prop · GT0393 · 2006-03-15 00:00:00 — Även om har jurisdiktion över dessa brott kan det vara mest lämpligt att en prövning sker av den med stöd av FN inrättade domstolen, där all kunskap om konflikten finns samlad. Därför bör inte heller vägransgrunden i 2 § utlämningslagen vara obligatorisk gentemot specialdomstolen. Vidare finns det med stöd av 12 § tredje stycket i utlämningslagen möjlighet att förena utlämning för lagföring av en svensk medborgare med villkor att personen skall återföras till för att avtjäna ett eventuellt straff här. anser regeringen att man måste beakta specialdomstolens behörighet att pröva vissa brott enligt sierraleonsk rätt. FN har visser- ligen deltagit i inrättandet av specialdomstolen och funnit skäl att ge den viss nationell kompetens. Att helt ta bort möjligheten att avslå en utläm- ningsframställning från specialdomstolen i dessa fall anser regeringen emellertid vore att gå för långt. Då skulle domstolen få en mer privi- legierad ställning i svensk rätt än de internationella tribunalerna, efter- som dessa inte prövar brott mot nationell lagstiftning. Även om villkoren som rör preskription och dubbel straffbarhet inte bör vara obligatoriska bör regeringen därför ha möjlighet att avslå framställningar på dessa grunder t.ex. om utlämning i ett enskilt fall skulle te sig stötande. Vidare bör det finnas en möjlighet att i vissa fall avslå en utlämningsfram- ställning som avser en svensk medborgare, exempelvis vid utlämning för straffverkställighet. Sammanfattningsvis gör regeringen samma bedömning som den som görs i promemorian; att avslagsgrunderna vid avsaknad av dubbel straff- barhet, preskription enligt svensk rätt och svenskt medborgarskap inte bör vara obligatoriska, men väl fakultativa. En sådan ordning följer av 1 § utlämningslagen där det anges att en person får utlämnas. Vad gäller frågan om vilken prövning som i samband med en utläm- ningsframställning skall göras av ett häktningsbeslut eller en dom meddelad av specialdomstolen anser regeringen att det inte finns anled- ning att göra en mer ingående prövning än vid framställningar från stater som är anslutna till utlämningskonvention. Ett beslut om häkt- ning eller en dom meddelad av specialdomstolen, som inte är uppenbart oriktigt, bör därför såsom det föreskrivs i 9 § tredje stycket utlämnings- lagen godtas som grund för ett beslut om utlämning. Motsvarande regle- ring gäller vid utlämningsframställningar från de internationella tribu- nalerna. Utlämningslagens övriga förutsättningar för utlämning bör gälla i förhållande till specialdomstolen, liksom dess regler om förfarandet vid utlämningsframställningar, se avsnitt 6.2.2. Det innebär i allt väsentligt att hinder mot utlämning föreligger om gärningen är enbart ett militärt brott eller till övervägande delen ett politiskt brott, om personen riskerar svår förföljelse samt om en utlämning skulle strida mot humanitetens krav. Svensk dom eller beslut om åtalsunderlåtelse utgör också hinder mot utlämning till specialdomstolen. Slutligen utgör vissa förhållanden temporärt hinder mot utlämning till specialdomstolen, bland annat om den person som utlämningsframställningen avser är åtalad för ett annat brott i , för vilket är stadgat fängelse. Utlämningslagens regler om konkurrens mellan flera framställningar om utlämning blir tillämpliga. Förfarandet blir detsamma som för en ansökan från en annan stat. Att vägransgrunderna vid svenskt medborgarskap, frånvaro av dubbel straffbarhet och preskription enligt svensk rätt blir fakultativa i förhåll- ande till specialdomstolen innebär vissa avsteg från regleringen i 20 § första stycket andra meningen utlämningslagen. kan sålunda inte med för regeringen bindande verkan bestämma att en utlämningsframställning från specialdomstolen skall avslås enligt någon av vägransgrunderna i 2 §, 4 § eller 10 § andra stycket utlämningslagen. Högsta domstolens prövning enligt 18 § första stycket utlämningslagen skall emellertid fortfarande omfatta dessa villkor. Enligt 21 a § första