prop · GT0345 · 2006-03-02 00:00:00 — Det bör sedan överlämnas åt regeringen, eller den myndighet regeringen bestämmer, att meddela föreskrifter om hur kapitalbasen och kapital- kravet skall beräknas. Ett motsvarande bemyndigande bör ges i fråga om tidpunkten för rapportering. Som behandlats i avsnitt 4.3.2 måste kapitalbasen i ett försäkringsbolag alltid minst uppgå till en viss minsta nivå kallad garantibelopp. För livförsäkringsbolag är denna summa . För skadeförsäkringsbolag beror beloppet på vilken försäkringsklass som företaget bedriver sin verksamhet inom, men det skall minst uppgå till . Några motsvarande regler om det minsta garantibelop- pet finns inte vid beräkningen av gruppbaserad ekonomisk ställning för en försäkringsgrupp (se 7 a kap. 4 § andra stycket försäkringsrörelse- lagen). ifrågasätter i sitt remissvar om inte reglerna om garantibelopp bör beaktas vid bestämning av kapitalkrav för såväl försäkringsgrupper som finansiella konglomerat. I bilaga I till försäkringsgruppsdirektivet [98/78/EG] beskrivs hur beräkningen av den jämkade solvensen för en försäkringsgrupp skall gå till. Där framgår att, på samma sätt som gäller för finansiella konglomerat, solvenskravet för försäkringsgruppen skall beräknas antingen som en summa av de individuella gruppföretagens solvenskrav, eller med utgångspunkt i sammanställda uppgifter (metod baserad på sammanställd redovisning). I det senare fallet föreskrivs att bestämmel- serna i direktiven /239/EEG, 79/267/EEG (nuvarande 2002/83/EG) och 91/674/EEG skall tillämpas vid beräkningen av solvenskravet. Någon närmare beskrivning av hur bestämmelserna om garantibelopp i nämnda direktiv skall tillämpas ges dock inte. Enligt vår bedömning är det emellertid inte befogat att ta hänsyn till bestämmelserna om garantibelopp vid beräkning av den gruppbaserade solvensmarginalen för en försäkringsgrupp. Kravet som ställs på garanti- beloppets storlek kan visserligen jämföras med ett lägsta kapitalkrav. Reglerna om garantibelopp låter sig dock inte utan vidare översättas till gruppnivå, då de inte är utformade för att de spegla de risker som ett försäkringsföretag utsätter de andra företagen i försäkringsgruppen för. En jämförelse kan även göras med bestämmelserna om startkapital för kreditinstitut och värdepappersbolag. Dessa innebär i korthet att ett kreditinstitut eller värdepappersbolag aldrig får ha en kapitalbas som understiger det startkapital som krävdes då verksamheten påbörjades. Vid en beräkning av kapitalkravet för en finansiell företagsgrupp tas ingen hänsyn till det krav på startkapital som ställs på ett enskilt institut (artiklarna 37 och 52.5 i kreditinstitutsdirektivet /12/EG). En rimlig Prop. 2005/06:45 slutsats är därför att inte heller bestämmelserna om garantikapital bör tillämpas vid en beräkning av gruppbaserade kapitalkravet för försäkringsgrupper, och följaktligen inte heller vid beräkningen av kapi- talkravet för ett finansiellt konglomerat. Avslutningsvis bör det tilläggas att kapitalbasen i svenska försäkringsbolag i regel långt överskrider kravet på minsta garantibelopp. Att hänsyn inte tas till garantibeloppet vid beräkning av kapitalkrav på gruppnivå får därmed sannolikt liten betydelse i praktiken. Regeringens förslag: Ett institut, ett försäkringsföretag eller ett blandat finansiellt holdingföretag som ingår i ett finansiellt konglome- rat för vilket är samordnare, skall regelbundet rapportera riskkoncentrationer inom konglomeratet som är betydande och av visst slag till inspektionen. skall för varje finansiellt konglomerat ange vilka betydande riskkoncentrationer som skall rapporteras. Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: Remissinstanserna har inga invändningar mot , och understryker dock vikten av att rapport- eringskraven på konglomeratnivå inte blir mer betungande än de krav på rapportering som redan gäller för finansiella företagsgrupper. Konglomeratdirektivets innehåll: Enligt konglomeratdirektivet skall varje betydande riskkoncentration på nivån finansiellt konglomerat rap- porteras regelbundet och minst en gång till samordnaren (artikel 7.2). Som huvudregel skall den reglerade enheten eller det blandade finansiella holdingföretaget, i toppen av konglomeratet samla in uppgif- terna och ansvara för rapporteringen till samordnaren. Denna uppgift kan även ges till