prop · GT0369 · 2006-01-18 00:00:00 — En avvägning mellan intresset för skydd av forskning mot sådan verksamhet torde i allmänhet inte falla ut till forskningens fördel. Undantagen omfattar som tidigare nämnts inte den allmänna hänsyns- regeln i 2 §. När det sålunda finns risk för störningar av viss forskning skall ett företag iaktta rimliga försiktighetsåtgärder oavsett om det skulle finnas möjlighet att ingripa exempelvis enligt eller lagen (2003:389) om elektronisk kommunikation. Enligt tredje stycket utgår ersättning till den vars verksamhet inskränks på grund av beslut som avses i första stycket, under förutsättning att pågående markanvändning avsevärt försvåras på det berörda området. Det gäller alltså en ersättning av samma slag som återfinns i 31 kap. 4 § . Tolkningen av denna paragraf bl.a. i fråga om begreppen pågående markanvändning och avsevärt försvårande bör i stora drag vara vägledande också rörande den nu föreslagna bestämmelsen om ersättning. Hänsynsregeln i 2 § innebär bl.a. en skyldighet att i rimlig omfattning motverka störningar av forskning. En verksamhet som bedrivs utan sådan hänsyn till forskningen följer inte lagens regler, och utövaren får därför inte rätt till ersättning för att han får inskränka sin verksamhet. Liksom enligt är det bara den lagliga markanvändningen som skyddas av ersättningsregeln. Det innebär också att ersättning utgår endast vid inskränkningar som går avsevärt längre än vad 2 § påkallar, t.ex. när behövliga försiktighetsmått skulle bli orimligt dyra och verksamheten därför får begränsas i något väsentligt avseende (jfr m.fl. . Del II s. 31:19 f, 25 f.) Beslut om forskningsskydd med sådan räckvidd kan väntas bli sällsynta. I regel torde man vid en tillämpning av 5 § komma fram till en mindre ingripande lösning. Liksom enligt andra ersättningsregler av denna typ exempelvis expropriationslagen skall ersättningen utges av den som har nytta av ingreppet, dvs. den forskningshuvudman som har ansökt om forsknings- skyddet. En forskningshuvudman får alltså vara beredd att betala ersätt- ning om så omfattande inskränkningar begärs att den andra verksamheten avsevärt försvåras. Vidare skall ersättningen på samma sätt som enligt 31 kap. 6 § reduceras med vad som motsvarar det intrång som fastighetsägaren - eller innehavaren av särskild rätt - under alla förhållanden får tolerera utan ersättning. Denna självrisk får bestämmas med beaktande också av regeln i 2 §, som reglerar hur fastighetsägarens verksamhet skall bedrivas. Frågan blir alltså, dels vilken hänsyn ägaren måste ta till forskning i närheten enligt 2 §, dels i vad mån han enligt tredje stycket härutöver måste acceptera en inskränkning av sin verksam- het. Endast ett försvårande som går utöver detta mått skall medföra rätt till ersättning. Enligt näst sista meningen i tredje stycket skall expropriationsregler tillämpas på ersättningen, i den mån den föreslagna lagen inte innehåller avvikande regler (jfr den liknande bestämmelsen i 31 kap. 2 § miljö- balken). En sådan avvikelse nämns i detta sammanhang, nämligen att den s.k. presumtionsregeln i 4 kap. 3 § expropriationslagen gäller i fråga om värdeökning före talans väckande (jfr 31 kap. 32 § ). I övrigt tillämpas expropriationsregler, t.ex. beträffande värdering, bevis- börda och rättegång. I de fall meddelar förbud eller före- läggande beträffande en viss verksamhet med stöd av 4 §, så är det således vid fastighetsdomstolen som talan skall väckas om ersättning för detta intrång. Ett föreläggande att upphöra med eller inskränka störningar kan grundas på bestämmelser om miljöfarlig verksamhet i stället för på den föreslagna lagen om forskningsskydd. Om verksam- heten har denna karaktär, utgår ingen ersättning på grund av inskränk- ningen eftersom saknar regler om ersättning i sådana fall. Detsamma gäller ingripande med stöd av lagstiftningen om elektronisk kommunikation och om elektronisk kompatibilitet, vilka båda saknar ersättningsregler som tar sikte på denna situation (jfr