stycket lagen (1990:52) med särskilda bestämmel- ser om vård av unga utgör inte vård enligt den lagen hinder mot beslut om utlämning till annan stat eller till de internationella tribunalerna. Trots att en person undergår psykiatrisk eller rättspsykiatrisk vård får ett motsvarande beslut om utlämning verkställas under vissa förutsättningar, se 29 § i lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård och 17 § lagen (1991:1129) om rättspsykiatrisk vård. Enligt 8 § lagen (2000:343) om internationellt polisiärt samarbete och 3 kap. 5 § lagen (2000:1219) om internationellt tullsamarbete kan en person som i omhändertagits till följd av gränsöverskridande förföljande tas i förvar av svensk myndighet. friges om det inte kommit in en begäran om vissa åtgärder, t.ex. om provisoriska tvångsåtgärder enligt 23 § utlämningslagen eller en motsvarande begäran från någon av de Lagstiftningen bör behandla olika former av utlämning på ett konse- Regleringen i de ovan redovisade vårdlagarna och lagarna om internationellt tull- och polissamarbete bör därför gälla även i förhållande Lagändringar behövs i 21 a § lagen med särskilda bestämmelser om vård av unga och i 29 § lagen om psykiatrisk tvångs- Övriga bestämmelser omfattas, som Lagrådet påpekat, genom att 23 § utlämningslagen gäller i förhållande till specialdomstolen. Samarbete i fråga om rättslig hjälp Även samarbetet i fråga om rättslig hjälp med specialdomstolen bör i avsaknad av en folkrättslig skyldighet att samarbeta utöver vad som följer av straffverkställighetsavtalet med specialdomstolen inte vara lika långtgående som i förhållande till tribunalerna. samarbetsform bör utgångspunkten enligt regeringens mening vara att bistånd bör lämnas i motsvarande utsträckning som sker i förhållande till Därför bör lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål I lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål finns i 2 kap. 2 § andra meningen ett krav på dubbel straffbarhet. Kravet på dubbel straff- barhet enligt den bestämmelsen gäller i fråga om sådana former av rätts- lig hjälp som kan betecknas som tvångsmedel. teras flera tänkbara lösningar för att behandla lagens krav på dubbel straffbarhet i förhållande till specialdomstolen. Den lösning som slutligen föreslås i promemorian är att försöka nå en likartad lösning som i fråga om utlämning till specialdomstolen, dvs. att kravet på dubbel straffbarhet alltså inte bör avskaffas, men inte heller bör vara absolut. Regeringen gör samma bedömning som i promemorian att den mest lämpliga lösningen är att kravet på dubbel straffbarhet skall vara I förhållande till övriga nordiska stater och övriga EU-stater är dubbel straffbarhet i vissa fall inte en grund för att avslå en ansökan om rättslig hjälp. Däremot är det alltjämt ett krav i förhållande till utom- Genom att välja den av promemorian föreslagna ordningen frångår inte den tydliga linje med krav på dubbel straffbarhet för vissa former av rättslig hjälp som gäller i förhållande till Prop. 2005/06:93 utomeuropeiska stater. Men det finns ändå utrymme att göra en bedömning av om det i ett enskilt fall är lämpligt att bifalla en ansökan, trots frånvaro av dubbel straffbarhet. En sådan prövning kan emellertid innefatta bedömningar som bättre lämpar sig för regeringen än för rätts- liga instanser att göra. Avslag med hänvisning till frånvaro av dubbel straffbarhet bör därför endast kunna beslutas av regeringen, på samma sätt som sker vid avslag på sådana grunder som regleras i 2 kap. 14 § lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål (se 2 kap. 15 § första stycket samma lag). Regeringen anser att alla andra förutsättningar och villkor i lagen i princip bör tillämpas i förhållande till specialdomstolen. Det innebär att vägransgrunden i 2 kap. 14 § första stycket i samma lag, som bl.a. tar sikte på ansökningar som medför fara för säkerhet eller strider mot svenska allmänna rättsprinciper, blir tvingande gentemot special- domstolen. Vidare blir de fakultativa vägransgrunderna i 2 kap. 14 § andra stycket i lagen tillämpliga, vilket innebär att en ansökan får avslås om den rör en gärning som har karaktären av ett politiskt brott eller enbart är ett militärt brott, om svensk dom eller beslut om åtalsunder- låtelse har meddelats beträffande gärningen eller om omständligheterna i övrigt är sådana att ansökan inte bör bifallas. I likhet med vad som gäller i förhållande till Jugoslavien- och Rwandatribunalerna samt finns det ett särskilt behov av samråd med specialdomstolen i olika frågor för att rättslig hjälp skall kunna lämnas på bästa möjliga sätt. Detta gäller även beträffande villkor om användningsbegränsningar enligt bestämmelsen i 5 kap. 2 § lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål. På samma sätt som enligt 9 § tredje stycket tribunallagen bör därför specialdomstolen ges tillfälle att yttra sig innan rättslig hjälp förenas med sådana villkor. Liksom är fallet med de internationella tribunalerna kan det i förhållande till en ansökan från specialdomstolen om rättslig hjälp till komma in konkurrerande ansökningar i brottmål från andra stater. Lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål reglerar inte hur en sådan situation skall lösas. Det är lämpligt att regeringen på samma sätt som föreskrivs i 10 § tribunallagen beslutar vilken av ansökningarna som skall ha företräde. Av artikel 4.2 i straffverkställighetsavtalet framgår att specialdom- stolen, efter det att en dömd person har överförts till för att avtjäna återstoden av straffet här, kan begära att personen i fråga tillfälligt återförs till domstolen för att vittna vid en rättegång. Genom att lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål görs generellt tillämplig krävs inte någon särskild reglering för att möjliggöra ett sådant tillfälligt återförande till specialdomstolen. Den situationen får anses falla in under regleringen i 4 kap. 29 och 30 §§ lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål. En sådan ansökan skall prövas av regeringen sedan yttrande enligt 4 kap. 32 § inhämtats från den myndighet som ansvarar för verkställigheten såvida det inte är uppenbart att det inte behövs något yttrande. Vid samarbete i fråga om straffverkställighet, utlämning och rättslig hjälp i brottmål behövs viss övrig reglering, bl.a. om rättigheter för den person som är föremål för en begäran samt regler som klargör kostnadsansvar i förhållande till domstolen och som möjliggör transport genom från en annan stat av en frihetsberövad person. I tribunal- lagen finns det en gemensam reglering av sådana frågor för de olika samarbetsformerna. Det är lämpligt att regleringen om rättigheter för en person som berörs av en begäran inte skiljer sig åt beroende på från vilken tribunal som framställningen härrör eller vilken samarbetsform det är fråga om. Utgångspunkten bör därför enligt regeringens mening vara att i de fall det finns behov av reglering i övriga frågor i förhållande till specialdomstolen, den så långt som möjligt bör motsvara de bestämmel- ser som finns i tribunallagen. I artikel 5 i straffverkställighetsavtal med specialdomstolen regleras hur specialdomstolens avgöranden förhåller sig till svensk domsrätt. Bestämmelsen uttrycker ett förbud mot ny (svensk) lagföring om specialdomstolen har funnit den tilltalade skyldig. I 13 § andra stycket tribunallagen anges att om ansvar för en viss gärning prövats vid en tribunal, får åtal för samma gärning inte väckas i . Bestämmelsen går längre än vad som föreskrivs i där i vissa fall gärningar kan prövas på nytt i även om de lagförts av en utländsk domstol. Bestämmelsen går även längre än vad artikel 5 i straffverkställighetsavtalet kräver eftersom den artikeln endast omfattar fällande domar. Regeringen anser dock att specialdomstolens avgör- anden, som främst rör brott mot internationell humanitär rätt, inte bör ha en snävare rättskraft i förhållande till svensk jurisdiktion än de internatio- nella tribunalernas avgöranden. Reglering motsvarande den som finns i 13 § andra stycket tribunallagen bör