prop · GT03123 · 2006-03-07 00:00:00 — Skälen för regeringens förslag: Enligt gällande rätt har den intagne inte någon rätt till offentligt biträde i ärenden om senareläggning av villkorlig frigivning. Kommittén föreslår att den intagne som huvudregel skall ha en sådan rätt i ärenden om nekad villkorlig frigivning. Regeringen delar kommitténs bedömning att frågan om uppskjuten villkorlig frigivning har stor betydelse för den intagne och att han eller hon därför som huvudregel bör ha rätt till ett offentligt biträde i ärenden och mål om villkorlig frigivningen om det inte måste antas att behov av biträde saknas. En sådan rätt finns för övrigt i ärende angående förverkande av villkorligt medgiven frihet, om det inte måste antas att behov av biträde saknas (37 kap. 9 § ). Behovet av biträde inträder när Kriminalvården, vid den samlade bedömningen av verkställigheten som görs inför den villkorliga frigivningen, överväger att skjuta upp den villkorliga frigivningen. Biträdet bör därför förordnas i samband med att den intagne bereds tillfälle att yttra sig över frågan om uppskjuten villkorlig frigivning. Däremot finns det inte skäl att införa någon rätt till offentligt biträde i ärenden om varning. Övriga frågor om villkorlig frigivning Regeringens förslag: Möjligheten att skjuta upp den villkorliga frigivningen på den intagnes begäran skall upphävas. Regeringens bedömning: Villkorlig frigivning bör inte heller ske vid verkställighet av fängelsestraff som förvandlingsstraff för böter eller som dömts ut i kombination med skyddstillsyn. förslag: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Ingen av remissinstanserna har någon erinran mot förslagen. Skälen för regeringens förslag och bedömning: Villkorlig frigivning kan inte ske vid verkställighet av fängelsestraff som förvandlingsstraff för böter eller som dömts ut i kombination med skyddstillsyn. Det finns inte nu skäl att göra någon ändring i detta hänseende. Däremot bör den möjlighet som finns att senarelägga den villkorliga frigivningen på den intagnes begäran tas bort (26 kap. 6 § tredje stycket ). Normalt har den intagne ett intresse av att bli frigiven vid en så tidig tidpunkt som möjligt. Det kan dock vara så att en intagen önskar att det straff som han eller hon avtjänar skall sammanläggas med ett nytt fängelsestraff som väntas bli verkställbart kort efter det att villkorlig frigivning skulle ha ägt rum. Bestämmelsen hade större betydelse före då villkorlig frigivning skedde efter olika kvotdelar beroende på strafftidens längd. Bestämmelsen används dock mycket sällan numera och fyller därför inte längre någon praktisk funktion. 7 Ikraftträdande och övergångsbestämmelser De föreslagna bestämmelserna om utslussning bör tillämpas och omfatta alla som avtjänar ett fängelsestraff, dock med följande undantag. Äldre föreskrifter skall gälla dels i fråga om en ansökan om placering enligt 34 § lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt (KvaL) som gjorts före ikraftträdandet, dels i fråga om en verkställighet enligt 33 a § KvaL (IÖV-utsluss) som pågår vid ikraftträdandet. Detta gäller både i materiellt och processuellt hänseende. Ansökningar om IÖV- utsluss som gjorts, men inte beviljats, före ikraftträdandet skall från anses och handläggas som en ansökan om utökad frigång enligt de nya bestämmelserna. En placering enligt 34 § KvaL som pågår vid ikraftträdandet skall efter denna tidpunkt anses som en vårdvistelse enligt de nya bestämmelserna. Av 2 kap. 10 § regeringsformen framgår bl.a. att svårare brottspåföljd inte får åläggas för en gärning än den som var föreskriven när gärningen begicks. En bestämmelse av samma innebörd återfinns i artikel 7. Enligt 5 § lagen (1964:163) om införande av skall straffet bestämmas efter den lag som gällde vid gärningen, men om en annan lag gäller vid domstillfället skall den lagen tillämpas om den leder till frihet från straff eller till ett lindrigare straff. konstaterats att dessa bestämmelser i . princip inte torde gälla i fråga om