prop. Beslut om skydd enligt denna paragraf kan överklagas enligt 15 §. Avvägning mellan olika intressen Paragrafen har behandlats i avsnitt 10. I första stycket anges att en avvägning skall göras mellan motstående intressen vid prövning av en ansökan om forskningsskydd enligt 3 eller 4 §. Vid denna intresseavvägning skall vissa faktorer särskilt beaktas. Till en början nämns forskningens art och inriktning. I detta ligger bl.a. dess betydelse från allmän synpunkt. Här skall man som tidigare berörts ta hänsyn till både forskningens rent vetenskapliga värde och dess betydelse för samhället t.ex. för sjukvården eller för skyddet av miljön. Denna bedömning kan naturligtvis bli svår i vissa fall, bl.a. i fråga om pågående forskning, som kanske ännu inte gett några konkreta resultat. har emellertid möjlighet att inhämta yttrande från sak- kunnigt håll, såsom kompletterande underlag från det universitet där forskningen bedrivs eller, när man vill inhämta utomståendes mening, från fristående instanser som de statliga forskningsråden, Verket för innovationssystem och . Som nämnts kan också forskning i privata företag skyddas enligt lagen, men den måste i så fall självfallet uppfylla de krav som anges i 1 §. Det måste vara klarlagt att forskningen verkligen har betydelse ur ett vetenskapligt och samhälleligt perspektiv inte bara för företagets egen verksamhet. Vidare skall särskilt beaktas forskningens behov av skydd, dvs. närmast dess känslighet för störningar och risken för att sådana inträffar. I första hand ankommer det på sökanden att komma med utredning om dessa förhållanden. Uppkommer tveksamma tekniska frågor kan det finnas behov av att inhämta ett sakkunnigutlåtande. För en prövning av skydd enligt 3 §, liksom vid en bedömning enligt 2 §, krävs i varje enskilt fall en konkret risk för störningar. För beslut enligt 4 § krävs att varaktiga eller upprepade störningar faktiskt har konstaterats. Denna skillnad bör, som Lagrådet föreslagit, komma till uttryck i 5 §. Behovet av skydd sammanhänger med de möjligheter att motverka störningarna som annars finns. I bestämmelsen nämns detta som en särskild faktor vid avvägningen. Framför allt blir det fråga om åtgärder från forskningshuvudmannens sida, t.ex. beträffande lokaliseringen av forskningen eller lämpliga skyddsanordningar. Forskningshuvudmannen har ett eget ansvar för att vidta vissa mått och steg till skydd mot skador. Det bör krävas av en forskningshuvudman som avser att bedriva stör- ningskänslig forskning att denne i sin planering och utformning av verk- samheten tar hänsyn till risken för förutsebara störningar. Härvid får man naturligtvis ta hänsyn till vad sådana motåtgärder kan kosta. Hur långt forskningshuvudmannens eget ansvar skall sträcka sig i det enskilda fallet får bedömas med hänsyn till vilka kostnader och andra olägenheter som är förknippade med att nödvändiga åtgärder vidtas. En rimlig utgångspunkt är dock att det bör ställas högre krav på att forsknings- huvudmannen vidtar skyddsåtgärder på egen bekostnad om forskningen bedrivs i kommersiellt syfte. skall i sin intresseavvägning väga in vad som fram- kommit vid de samråd som skall äga rum enligt 8 § (jfr även vad som sägs i kommentaren till 3 §). Även om forskningen kan anses ha ett särskilt värde och ett välgrundat behov av rättsligt skydd, måste intresset av att forskningen skyddas vägas mot de allmänna och enskilda intressen som kan komma att inskränkas till följd av skyddet för forskningen. Här åsyftas främst det allmänna intresset av rörelsefrihet och intresset av att näringsverksamhet och offentlig verksamhet kan utövas fritt. Allemansrätten bör naturligtvis inte inskränkas i onödan (något som understryks i andra stycket), men tyngden av detta intresse kan variera. Vissa områden saknar alldeles betydelse för allmänhetens friluftsliv, andra kan vara särskilt värdefulla t.ex. tillgången till en strand för bad och rekreation där sådana ställen i övrigt är svåråtkomliga. Beroende på berört markområdets karaktär