därför införas. Av 14 § tribunallagen följer att om en tribunal begär att en åtgärd skall vidtas beträffande den som misstänks eller har åtalats eller dömts för brott, skall denne, om han begär det, biträdas av en offentlig försvarare samt att regler i övrigt skall gälla. Motsvarande reglering bör införas i förhållande till specialdomstolen eftersom en person som blir föremål för begäran inte bör hamna i en sämre situation, i fråga om möjligheten att tillvarata sin rätt, än om begäran kom från Jugoslavientribunalen eller Rwandatribunalen. Reglering om rätt till målsägande och stödperson finns i 2 kap. 13 § första stycket lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål. I 15 § tribunallagen anges att ett vittne eller en målsägande eller sak- kunnig i som har kallats att höras av tribunalen har rätt till ersätt- ning för sin inställelse enligt bestämmelser som meddelas av regeringen. För att underlätta för dessa personer att inställa sig till specialdomstolen bör motsvarande reglering gälla vid samarbete med specialdomstolen. Regeringen får meddela bestämmelser som närmare reglerar ersätt- ningen. I 16 § tribunallagen anges att ersättning av allmänna medel till offentlig försvarare eller till någon annan samt övriga kostnader för åtgärder som vidtagits enligt denna lag skall betalas av staten. Motsvarande regleringen bör införas för samarbete med specialdom- I fråga om kostnadsansvar för offentlig försvarare bör därför inte Prop. 2005/06:93 18 § andra stycket sista meningen i utlämningslagen tillämpas. Vid samarbete med specialdomstolen kan det tänkas uppstå ett fåtal situationer som inte tillräckligt regleras av lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål, främst vid delgivning av olika handlingar. På motsvar- ande sätt som i 17 § tribunallagen bör det därför för samarbete med specialdomstolen införas en bestämmelse som anger att bestämmelser i annan lag och författning om delgivning och rättslig hjälp skall tillämpas såvida de inte strider mot bestämmelserna i lagen om samarbete med specialdomstolen. Regler som möjliggör transport av frihetsberövade transitering mellan en annan stat och specialdomstolen genom behövs, eftersom bör underlätta även för andra länder att samarbeta med specialdomstolen. I 12 a § tribunallagen finns sådan reglering. För flygtransport utan planerad mellanlandning i krävs inget tillstånd. I andra fall anges att chefen för får med- dela tillstånd till transitering av en frihetsberövad och att frihetsberöv- andet skall bestå i om inte tribunalen begär att personen skall friges. Om tillstånd har meddelats får polismyndigheten vid behov ta personen i förvar, och i sådana fall gäller vad som föreskrivs om tvångsmedel i 5 § tribunallagen. Om en oplanerad mellanlandning sker, skall polismyndigheten ta den som överförs i förvar till dess att ansökan om tillstånd görs samt genast underrätta chefen för . Görs ingen ansökan från den oplanerade mellanland- ningen skall personen friges. Något hinder mot transitering av svenska medborgare finns inte. Det är lämpligt att motsvarande regler införs vid regleringen om samarbete med specialdomstolen. Med hänsyn till att svenska medborgare kan komma att utlämnas från till specialdomstolen bör även svenska medborgare kunna transiteras genom . Vad gäller tvångsmedel bör samma bestämmelser som i ett ärende om utlämning till specialdomstolen tillämpas, dvs. utlämnings- lagens bestämmelser i stället för tribunallagens. Därmed kommer i huvudsak bestämmelser att tillämpas. Eftersom särskild reglering införs bör inte reglerna om transitering i 26 och 26 b §§ utlämningslagen samt i 4 kap. 33 § och 34 § andra stycket lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål gälla. En ansökan om rättsligt biträde från specialdomstolen bör liksom ansökningar från de internationella tribunalerna, ges in till Justitiede- partementet. Underrättelser i och redovisning av ett ärende till special- domstolen bör vidarebefordras av . Slutligen är det lämpligt att samma språkkrav som gäller