den reglerade enhet i det finansiella konglomeratet som identifieras av samordnaren efter samråd med de övriga relevanta myn- digheterna och med det finansiella konglomeratet. I artikel 2.19 definieras riskkoncentration som alla exponeringar med förlustpotential som bärs av enheter inom ett finansiellt konglomerat, vilka är tillräckligt stora för att hota dessa reglerade enheters solvens eller deras finansiella ställning i allmänhet. Det kan exempelvis röra sig om exponeringar som orsakas av motpartsrisk/kreditrisk, investerings- risk, försäkringsrisk eller marknadsrisk (se även avsnitt 7.2). I bilaga II till direktivet sägs att samordnaren, efter samråd med övriga relevanta behöriga myndigheter, skall identifiera den typ av risker som skall rap- porteras av ett visst finansiellt konglomerat. Det finansiella konglomera- tets specifika grupp- och riskhanteringsstruktur skall då beaktas. Direktivet anger inte vilka riskkoncentrationer som skall betraktas som betydande och därmed rapporteras. Enligt bilaga II till direktivet skall samordnaren, efter samråd med andra relevanta behöriga myndigheter och det finansiella konglomeratet, fastställa lämpliga trösklar för att identifiera vilka riskkoncentrationer som skall betraktas som betydande för ett enskilt konglomerat. I artikel 7.3 föreskrivs att medlemsstaterna får fastställa kvantitativa gränser, eller tillåta sina behöriga myndigheter att fastställa sådana grän- ser eller vidta andra tillsynsåtgärder som skulle kunna uppfylla målen för extra tillsyn av riskkoncentration på nivån finansiellt konglomerat. I bilaga II anges särskilt att medlemsstaterna får tillåta de behöriga myn- digheterna att tillämpa särreglernas bestämmelser om riskkoncentration på nivån finansiellt konglomerat för att undvika att särreglerna kringgås. Direktivets artikel 7.4 anger att för konglomerat som leds av ett blan- dat finansiellt holdingföretag skall eventuella särregler om riskkoncent- ration för den största sektorn inom konglomeratet tillämpas på hela denna sektor, inklusive det blandade finansiella holdingföretaget. Skälen för regeringens förslag Riskkoncentration i finansiella konglomerat Direktivets definition av riskkoncentration är allmänt hållen (se artikel 2.19). Av bilaga II framgår att samordnaren, i förekommande fall efter samråd med de andra relevanta behöriga tillsynsmyndigheterna, skall identifiera vilka typer av risker som skall rapporteras för ett enskilt finan- siellt konglomerat. Vid den bedömningen skall det finansiella konglomeratets specifika grupp- och riskhanteringsstruktur beaktas. Direktivet anger inte heller några kvantitativa gränser för när en risk- koncentration skall anses betydande. Det är upp till samordnaren att, efter samråd med övriga relevanta behöriga tillsynsmyndigheter och med det finansiella konglomeratet, fastställa gränsvärden för när en riskkon- centration är betydande och därför skall rapporteras. Direktivet förutsät- ter alltså att det för varje konglomerat bestäms vilka slag av risker som skall rapporteras och när dessa risker skall anses betydande. I lagen om särskild tillsyn över finansiella konglomerat bör det tas in bestämmelser som reglerar ett sådant förfarande. Bestämmelsernas räckvidd bör därvid begränsas till att avse sådana fall där har ansvaret för tillsynen av det finansiella konglomeratet, dvs. när inspektionen är sam- ordnare (se avsnitt 11). För konglomerat för vilka är samordnare bör den nya lagen föreskriva att riskkoncentrationen på konglomeratnivå regel- bundet skall rapporteras till inspektionen. Företaget i toppen av det finansiella konglomeratet bör som regel ansvara för att uppgifter samlas in och inrapporteras. När konglomeratet inte leds av ett reglerat företag bör det dock vara möjligt för att, efter samråd med övriga relevanta behöriga myndigheter och med det finansiella konglo- meratet, bestämma vilket reglerat företag i det finansiella konglomeratet som skall fullgöra dessa uppgifter. Om inspektionen bedömer att ett ut- ländskt reglerat företag bör ansvara för rapporteringen, kan det vara lämpligt att en utländsk tillsynsmyndighet är samordnare. Vid införlivandet av konglomeratdirektivets rapporteringsregler är det angeläget att nyttan av rapporteringen vägs emot de tillkommande kost- naderna för berörda företag. Om det inte särskilt kan motiveras, bör