och tillgången till alternativa områden med samma kvaliteter kan allmänhetens intresse komma att väga olika tungt. Saknar närmare kännedom om sådana förhållanden bör den kunna få uppgifter från vederbörande kommun. I de fall skyddet för forskningen innebär inskränkningar i näringsverksamhet eller offentlig verksamhet, måste de ekonomiska och andra konsekvenser som en angränsande verksamhet kan drabbas av tas med vid intresseavvägning- en. Att ägare till berörd fastighet, liksom innehavare av särskild rätt, skall få möjlighet att yttra sig över beslut enligt 3 § framgår av att de enligt fjärde stycket samma paragraf skall lämna sitt samtycke. På motsvarande sätt bör ägare och innehavare av mark som kan komma att omfattas av beslut enligt 4 § få yttra sig, även om de inte själva utövat den störande verksamheten. Det har ansetts obehövligt att i lagen ge en särskild bestämmelse om sådan kommunikationsskyldighet. När det gäller inskränkningar i näringsverksamhet och offentlig verk- samhet med stöd av 4 §, bör man naturligtvis ta hänsyn också till vikten av att denna kan utövas utan besvärande hinder. I sammanhanget får det också betydelse vad det kostar för verksamheten att vidta störnings- motverkande åtgärder. Liknande avvägningar som här blir aktuella förekommer i fråga om tillstånd till miljöfarlig verksamhet enligt eller ingripanden mot sådan verksamhet. Resonemangen i dessa fall bör kunna ge viss led- ning också vid tillämpning av den nu föreslagna lagregeln. Men själv- fallet väger intresset av en störningsfri forskning långt ifrån alltid lika tungt som hänsyn till människors hälsa och till miljön (jfr 2 kap. miljö- balken). Särskilt gäller detta när forskningen tillgodoser ett enskilt före- tags ekonomiska intressen, även om den har vetenskaplig eller annan betydelse för det allmänna. Vad som anges i första stycket är vad som särskilt skall beaktas vid avvägningen. Detta innebär att även andra faktorer kan vägas in i bedömningen, bl.a. kan man ta hänsyn till om forskningshuvudmannen över huvud taget har planerat sin forskning med tillräcklig hänsyn till störningsriskerna. I andra stycket betonas särskilt vikten av den grundlagsfästa rörelse- friheten i samhället. Denna frihet får inskränkas bara i den utsträckning det framstår som nödvändigt med hänsyn till forskningens rimliga behov av skydd. Bestämmelsen hänvisar alltså på nytt till en sorts rimlighets- avvägning och kunde därför synas överflödig. Avsikten är emellertid att särskilt inskärpa vikten av att myndigheternas befogenheter utnyttjas återhållsamt när ett beslut går ut över rörelsefriheten. Bestämmelsen får däremot inte uppfattas så, att allemansrätten bara undantagsvis får begränsas. Som framhållits varierar friluftsintressets tyngd, och i de allra flesta fall lär en inskränkning ha ringa eller ingen betydelse från allmänhetens synpunkt. Förbud att använda mobiltelefon på ett begränsat område i naturen utgör således knappast någon nämnvärd olägenhet för enskilda personer. Frånsett den antydan andra stycket ger om en restriktiv tillämpning ger lagtexten ingen ledning om hur den slutliga avvägningen mellan mot- stående intressen bör ske. Förhållandena är alltför växlande för att detta skulle kunna preciseras i lagtext. Behovet av ett skydd får bedömas från fall till fall. En intresseavvägning enligt det nu anförda kan också bli aktuell vid prövning av beslutets giltighetstid (se kommentaren till 9 §). Det är inte rimligt att en inskränkning i rörelsefriheten kan pågå än vad som är nödvändigt för att tillgodose forskningens rimliga behov av skydd. Enligt tredje stycket skall det som sägs i första och andra stycket också gälla vid bedömning av om kraven på försiktighetsmått enligt 2 § har iakttagits (se kommentaren till den paragrafen). Paragrafen har behandlats i avsnitt 11.2. Av paragrafen framgår att det är den statliga myndighet eller den juri- diska person i vars verksamhet som forskningen utförs som får ansöka om forskningsskydd. En sådan person benämns