för ansökningar från de internationella tribunalerna skall gälla i förhållande till specialdomstolen, dvs. handlingar bör, såsom föreskrivs i 2 § andra stycket tribunallagen, vara skrivna på svenska eller engelska eller åtföljas av en översättning till något av dessa språk. Vid den bedömning som kan göras kommer endast i mycket begränsad utsträckning att beröras av framställningar om rättslig hjälp och utlämning från specialdomstolen. De kostnader som kan bli aktuella torde vara mycket begränsade och skall finansieras inom befint- liga anslagsramar. Det är troligare att något fängelsestraff som döms ut av special- domstolen kan komma att verkställas i . Enligt den bedömning som kan göras torde det dock, med beaktande av att bara ett fåtal personer kommer att lagföras av specialdomstolen, inte bli aktuellt med straffverkställighet i i någon större omfattning. Förslaget i denna del torde därför inte medföra några betydande kostnader för Kriminal- vården. Eventuella merkostnader för berörda myndigheter skall finansieras inom befintliga ramar. Regeringens förslag: Den nya lagen och övriga lagändringar skall träda i kraft . Promemorians förslag: I promemorian föreslås att de föreslagna lagändringarna skall träda i kraft . Remissinstanserna har lämnat promemorians förslag utan erinran. Skälen för regeringens förslag: Beträffande samarbetet i fråga om överförande av straffverkställighet framgår av artikel 12 i straffverk- ställighetsavtalet att avtalet träder i kraft i den månad som följer efter dagen för specialdomstolens mottagande av meddelande om ratifikation. Specialdomstolen har redan inlett sitt arbete och domstolens eventuella behov av hjälp lär inte dröja. Det finns därför anledning att genomföra förslagen. Den föreslagna lagen och övriga lagändringar bör träda i kraft . Regeringen bedömer att det är lämpligt med ikraftträdande . Några övergångsbestämmelser krävs inte. 10.1Förslaget till lag om samarbete med Specialdomstolen för 1 § Denna lag gäller i förhållande till Specialdomstolen för (specialdomstolen) som inrättades genom ett avtal mellan och . I paragrafen definieras lagens tillämpningsområde. Lagen gäller för Prop. 2005/06:93 samarbete med Specialdomstolen för . tillämpas när specialdomstolen begär rättsligt biträde av . 2 § En ansökan från specialdomstolen skall ges in till (). Underrättelser i och redovisning av ett ärende till special- domstolen skall vidarebefordras av (). En ansökan och bifogade handlingar enligt denna lag skall vara skrivna på engelska eller svenska eller åtföljas av en översättning till något av dessa språk. Av paragrafen följer att ansökan, underrättelser och redovisning från och till specialdomstolen skall sändas via (Justitiedeparte- mentet), där frågan hanteras av . skall accep- tera en ansökan från domstolen skriven på eller översatt till svenska eller engelska. Bestämmelsen överensstämmer med motsvarande reglering i 2 § lagen (1994:569) om samarbete med de internationella tribunalerna för brott mot internationell rätt (tribunallagen). 3 § I fråga om utlämning till specialdomstolen tillämpas lagen (1957:668) om utlämning för brott, om inte annat framgår av denna lag. Bestämmelserna i 9 §, 18 § andra stycket sista meningen samt 26 och 26 b §§ lagen om utlämning för brott skall inte tillämpas. Utlämning till specialdomstolen får ske även om utlämning inte skulle vara möjlig vid en tillämpning av 2 eller 4 § eller 10 § andra stycket lagen om utlämning för brott och alltså även om funnit att det finns hinder mot utlämning enligt någon av dessa bestämmelser. Ett beslut om häktning eller en dom som specialdomstolen har meddelat i behörig ordning skall godtas som grund för ett beslut om utlämning, om det inte framgår att häktningsbeslutet eller domslutet är uppenbart oriktigt. Paragrafen reglerar samarbete med specialdomstolen i fråga om utläm- ning. Den har behandlats i avsnitt 7.6. Av paragrafens första stycke följer att skall samarbeta med specialdomstolen i fråga om utlämning enligt de bestämmelser som finns