verkställighet av brottspåföljder (se 1965:159 s. 36 f., 1987/88:120 s. 113 och prop. 1997/98:96 s. 176 f.). Ändringarna om villkorlig frigivning avser verkställighet av straff, vilket alltså innebär att de ovan nämnda principerna inte är tillämpliga. De nya bestämmelserna bör från ikraftträdandet omfatta alla som avtjänar ett fängelsestraff. Regeringen anser dock att det inte är rimligt att en person skall friges senare på grund av omständigheter som inträffat före ikraftträdandet, än vad han eller hon skulle ha gjort enligt de gamla reglerna. De nya bestämmelserna om uppskjuten villkorlig frigivning får därför endast grundas på omständigheter som har skett efter ikraftträdandet. Misskötsamhet som inträffat före ikraftträdandet kan däremot leda till senareläggning av den villkorliga frigivningen enligt nuvarande 26 kap. 7 § . Sådana beslut bör kunna fattas även efter ikraftträdandet om prövningen avser förhållanden som har inträffat före . Beslut om senareläggning enligt nuvarande 26 kap. 7 § bör fortsätta att gälla även efter ikraftträdandet. Denna ordning överensstämmer med hur man löste övergången från systemet med tidstillägg enligt KvaL till systemet med senareläggning av villkorlig frigivning vid den reform som genomfördes (se prop. 1997/98:96 s. 176). De ekonomiska konsekvenserna är svårbedömda De ekonomiska konsekvenserna av förslagen är svårbedömda. Det går inte att förutse hur många personer som kommer att bli beviljade en utslussningsåtgärd. Det är inte heller möjligt att göra någon uppskattning av hur många personer som kommer att få sin villkorliga frigivning uppskjuten. Det är också svårt att förutse hur förslagen kommer att påverka domstolarnas situation när det gäller antalet överklagade beslut. De ekonomiska effekterna inskränker sig inte heller enbart till rättsväsendet. Det är regeringens förhoppning att en förbättrad utslussning får positiva samhällsekonomiska effekter, dels på grund av att återfallen i brott minskar, dels på grund av att fler personer kan bli självförsörjande än om de skulle ha verkställt hela straffet i anstalt. I det följande ger regeringen sin syn på effekterna för Kriminalvården och domstolarna. För att kunna göra en uppskattning av hur många personer som kan komma ifråga för utslussning enligt förslagen kan en jämförelse göras med hur många som är placerade enligt 34 § lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt (§ 34-placering) och hur många som avtjänar sista delen av fängelsestraffet genom intensivövervakning med elektronisk kontroll (IÖV-utsluss). avtjänar ungefär 100 personer den sista delen av sitt straff genom IÖV-utsluss. Ungefär 200 personer genomgår en § 34- placering. Utöver detta finns det omkring 350 personer som, med hänsyn till strafftidens längd, skulle kunna komma ifråga för en utslussningsåtgärd. Sannolikt kommer många av dem av säkerhetsskäl inte att kunna beviljas en vistelse utanför anstalt. Regeringen gör bedömningen att mellan 100 till 150 ytterligare personer skulle kunna beviljas någon utslussningsåtgärd om propositionens förslag genomförs. Kostnaden för en vistelse på ett behandlingshem motsvarar i princip kostnaden för en anstaltsplats. Några ekonomiska besparingar görs alltså inte genom att bevilja en intagen vårdvistelse, däremot frigörs anstaltsplatser. Det är svårt att göra någon säker uppskattning av kostnaderna för de nya utslussningsalternativen utökad frigång och halvvägshus, men de bör i vart fall bli betydligt lägre än kostnaden för en anstaltsplats, även om resurser självfallet måste omfördelas från anstalt till frivård. I propositionen förslås att det nuvarande systemet med senareläggning av den villkorliga frigivningen skall upphöra att gälla. I stället skall det införas en möjlighet att skjuta på tidpunkten för den villkorliga frigivningen om det finns synnerliga skäl. meddelades cirka 3 000 beslut om senareläggning av villkorlig frigivning. Detta motsvarar ca 65 anstaltsplatser. Å andra sidan kommer det nya systemet att innebära att några intagna