forskningshuvudman, vilket är ett begrepp som också används i lagen (2003:460) om etikpröv- ning av forskning som avser människor (jfr prop. 2002/03:50). I den senare lagen innefattas även fysisk person vilken dock inte innefattas i denna lags begrepp. Paragrafen har behandlats i avsnitt 11.3. Av första stycket följer att skall kungöra en ansökan om forskningsskydd i ortstidning. Därigenom får allmänheten tillfälle att ta del av ansökan och även möjlighet att yttra sig över denna innan ärendet prövas. Av 3 § lagen (1977:654) om kungörande i mål och ärenden hos myndighet m.m. framgår att en sådan kungörelse skall införas i alla lokala dagstidningar som har en spridning av någon betydenhet bland dem inom orten som kungörelsen riktar sig till. Vilka lokala dags- tidningar som har sådan spridning beror på hur många procent av hushållen i orten som tidningarna sprids till (3 §). Kungörande får även ske i annan form eller i större utsträckning än den föreskrivna, s.k. stödjande kungörelse, om det finns särskilda skäl till det och den sammanlagda kostnaden inte blir större än som är försvarligt med hänsyn till det intresse tillkännagivandet skall tillgodose (4 §). Vid avvägningen mellan informationsintresset och kostnadsaspekten bör omständigheter vägas in som värdet av det som kungörandet gäller, i den mån det låter sig beräknas ekonomiskt, och antalet berörda personer. Vid prövningen av om en stödjande kungörelse skall ske kan det vara av värde att inhämta synpunkter från forskningshuvudmannen och dem som berörs av samrådsskyldigheten i 8 §. Samråd beträffande kungörelsen kan ske formlöst. Ytterligare bestämmelser om kungörandet finns i kungörande- förordningen (1977:827). Vägledning för tid för yttrande kan t.ex. hämtas från allmänna råd om miljökonsekvensbeskrivningar (NFS 2001:9), där det föreskrivs att tid för yttrande över en kungjord sådan konsekvensbeskriv- ning bör vara minst . Av andra stycket följer att den som ansökt om forskningsskydd är skyldig att betala de kostnader som uppkommer för kungörelseförfarande enligt första stycket. Paragrafen har behandlats i avsnitt 11.4. Innan fattar beslut i ett ärende om forskningsskydd, skall samråd ske med en kommun vars geografiska område omfattas av beslutet och de statliga myndigheter som har väsentliga intressen i frågan. Möjliga myndigheter kan vara och andra forsk- ningsråd, Verket för innovationssystem, och . I fråga om ärenden enligt 3 § kan det vara lämpligt att samråda med . Paragrafen har behandlats i avsnitt 11.5. Enligt första stycket får möjlighet att begränsa ett förbud enligt lagen att gälla , exempelvis så länge forskningen kan beräknas pågå eller då den är känslig för störningar. Det är inte rimligt att en inskränkning i rörelsefriheten kan pågå än som är nödvändigt för att tillgodose forskningens rimliga behov av skydd (jfr 5 §). Normalt sett bör alltså besluten vara tidsbegränsade. Är det oklart hur länge behovet av skydd kommer att bestå, kan besluten gälla tills vidare. Enligt andra stycket får förordna att ett beslut skall gälla interimistiskt, dvs. utan hinder av att det inte vunnit laga kraft. Möjlig- heten att fatta sådana beslut bör naturligtvis användas återhållsamt och är närmast avsett för fall där det innebär påtagliga risker för forskningen om inte störningarna upphör. Paragrafen har behandlats i avsnitt 11.3. Enligt första stycket skall informera om beslut om forsk- ningsskydd genom kungörelse i ortstidning, vilket är samma krav som ställs i 7 § beträffande kungörelse av ansökan om forskningsskydd. Om ortstidning och kungörelse: se närmare kommentaren till den paragrafen. Tidpunkten för kungörelse har betydelse för beräkningen av den tid inom vilken beslut kan överklagas (se kommentaren till 15 §). Det framgår av 21 § förvaltningslagen (1986:223) att en part skall underrättas om innehållet i det beslut varigenom ärendet avgörs. Härutöver får det anses lämpligt att underrättar dem med vilka samråd har skett enligt 8 § om beslutet, även om dessa inte