-lagstiftningen gäller för hu- vudmännen och användarna. avgöranden från kan också i fortsättningen tjäna som vägledning. En huvudman ansvarar alltså för att den allmänna va-anläggningen uppfyller de krav som kan ställas på den och skall i övrigt handla i över- ensstämmelse med lagstiftningen. En överträdelse av den offentligrätts- liga regleringen utgör det kvalificerande moment som leder till att det inte behöver undersökas om skadevållaren därutöver agerat vårdslöst. Fastighetsägarnas ansvar kommer att gälla skador som uppkommit vid användningen av den allmänna anläggningen i strid med vad som följer av lagstiftningen. En del förfaranden torde strida direkt mot lagens all- männa regel om hur anläggningen får användas. Ett uppsåtligt utsläpp av olja i avloppet torde vara ett sådant fall. I övrigt blir ansvaret avhängigt av vilka närmare föreskrifter som kommunen har meddelat med stöd av lagen. Det är fastighetsägarens ansvar att vidta de åtgärder som krävs för att följa dessa föreskrifter och ansvar inträder vid överträdelser obero- ende av om fastighetsägaren varit att anse som vållande i det särskilda fallet. Med hänsyn till att ansvaret förutsätter att fastighetsägaren över- skrider sin rätt eller åsidosätter sina skyldigheter utesluts dock från ansvar sådana situationer som fastighetsägaren objektivt sett inte haft att räkna med eller när en skada inträffat trots att fastighetsägaren vidtagit de försiktighetsmått som kan krävas av denne. Bestämmande av skadeståndet och jämkning Skadeståndsbestämmelserna i va-lagstiftningen avser all slags ekonomisk skada. Med hänsyn till att förhållandet mellan huvudmän och fastighets- ägare har åtskilliga kontraktsliknande drag bör även rena förmögenhets- skador anses ersättningsgilla. Begreppen person- och sakskada samt ren förmögenhetsskada bör ha samma innebörd enligt va-lagstiftningen som i skadeståndslagen. Skadeståndet bör liksom bestämmas utifrån de allmänna principer som följer av 5 kap. skadeståndslagen (1972:207). Jämkning av skadestånd med hänsyn till medvållande eller liknande förfaranden på den skadelidandes sida regleras i 6 kap. skadeståndslagen. De bestämmelserna tillämpas när det i en speciallagstiftning saknas sär- skilda regler om jämkning av skadestånd. Bestämmelsen i 29 § i nuvarande va-lagen har förutom för skadestånds- skyldighet haft betydelse bl.a. genom att huvudmannen kunnat föreläg- gas att vidta särskilda åtgärder med den allmänna anläggningen. Också fastighetsägare har förpliktats att exempelvis lägga om fastighetens ser- visledningar så att dagvatten inte, i strid med allmänna bestämmelser, tillförs spillvattenanläggningen. Sådana möjligheter att kräva rättelse eller fullgörelse behövs även i fortsättningen. Skadeståndsansvaret bör också fortsättningsvis gälla för skador som or- sakas huvudmännen av användarna och vice versa i de frågor som regle- ras av va-lagstiftningen. Andra tvister faller utanför regleringen. Den nu föreslagna nya lagen om allmänna vattentjänster innebär att huvudmannen skall kunna fullgöra en vattentjänst genom att ordna bort- ledande av dag- och dränvatten i icke ledningsbundna system i form av lokalt omhändertagande av dagvatten. En översvämningsskada till följd av att exempelvis dagvatten från en allmän va-anläggning har trängt in på en fastighet inom anläggningens verksamhetsområde på något annat sätt än direkt via ledningssystemet, har i praxis ansetts inte kunna prövas enligt va-lagstiftningen utan be- dömts enligt allmänna skadeståndsrättsliga regler. Skälet för detta har framför allt varit att en sådan skada drabbat alla berörda fastigheter vare sig dessa varit anslutna till den allmänna va-anläggningen eller inte, och i den meningen alltså oberoende av va-förhållandet mellan huvudmannen och fastighetsägarna. Den föreslagna utvidgningen av möjligheten till icke ledningsbundet omhändertagande av dagvatten ger anledning till ett annat betraktelsesätt. Även i övrigt finns skäl att i det här avseendet överväga en utvidgning av tillämpningsområdet för skadeståndsregleringen i förhållande till hur den har tillämpats i praxis. Om en fastighet inom en allmän va-anläggnings verksamhetsområde drabbas av en översvämningsskada som orsakats av inträngande vatten på grund av att huvudmannen har åsidosatt sina skyldigheter enligt den nya föreslagna lagen eller allmänna bestämmelser som meddelats med stöd av den lagen, bör huvudmannen ha en skyldighet att ersätta skadan. Huvudmannen har nämligen en va-rättslig skyldighet att underhålla den allmänna va-anläggningen och de ledningar och anordningar som behövs. Fastighetsägarna i va-anläggningens verksamhetsområde betalar avgifter för den allmänna va-anläggningen och måste kunna utgå från att under- hållet inte eftersätts. Om huvudmannen inte fullgör sin underhållsskyl- dighet och detta leder till läckage som orsakar skador på en fastighet, måste skadorna anses vara sådana att det är rimligt att de bedöms utifrån skadeståndsbestämmelserna i den nya lagen om allmänna vattentjänster. De gränsdragningsproblem som rättstillämpningen har gett upphov till i frågan om den nuvarande va-lagen eller om allmän skadeståndsrätt är tillämplig har tett sig alldeles obegripliga