får den villkorliga frigivningen uppskjuten. Det är svårt att uppskatta hur många intagna som kommer att få sin villkorliga frigivning uppskjuten och hur , men reformen bör inte innebära att det kommer att behövas fler anstaltsplatser. Sammantaget gör regeringen bedömningen att förslagen inte kommer att medföra några kostnadsökningar för Kriminalvården. Eventuella merkostnader skall dock finansieras inom anslag. När det gäller reformens effekter för de allmänna förvaltnings- domstolarna gör regeringen följande bedömning. Förslaget om att det skall införas fler utslussningsåtgärder kommer att innebära att antalet beslut som fattas av Kriminalvården ökar. Sådana beslut kan inte överklagas direkt till domstol utan måste först, enligt den genomförda enmyndighetsreformen, omprövas av Kriminalvården. I samband med den reformen infördes en forumregel som innebär att målen kommer att fördelas mellan alla länsrätter. För att kunna göra en uppskattning av hur många mål som överklagas till domstol kan en jämförelse göras med de utslussningsalternativ som finns enligt nu gällande rätt, IÖV-utsluss och § 34-placeringar. Antalet mål i länsrätterna med anledning av IÖV-utsluss har inte varit särskilt många. Sedan försöksverksamheten inleddes har totalt 105 mål överklagats till länsrätt (2001, 2002, 2003, 2004 och 2005). har Kriminalvården fattat beslut i 1 541 ärenden. Det innebär att av ärendena överklagas till domstol. meddelades 929 beslut om § 34-placeringar och sex Prop. 2005/06:123 överklagades till , vilket motsvarar en över- klagandeandel på cirka en halv procent. Det är därför rimligt att anta att av målen kommer att nå en allmän förvaltningsdomstol. Enligt vad regeringen uppskattat ovan kommer cirka 100 till 150 fler personer att bli aktuella för utslussning jämfört med . Det skulle innebära cirka fem nya mål med anledning av utökade möjligheter till utslussning. I propositionen föreslås även att systemet med senareläggning av den villkorliga frigivningen skall upphöra. meddelades drygt 2 000 beslut om senareläggning. Av de besluten överklagades 103 till länsrätt, vilket motsvarar . 2 900 beslut om senareläggning, varav 110 överklagades till länsrätt. är motsvarande siffror 3 243 respektive 76, vilket ger en överklagandeandel på . Det föreslagna systemet med uppskjuten villkorlig frigivning innebär att det kommer att krävas allvarligare misskötsamhet för att den villkorliga frigivningen skall skjutas upp, än vad som krävs för att den skall senareläggas. Det borde innebära att betydligt färre personer kommer att få den villkorliga frigivningen uppskjuten än de som får sin villkorliga frigivning senarelagd. Dessutom skall det göras en samlad bedömning om det finns synnerliga skäl mot villkorlig frigivning vid slutet av verkställighetstiden. Med dagens system meddelas ett beslut vid varje misskötsamhet. Det kommer därför inte att bli lika många beslut om uppskjuten villkorlig frigivning som det är om senareläggning. Möjligen kan benägenheten att överklaga öka något när beslutet meddelas i nära anslutning till den tidpunkt då den villkorliga frigivningen skulle ha skett. Någon större måltillströmning lär det dock inte bli frågan om. Kostnaden för offentligt biträde bör mot denna bakgrund inte heller bli annat än marginell. Kostnaden skall finansieras inom befintlig anslagsram. Sammanfattningsvis gör regeringen bedömningen att resursbehovet hos beslutsmyndigheten och överprövningsinstanser inte kan förväntas bli nämnvärt påverkat av förslagen. Eventuella merkostnader som förslagen innebär skall finansieras inom befintliga anslag. 9.1Förslag till lag om ändring i Paragrafen innehåller de grundläggande bestämmelserna om villkorlig frigivning. Av första stycket framgår att det, liksom tidigare, råder en presumtion för villkorlig frigivning när två tredjedelar av det utdömda straffet, dock minst en månad, har avtjänats. Denna presumtion kan dock brytas och det görs därför en hänvisning till andra och tredje stycket. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 6.2. Andra stycket är nytt och behandlas i avsnitt 6.3. Den villkorliga frigivningen skall skjutas upp om det finns synnerliga skäl mot villkorlig frigivning efter avtjänande av två tredjedelar av strafftiden. Vid bedömningen av om det finns synnerliga skäl mot villkorlig frigivning skall det särskilt beaktas om den dömde på ett allvarligt sätt har brutit mot de föreskrifter och villkor som gäller för verkställigheten. I begreppet föreskrifter innefattas all normgivning som gäller för den som avtjänar ett fängelsestraff, dvs. såväl lagar och förordningar som Kriminalvårdens föreskrifter och anstaltens ordningsregler. Med villkor avses annat som är bindande för den dömde, t.ex. vad som är bestämt i hans eller hennes verkställighetsplan. Vid bedömningen av om det finns synnerliga skäl mot villkorlig frigivning skall en helhetsbedömning göras av allt som har inträffat under verkställigheten och endast allvarliga åsidosättanden av föreskrifter och villkor skall beaktas. Enstaka överträdelser är normalt inte tillräckligt för att den villkorliga frigivningen skall skjutas upp. Det krävs som huvudregel att den dömde på att allvarligt sätt har brutit mot reglerna vid ett flertal tillfällen för att uppskjuten villkorlig frigivning skall komma i fråga. Den nya prövningen om uppskjuten villkorlig frigivning innebär en förändring jämfört med dagens bestämmelser om senareläggning av villkorlig frigivning i flera avseenden. En samlad bedömning av frågan om uppskjuten villkorlig frigivning sker i stället för beslut vid varje enskild överträdelse. Kravet på synnerliga skäl innebär att det som huvudregel krävs misskötsamhet vid fler tillfällen för att den villkorliga frigivningen skall skjutas upp än vad som är tillräckligt för att senareläggning skall ske. Hur många tillfällen som krävs beror på hur allvarlig överträdelsen är. Vidare finns en möjlighet att låta bli att skjuta upp den villkorliga frigivningen om den dömde efter en överträdelse har genomgått en positiv utveckling och inte misskött sig . Det nuvarande tredje stycket upphävs. Av detta framgick att den villkorliga frigivningen kunde skjutas upp på den dömdes begäran. Tredje stycket i paragrafen motsvarar det nuvarande andra stycket. Paragrafen innehåller bestämmelser om förfarandet vid uppskjuten villkorlig frigivning. Paragrafen behandlas i avsnitt 6.5. Av första stycket framgår att om ett beslut om att skjuta upp den villkorliga frigivningen fattas, skall det i beslutet anges en ny tidpunkt för när den dömde skall friges villkorligt. skall villkorlig frigivning ske, om det inte även då finns sådana synnerliga skäl som avses i 6 § andra stycket. Vid den nya prövningen skall endast misskötsamhet som har inträffat efter beslutet om att skjuta upp den villkorliga frigivningen beaktas. Syftet med regleringen är bl.a. att tillgodose kraven på förutsebarhet och rättssäkerhet samt att skapa ett incitament till skötsamhet. Eftersom en ny tidpunkt för villkorlig frigivning anges i beslutet vet den dömde när han eller hon kommer att bli frigiven, om han eller hon inte fortsätter att bryta mot de föreskrifter och villkor som gäller för verkställigheten. Av andra stycket framgår att när den nya tidpunkten för villkorlig frigivning bestäms skall arten och omfattningen av de överträdelser som föranleder att den villkorliga frigivningen skjuts upp särskilt beaktas. Strafftidens längd kan också tillmätas viss betydelse. Den villkorliga frigivningen får skjutas upp högst varje gång. För att den villkorliga frigivningen skall skjutas upp krävs det mycket långvarig och omfattande misskötsamhet. Det finns inte någon begränsning av hur mycket den villkorliga frigivningen sammanlagt kan skjutas upp. Om den dömde fortsätter att missköta sig på ett sätt som gör att det vid varje prövning anses föreligga synnerliga skäl mot villkorlig frigivning kan rent teoretiskt den villkorliga frigivningen skjutas upp så mycket att hela den av domstolen utdömda strafftiden kommer att avtjänas i