har ställning av part i ärendet. Sökanden är skyldig att betala de kostnader som uppkommer för detta kungörelseförfarande. Enligt andra stycket skall en forskningshuvudman som utför forskning inom ett område som har förklarats vara forskningsområde enligt 3 §, se till att innebörden av beslutet tydligt tillkännages på platsen genom skylt- ning eller på annat sätt. Detta är en förutsättning för en effektiv tillämp- ning av straffbestämmelsen i 13 §. Så länge ett beslut om forskningsskydd är gällande, är det den forskningshuvudman i vars verksamhet forskningen utförs som är ansvarig för att information sker på platsen. I de fall verksam- heten överlåtits till annan forskningshuvudman än den som ansökt om forskningsskydd så är det således den nye forskningshuvudmannen som har ansvaret för informationen. Om enligt 11 § ändrar eller återkallar ett beslut om forsk- ningsskydd enligt 3 § följer av skyldigheten enligt detta stycke att forsk- ningshuvudmannen är skyldig att tillkännage detta, t.ex. genom att ändra eller ta bort skyltningen. I lagen (1998:814) med särskilda bestämmelser om gaturenhållning och skyltning finns bestämmelser om skyltning. I vissa fall kan sådana åtgärder kräva tillstånd, t.ex. bygglov enligt 8 kap. 3 § 2 plan- och bygg- lagen (1987:10). Återkallelse och ändring av beslut Paragrafen har behandlats i avsnitt 11.5. Enligt första stycket kan beslut enligt 3 eller 4 § återkallas, så snart beslutet inte framstår som behövligt eller det annars finns anledning till det. kan ta upp frågor av detta slag på eget initiativ. Själv- fallet skall forskningshuvudmannen få yttra sig i frågan. Ett beslut om ändring riktar sig mot den forskningshuvudman inom vars verksamhet forskningen utförs ifråga. beslut enligt detta stycke kan överklagas enligt 15 §. Det uppställs inte något särskilt krav på hur skall informera om beslut enligt detta stycke. Det åvilar forskningshuvudmannen enligt 10 § andra stycket att se till att innebörden av beslut om forskningsskydd enligt 3 § tydligt tillkänna- ges. Även i det fall ändrar sitt beslut får forskningshuvud- mannen se till att detta tillkännages. Om återkallar ett beslut enligt 3 § har således forskningshuvudmannen inte längre någon rätt till skydd för området, vilket bl.a. innebär att det inte får finnas skyltar eller annan information som anger att området har ett skydd som det inte längre har. I andra stycket stadgas en skyldighet för forskningshuvudmannen att underrätta om förutsättningarna för skyddet ändras väsent- ligt efter det att beslutat om forskningsskydd. Efter en sådan underrättelse har att ta ställning till om beslutet om forskningsskydd skall återkallas eller ändras på annat sätt. Skyldigheten för forskningshuvudmannen är inte sanktionerad enligt lagen, men en i lag föreskriven skyldighet att underrätta torde ändå ha till- räcklig effekt för att förmå forskningshuvudmannen att lämna en sådan underrättelse. Så länge ett beslut om forskningsskydd är gällande, är det den forskningshuvudman i vars verksamhet forskningen utförs som är ansvarig för att underrättelse sker, i likhet med bestämmelsen om information på platsen (se 10 §). Paragrafen har behandlats i avsnitt 11.6. Av första stycket framgår att en forskningshuvudman får bevilja en person tillstånd att beträda forskningsområde med tillträdesskydd eller att använda teknisk utrustning inom ett forskningsområde med störnings- skydd. Av andra stycket framgår att får besluta om undantag från förbud enligt 3 § om det kan ske utan risk för störning av forsk- ningen. Undantag får medges efter ansökan i varje enskilt fall. För att bedöma om undantag kan medges bör självfallet den forskningshuvud- man som beviljats forskningsskydd få yttra sig över ansökan. Beslut enligt detta stycke kan överklagas enligt 15 §. Paragrafen har behandlats i avsnitt 12. Paragrafen innehåller en straffbestämmelse för överträdelser av beslut som meddelats med stöd av 3 §. Det kan handla om överträdelse av ett tillträdesförbud (andra stycket) eller