i lagen (1957:668) om utlämning för brott, se avsnitt 6.2.2. En utläm- ningsbegäran från specialdomstolen skall alltså i princip behandlas som en motsvarande begäran från en stat utanför EU och . Samarbetet omfattar såväl utlämning för lagföring som för straffverkställighet. Att utlämningslagens regler skall tillämpas innebär att dess regler om tvångsmedel gäller, såväl innan en utlämningsbegäran har kommit hit (provisoriska tvångsmedel) som efter det att specialdomstolen har gjort en formell framställning om utlämning. De förfarandebestämmelser som finns i utlämningslagen skall också tillämpas. Vissa bestämmelser i utlämningslagen skall emellertid inte tillämpas. Det gäller bestämmel- serna i 9 § om kravet på den utredning som skall bifogas en utlämnings- framställning (se kommentaren till tredje stycket), bestämmelserna om kostnadsansvaret för offentlig försvarare i 18 § andra stycket sista meningen och slutligen bestämmelserna om transitering av frihets- berövade i 26 och 26 b §§. Vidare innebär hänvisningen till utlämnings- lagen att utlämningslagens vägransgrunder är tillämpliga med de undan- tag som anges i andra stycket. I paragrafens andra stycke anges att förbuden mot utlämning av Prop. 2005/06:93 svenska medborgare och vid preskription enligt svensk rätt inte är tving- Inte heller utlämningslagens krav på dubbel straffbarhet är absolut. skall fortfarande enligt 18 § första stycket utlämnings- lagen pröva villkoren i utlämningslagen. Enligt den bestämmelsen skall nämligen pröva om utlämning lagligen kan beviljas enligt 110 §§ utlämningslagen, vilket således också omfattar dessa bestämmelser. Den enda bestämmelse som här inte omfattas av Högsta domstolens prövning, enligt 18 § första stycket, är 9 § och den undantas eftersom den inte alls gäller i förhållande till specialdomstolen (se första stycket). Om finner att hinder mot utlämning till en annan stat skulle föreligga därför att framställningen rör svensk medborgare, brottet omfattas av svensk preskription eller att gärningen inte är straffbar i är regeringen oförhindrad att ändå bifalla framställningen. Den nya regleringen innebär således ett visst avsteg från 20 § första stycket andra meningen utlämningslagen om att regeringen inte får bifalla en utlämningsframställning när funnit att hinder föreligger. En specialregel finns i tredje stycket som klargör att ett häktningsbeslut eller dom meddelad av specialdomstolen i princip skall godtas utan vidare utredning. En motsvarande bestämmelse finns i 3 § andra stycket tribunallagen. En liknande bestämmelse finns i 9 § tredje stycket utläm- ningslagen, som tillämpas i de fall har ett avtal med den stat som begär att en person skall utlämnas som innebär en presumtion för att dom eller häktningsbeslut skall godtas. 4 § I fråga om rättslig hjälp till specialdomstolen tillämpas lagen (2000:562) om internationell rättslig hjälp i brottmål, om inte annat framgår av denna lag. Bestämmelserna i 4 kap. 33 § och 34 § andra stycket lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål skall inte tillämpas. Regeringen får besluta att rättslig hjälp får lämnas till specialdomstolen även om det, vid en tillämpning av 2 kap. 2 § andra meningen lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål, skulle finnas hinder mot att lämna rättslig hjälp på grund av att den gärning som ansökan avser inte motsvarar ett brott enligt svensk lag. Om en åklagare eller domstol finner att en ansökan bör avslås på den grunden, skall ansökan överlämnas till regeringen. Specialdomstolen skall ges tillfälle att yttra sig innan rättslig hjälp förenas med sådana villkor som avses i 5 kap. 2 § lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål. Paragrafen reglerar samarbete med specialdomstolen i fråga om rättslig hjälp i brottmål. Innebörden av paragrafen har behandlats i avsnitt 7.6. Av paragrafens första stycke följer att lagen (2000:562) om interna- tionell rättslig hjälp i brottmål skall tillämpas vid framställningar om rättslig hjälp från specialdomstolen.