anstalt. Detta bör endast komma i fråga i undantagsfall. Paragrafen innehåller bestämmelser om beslut om uppskjuten villkorlig frigivning. Frågan behandlas i avsnitt 6.6. Av paragrafen framgår att det är Kriminalvården som fattar beslut om uppskjuten villkorlig frigivning. Detta överensstämmer med vad som gäller vid beslut om senareläggning av villkorlig frigivning enligt nuvarande 7 § och när den villkorliga frigivningen skjuts upp på den dömdes begäran enligt nuvarande 6 § tredje stycket. Vidare görs en språklig och redaktionell justering som bl.a. innebär att andra stycket upphävs. Den bestämmelsen förs in som en andra mening i första stycket. Paragrafen, som behandlas i avsnitt 6.6, innehåller bestämmelser om överklagande av beslut som meddelats av Kriminalvården. I paragrafen anges att Kriminalvårdens beslut om uppskjuten villkorlig frigivning får överklagas till allmän förvaltningsdomstol. Detta överensstämmer med vad som gäller vid senareläggning av villkorlig frigivning och för andra beslut som Kriminalvården meddelar. Ändringen i första stycket innebär att hänvisningen ändras från att gälla beslut om uppskjuten villkorlig frigivning på den dömdes begäran enligt 6 § tredje stycket i dess nuvarande lydelse och beslut om senareläggning av villkorlig frigivning, till att avse beslut om uppskjuten villkorlig frigivning enligt de nya 26 kap. 6 och 7 §§. Att ett beslut som Kriminalvården har fattat måste omprövas innan det kan överklagas till allmän förvaltningsdomstol framgår av 15 §. De bestämmelserna infördes i samband med att Kriminalvården om- organiserades till en myndighet (SFS 2005:967). Paragrafen behandlas i avsnitt 6.7.2. I paragrafen anges att mål om uppskjuten villkorlig frigivning skall handläggas skyndsamt av domstolen. Enligt 51 § lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt (KvaL) gäller motsvarande för Kriminalvårdens handläggning av ärenden om varning och senareläggning av villkorlig frigivning. Genom den ändring som Prop. 2005/06:123 föreslås i 49 § KvaL kommer detta skyndsamhetskrav även att gälla handläggningen av ärenden om uppskjuten villkorlig frigivning hos . Övergångsbestämmelserna är behandlade i avsnitt 7. Därutöver gäller övergångsbestämmelserna till den senaste ändringen av reglerna om villkorlig frigivning, SFS 1998:604. Av dessa framgår bl.a. att bestämmelserna i 26 kap. 6, 6 a och 9 §§ i dess lydelse före skall tillämpas i fråga om den som före det datumet dömts till fängelse , lägst . 9.2Förslaget till lag om ändring i lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt I paragrafen finns bestämmelser om lagens tillämpningsområde. Ändringen i första stycket innebär att det tydliggörs att lagen även gäller vid vistelse utanför anstalt. Vidare läggs en bestämmelse till som anger att vissa paragrafer, 12, 17, 18, 2032, 36, 38, 40 och 5252 d §§ inte skall gälla för den som genomgår en sådan utslussningsåtgärd som avses i 54 § första stycket 24 i dess nya lydelse. De bestämmelser som inte skall gälla reglerar i huvudsak kontrollåtgärder och andra bestämmelser som till sin karaktär är avsedda att endast användas vid verkställighet av fängelsestraff i anstalt. En ny 38 § träder i kraft (prop. 2005/06:35, bet. 2005/06:JuU8, rskr. 2005/06:145). I paragrafen finns bestämmelser om särskilda villkor vid vistelse utanför anstalt. Ändringen i tredje stycket är en följd av att bestämmelserna i 11, 33 a och 34 §§ ersätts av en ny paragraf om utslussningsåtgärder i 54 §. Ändringen i tredje stycket är en följd av att bestämmelserna i 11, 33 a och 34 §§ ersätts av en ny paragraf om utslussningsåtgärder i 54 §. Ändringen i första stycket är en följd av att bestämmelserna i 11, 33 a och 34 §§ ersätts av en ny paragraf om utslussningsåtgärder i 54 §. Paragrafen innehåller bestämmelser om varning och en hänvisning till bestämmelser om villkorlig frigivning. Paragrafen behandlas i avsnitt 6.3. Ändringen är delvis en följd av att institutet med senareläggning av villkorlig frigivning upphör att gälla. behålls, men