det därför inte ställas krav på att andra risker än de som redan rapporteras enligt sektorslagstiftningen för finansiella företagsgrupper och försäk- ringsgrupper skall rapporteras på konglomeratnivå. Detta har dock heller knappast varit avsikten med direktivet. Av direktivets bilaga II framgår att medlemsstaterna får tillämpa be- stämmelserna om riskkoncentration i särreglerna på nivån finansiellt konglomerat. En rimlig utgångspunkt vid bedömning av om ytterligare risker bör rapporteras är därför att utgå från nuvarande rapporteringsreg- ler som tar sikte på riskkoncentration för finansiella företagsgrupper och försäkringsgrupper. Gällande svenska regler om riskkoncentration För kreditinstitut och värdepappersbolag gäller bestämmelserna om stora exponeringar i 5 kap. kapitaltäckningslagen. Bestämmelserna gäller även för finansiella företagsgrupper enligt 6 kap. 3 § samma lag. Syftet med dessa bestämmelser är att skydda ett för det fall att en kund eller grupp av kunder inte kan infria sina åtaganden mot institutet. Begreppet exponering definieras inte i kapitaltäckningslagen. Något förenklat kan dock sägas att med en exponering avses alla tillgångar som är beroende av en kunds eller motparts ekonomiska utveckling. Som ex- empel kan nämnas fordringar och placeringar i värdepapper. I Finansin- spektionens föreskrifter och allmänna råd (FFFS 2003:10) om kapital- täckning och stora exponeringar definieras en exponering som en pla- cering, fordran eller åtagande utanför balansräkningen som ett institut har mot en kund eller grupp av kunder med inbördes anknytning. En stor exponering är en exponering mot en kund eller en grupp av kunder som överstiger av institutets kapitalbas. Med kund avses när det gäller placeringar i finansiella instrument emittenten eller, om det rör sig om derivat, emittenten av den underliggande finansiella tillgången. För andra fordringar och åtaganden avses med kund den som svarar för ford- ringen eller åtagandet. Institut och finansiella företagsgrupper skall halv- årsvis rapportera stora exponeringar till . För försäkringsföretag gäller den s.k. stabilitetsprincipen (1 kap. 1 a § försäkringsrörelselagen). Av denna framgår att försäkringsföretag skall ha god kontroll över försäkringsrisker, placeringsrisker och rörelserisker. Försäkringsrörelselagen innehåller dock inte några uttryckliga begräns- ningar av ett försäkringsföretags möjlighet att genom ingångna försäk- ringsavtal få exponera sig mot en kund eller en grupp av kunder med gemensam riskprofil. Bestämmelserna i försäkringsrörelselagen om skuldtäckningstill- gångar, avsedda att täcka försäkringsföretagets åtaganden mot försäk- ringstagarna (försäkringstekniska avsättningar), innebär dock en be- gränsning av möjligheten att utsätta sig för placeringsrisker. Bestämmel- serna i försäkringsrörelselagen innebär att skuldtäckningstillgångar en- dast får placeras i vissa tillgångsslag, bl.a. aktier, obligationer och fastig- heter. Försäkringsrörelselagen reglerar även hur stor andel av skuldtäck- ningstillgångarna som får placeras i ett visst tillgångsslag. Dessutom finns bl.a. bestämmelser som anger att skuldtäckningstillgångarna skall placeras så att valutakursrisker begränsas. Större försäkringsbolag skall kvartalsvis rapportera sitt innehav av skuldtäckningstillgångar och stora exponeringar till . Större försäkringsbolag lämnar även varje kvartal rapport om exponering av marknadsrisk (föreskrifter [FFFS 2004:23] om svenska skadeförsäkringsbolags kvartalsvisa rapporteringsskyldighet samt föreskrifter och allmänna råd [FFFS 2005:31] om svenska livförsäkringsbolags och tjänstepensionskassors kvartalsvisa rapporteringsskyldighet). Rapporteringen av marknadsrisk är inte begränsad till försäkringsföretagets placeringstillgångar, utan gäller företagets samtliga tillgångar. Reglerna saknar motsvarighet på gruppnivå. På gruppnivå skall ett försäkringsföretag lämna rapport om väsentliga affärshändelser och avtal (föreskrifter och allmänna råd [FFFS 2002:10] om rapportering av väsentliga affärshändelser och avtal inom en försäkringsgrupp) som delvis motsvarar den rapport om stora exponeringar som lämnas av finansiella företagsgrupper, se vidare avsnitt 9.3. Försäkringsföretag rapporterar även regelbundet sina försäkringsrisker i vid mening. Ett försäkringsföretag skall i årsredovisningen