för enskilda an- vändare som drabbats av översvämningsskador. Det har föranlett tvister redan i frågan om tillämplig lagstiftning och processform. Eftersom hu- vudmannen för en allmän dagvattenanläggning enligt lagförslaget skall kunna tillgodose fastigheterna med ett lokalt omhändertagande av dag- vatten utan servisledningar och även ta ut vanliga avgifter för denna vattentjänst, bör bestämmelserna om skadestånd och andra påföljder om- fatta även skador som uppkommer vid sådant omhändertagande. Det är knappast möjligt att särskilja skador som uppkommer då en öppen dagvattenanläggning bräddar och leder till översvämning på en an- sluten fastighet från sådana där en motsvarande översvämning uppkom- mit på grund av ett ledningsbrott. Därför bör en bestämmelse som reglerar ansvaret för sådana skador tas in i den nya lagen. anledning av sådana översvämningsskador skall följaktligen prövas av Prop. 2005/06:78 som första instans. Förslaget är inte avsett att utvidga huvudmannens ansvar. Förslaget innebär alltså inte att huvudmannen på något sätt svarar för skador på grund av inträngande vatten från en grannfastighets va-installation eller från gatan på grund av bristande avvattningsanordningar som väghållaren svarar för. Enligt såväl den nuvarande skadeståndsregleringen som den nya bestämmelsen krävs att huvudmannen på något sätt överskridit sin rätt eller åsidosatt sina skyldigheter för att ansvar skall inträda. Lagförslaget innebär inte heller någon förändring i förhållande till gällande rätt i fråga om bevisbördan. Det är alltså i princip den som påstår att en skada orsakats på visst sätt som också måste bevisa detta. Om en fastighetsägare drabbas av en översvämning i sin källare måste fastighetsägaren alltså, för att få framgång med sin talan, visa att skadan beror på något som huvudmannen svarar för. Den närmare tillämpningen av regler om bevisbörda och beviskrav lämpar sig inte för lagstiftning utan måste avgöras i rättspraxis. Möjligheten att begränsa eller stänga av vattentillförseln enligt 30 § i nuvarande va-lagen utgör ett mycket kraftfullt påtryckningsmedel för att förmå fastighetsägaren att vidta rättelse. Med hänsyn framför allt till att huvudmännens och fastighetsägarnas rättigheter och skyldigheter inte kan upphöra på grund av försummelser hos någon av dem, finns det skäl att behålla en sådan avstängningsmöjlighet. Den bör dock användas med försiktighet. Åtgärden måste stå i proportion till fastighetsägarens för- summelse men även till huvudmannens intresse. Avstängning bör liksom endast få ske om det kan ske utan att olägenheter för människors hälsa uppkommer. Innan avstängningsåtgärden får verkställas måste fastighetsägaren ha uppmanats att vidta rättelse. Det ligger alltså i huvudmannens intresse att säkra bevisning om att uppmaning verkligen skett. Detta ger en tillräcklig garanti för att det skall gå rätt till. I uppmaningen till fastighetsägaren skall anges en viss skälig tid, inom vilken rättelse skall ha vidtagits för att undgå avstängning. Med hänsyn till de olikartade situationer som kan tänkas föreligga är det inte lämpligt att i lagen ange vad som skall anses vara skälig tid i det enskilda fallet. De utgångspunkter som anges i förarbetena till den nuvarande va-lagen bör fortfarande kunna tjäna till ledning för bedömningen. 5.16Prövning och överprövning av va-frågor Regeringens förslag: förelägganden om utbyggnad av en allmän va-anläggning får av kommunen överklagas hos Statens va- nämnd. Alla kommunens, huvudmannens och användarnas rättigheter och skyldigheter enligt den nya föreslagna lagen prövas av Statens va- nämnd i enskilda fall. förelägganden får förenas med vite. prövar mål om utdömande av viten enligt lagen. prövar inte kommunens normgivningsbeslut. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Av de fåtal remissinstanserna som har yttrat sig i denna del har i och tillstyrkt den föreslagna ordningen. kommun och Svenska kommunförbun- det har anfört att nyordningen att låta fastighetsägare och huvudmän väcka talan hos angående utvidgning av verksamhetsområ- det är svåröverblickbara. Enligt kommunförbundet rimmar förslaget illa med systematiken i va-lagstiftningen som bygger på att fastighetsägarens användningsrätt uppkommer först när fastigheten infogas i verksamhets- området. Förbundet anser vidare att beslut i frågor om kommunens ansvar för va-försörjningen har en sådan planmässig karak- tär att en överprövning bör ske hos samma instans om handlägger över- klaganden av detaljplaner m.m. () har anfört att den av utredningen föreslagna bestämmelsen om utdömande av viten är otydlig. Skälen för regeringens förslag De frågor som regleras i den nuvarande va-lagen kan rättsligt prövas på olika sätt. En del beslut fattas av . Det gäller frågor om all- mänförklaring enligt 31 § av en va-anläggning och bestämmande av det område utöver vilket en sådan anläggnings verksamhetsområde inte får utsträckas. Det gäller också för frågor om bl.a. skyldighet för en kommun att se till att en allmän va-anläggning ordnas, omfattningen av en allmän va-anläggnings verksamhetsområde i vissa fall och föreläggande att lämna uppgifter om vilka verksamhetsområden som fastställts.