förbud att använda viss utrustning (tredje stycket). Däremot omfattar den inte överträdelser av beslut enligt 4 §. Beslut av det senare slaget är riktade mot viss verksamhet och kan i stället förenas med vite med stöd av 14 §. Både uppsåtliga och oaktsamma överträdelser omfattas av straff- ansvaret. Det krävs att det föreligger uppsåt eller oaktsamhet både till att det finns ett beslut om forskningsskydd och till att beslutet har överträtts i det enskilda fallet. Detta torde i sin tur normalt förutsätta att det på den aktuella platsen finns tillräcklig information för att de som är i närheten skall förstå att det t.ex. är förbjudet att beträda området. I bestämmelsen i 10 § andra stycket åläggs den som beviljats forskningsskydd enligt 3 § att se till att innebörden av beslutet tydligt tillkännages genom skyltning eller på annat sätt. Från det straffbara området har undantag gjorts för överträdelser som får anses som ringa. överträdelser kan det vara fråga om när någon uppehållit sig på eller passerat över förbjudet område utan att det på något sätt stört verksamheten. Om någon, på ett område som beslutat skall utgöra forsk- ningsområde med störningsskydd, trots förbud ringer 112 för att alarmera om en nödsituation kan bestämmelser om ansvarsfrihet bli aktuella. En gärning som någon begår i nöd utgör brott endast om den med hänsyn till farans beskaffenhet, den skada som åsamkas annan och omständigheterna i övrigt är oförsvarlig (24 kap. 4 §). Nöd anses före- ligga när fara hotar liv, hälsa, egendom eller något annat viktigt av rätts- ordningen skyddat intresse. Enligt bestämmelsen i sista meningen är straffbestämmelsen subsidiär till andra författningar om straff. Det innebär att om gärningen är straff- belagd i någon annan författning såsom , så skall inte dömas till ansvar enligt lagen om skydd för störningskänslig forskning. Den som t.ex. ger sig in på förbjudet område skall alltså i första hand straffas för olaga intrång enligt 4 kap. 6 § andra stycket , förutsatt att rekvisiten enligt den bestämmelsen är uppfyllda. Eftersom straffbestämmelsen enbart avser överträdelse av beslut enligt 3 §, medan vitesförbuden skall gälla sådana situationer som avses i 4 §, kan det inte bli aktuellt med straff och vitesföreläggande för en och samma gärning. Någon särskild erinran om att det inte skall dömas till ansvar för gärningar som omfattas av vitesföreläggande är därför inte nödvändig. Paragrafen har behandlats i avsnitt 12. Bestämmelsen ger möjlighet att förena ett föreläggande eller ett förbud enligt 4 § som riktas mot en enskild person med vite. Någon möjlighet att vitesförelägga staten föreskrivs inte. För vite finns särskilda bestämmelser i lagen (1985:206) om viten, bl.a. om hur vitesbeloppet bestäms (3 §). Frågor om utdömande av viten prövas av länsrätten på ansökan av den länsstyrelse som har utfärdat vitesföreläggandet (6 §). Paragrafen har behandlats i avsnitt 13. Enligt första stycket får beslut i ärenden enligt 3 eller 4 §, 11 § första stycket eller 12 § överklagas hos allmän förvaltningsdomstol. Av 22 § förvaltningslagen (1986:223) följer att beslutet får överklagas av den som beslutet angår om det har gått henne eller honom emot. Det krävs att klaganden har ett sådant intresse i saken som berättigar henne eller honom att klaga, dvs. att personen är saklegitimerad. Allmänt sett Prop. 2005/06:69 brukar en förutsättning för klagorätt vara att beslutet antingen påverkar klagandens rättsliga ställning eller annars rör ett intresse som på något sätt erkänts av rättsordningen. Om en ansökan avslås eller inte helt beviljas, kan den forskningshuvudman som ansökt om skyddet överklaga beslutet. Om beviljar en ansökan om forskningsskydd har de som beslutet går emot rätt att överklaga beslutet. Enligt andra stycket kan beslut om återkallande eller inskränkning av beslut i ärenden enligt 11 § första stycket endast överklagas av den forskningshuvudman som detta beslut riktar sig mot. I samma stycke utökas kretsen av klagoberättigade.