ändrar karaktär. Ändringen i första stycket innebär att det hänvisas till de nya reglerna om uppskjuten villkorlig frigivning. Detta får bl.a. till följd att de handläggningsregler som anges i 50 §, som gäller vid varning och senareläggning av villkorlig frigivning, kommer att gälla vid varning och uppskjuten villkorlig frigivning. I andra stycket anges att en intagen som bryter mot de föreskrifter och villkor som gäller för verkställigheten får tilldelas en varning. En varning kan meddelas redan vid en enstaka överträdelse som kanske inte ensam, men däremot tillsammans med andra överträdelser, kan leda till att den villkorliga frigivningen skjuts upp. Varningen skall dock inte ha någon självständig betydelse för prövningen, utan i stället fungera som indikation på att synnerliga skäl mot villkorlig frigivning kan komma att anses föreligga. De varningar som har meddelats är ett viktigt underlag vid den samlade bedömningen av verkställigheten som skall göras inför den villkorliga frigivningen. Det är dock inte en formell förutsättning att en varning har meddelats för att en händelse skall kunna ligga till grund för ett beslut om uppskjuten villkorlig frigivning. En varning skall meddelas i anslutning till överträdelsen. Paragrafen är utformad enligt förslag från Lagrådet. Paragrafen innehåller handläggningsregler för ärenden om varning och uppskjuten villkorlig frigivning. Paragrafen behandlas i avsnitt 6.7.1 och 6.7.3. Ändringen i andra stycket innebär att kravet på att förhör skall hållas med den intagne endast gäller frågor om varning. Tredje stycket är nytt. Av det framgår inledningsvis att det i mål och ärenden om uppskjuten villkorlig frigivning skall förordnas ett offentligt biträde för den intagne, om det inte måste antas att behov av biträde saknas. Behovet av biträde inträder när Kriminalvården, vid den samlade bedömningen av verkställigheten som görs inför den villkorliga frigivningen, överväger att skjuta upp den villkorliga frigivningen. Biträdet skall därför förordnas i samband med att den intagne bereds tillfälle att yttra sig över frågan om uppskjuten villkorlig frigivning. Det finns däremot inte någon rätt till offentligt biträde i ärenden om varning. Den intagne har motsvarande rätt till offentligt biträde i ärenden om förverkande av villkorligt medgiven frihet enligt 26 kap. (37 kap. 9 § ), men inte vid senareläggning av villkorlig frigivning enligt 26 kap. 7 § i dess nuvarande lydelse. Frågor angående offentligt biträde regleras i lagen (1996:1620) om offentligt biträde. Som framgår av 2 och 3 §§ är det den myndighet som handlägger ärendet som skall förordna offentligt biträde. Offentligt biträde skall alltså förordnas redan vid handläggningen hos . I lagen om offentligt biträde finns också bestämmelser om ersättning till det offentliga biträdet. Paragrafen behandlas i avsnitt 5.1. I paragrafens första stycke anges utslussningsalternativen, dvs. frigång, vårdvistelse, vistelse i halvvägshus och utökad frigång. Av bestämmelsen framgår att syftet med en utslussningsåtgärd skall vara att minska risken för återfall i brott och även i övrigt underlätta den intagnes anpassning till samhället. Av andra stycket framgår att vistelsen utanför anstalt när det gäller vårdvistelse, vistelse i halvvägshus och utökad frigång skall planeras så att den kan pågå för villkorlig frigivning. En utslussningsinsats kan inledas med frigång för att sedan övergå till en annan utslussningsåtgärd. Det uppställs därför inte något krav på att frigång skall planeras så att den kan pågå för villkorlig frigivning. I tredje stycket finns en hänvisning till 7 §. Av denna paragraf framgår att det för vissa långtidsdömda skall beslutas om särskilda villkor vid vistelse utanför anstalt. Beslut om en utslussningsåtgärd får inte meddelas i strid med sådana särskilda villkor. En motsvarande hänvisning finns i paragraferna som reglerar frigång, verkställighet genom intensivövervakning med elektronisk kontroll (s.k. IÖV-utsluss), § 34-placering och permission.