redovisa resultat uppdelat på olika försäkringsklasser och försäkringsgrenar, se 5 kap. 5 § och 6 kap. 3 § lagen (1995:1560) om årsredovisning i försäkringsföretag. föreskrifter om årsredovisning i försäkringsföretag innehåller dessutom regler om upplysningar om väsentliga risker och exponeringar i försäkringsrörelsen (5 kap. 37 §, föreskrifter och allmänna råd [FFFS 2004:21] om årsredovisning i försäkringsföretag). Som framgår av det ovanstående är det endast finansiella företags- grupper som lämnar rapport om betydande riskkoncentration. De rapporteringskrav som ställs på försäkringsföretag som kan jämföras dem som gäller för finansiella företagsgrupper är inte lika heltäckande och saknar i många fall motsvarighet på gruppnivå. För försäkringsgrupper kan konglomeratdirektivet alltså i viss mån sägas innebära en utökad rapporteringsskyldighet. Närmare om rapportering av betydande riskkoncentrationer för ett finansi- ellt konglomerat För att kräva att ytterligare risker än de som nämnts ovan skall rapporte- ras för ett finansiellt konglomerat, bör det vara möjligt att identifiera någon särskild risk som uppkommer med anledning av att verksamhet inom bank- och värdepapperssektorn drivs i samma företagsgrupp som verksamhet inom försäkringssektorn. Utvecklingen eller ett enskilt kon- glomerats särskilda förutsättningar kan alltså motivera att även andra riskkoncentrationer än de som nämnts ovan kan behöva rapporteras. Vid överväganden av vilka risker ett enskilt konglomerat skall rapportera är det, som tidigare nämnts, av vikt att nyttan med rapporteringen vägs mot de tillkommande kostnaderna för det berörda konglomeratet. För att undvika att berörda företag krävs på dubbla uppgifter är det vidare, som , och påpekar, angeläget att rapporterna i möjligaste mån samordnas med dem som skall lämnas av finansiella företagsgrupper. För att underlätta kraven på rapportering som ställs på det finansiella konglomeratet borde de former under vilka konglomeratet skall rapportera i möjligaste mån kunna standardiseras, exempelvis genom för ändamålet särskilda blanketter. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer bör därför bemyndigas att meddela föreskrifter om sådana riskkoncentrationer som skall rapporteras och om fullgörande av denna rapportering. Som nämnts ovan ger direktivet medlemsstaterna möjlighet att för finansiella konglomerat tillämpa de befintliga sektorsbestämmelserna om riskkoncentration. Det torde i så fall närmast handla om rapportering av stora exponeringar enligt kapitaltäcknings- lagen. En sådan föreskrift skulle emellertid kunna stå i konflikt med kravet på att beslut om vilka risker som skall rapporteras skall fattas för varje enskilt finansiellt konglomerat, i synnerhet beträffande sådana konglomerat där flera relevanta behöriga myndigheter i olika medlemsländer är inblandade i tillsynen. har dock möjlighet att i ett enskilt fall, och efter att vederbörligt samråd skett, tillämpa de rapporteringskrav avseende stora exponeringar som finns i kapitaltäckningslagen. En annan fråga rör vilket utrymme konglomeratdirektivet ger att införa kvantitativa gränser eller tak för hur stora riskkoncentrationerna får vara. Sådana kvantitativa gränser finns för institut och finansiella företags- grupper i kapitaltäckningslagen. Det sammanlagda värdet av ett instituts stora exponeringar får exempelvis inte överstiga av institu- tets kapitalbas. Vidare får en enskild exponering mot en kund eller grupp av kunder inte överstiga av institutets kapitalbas. Om en kund eller grupp av kunder ingår i samma koncern som institutet får värdet av exponeringen emellertid inte överstiga av institutets kapital- bas. Vid en bedömning av ett konglomerats riskkoncentration kan i för- väg uppställda gränser naturligtvis vara ett redskap för Finansinspektio- nen. Fasta gränser kan också öka förutsebarheten för de reglerade företa- gen. En sådan ordning skulle emellertid även den vara svårförenlig med principen att beslut skall fattas för varje enskilt finansiellt konglomerat. möjligheter att ingripa i det fall det skulle vara nöd- vändigt bedöms dessutom som tillräckliga utan att några kvantitativa gränser införs. Finansiella konglomerat som har ett blandat finansiellt holdingföretag i toppen För ett finansiellt konglomerat som i toppen har ett blandat finansiellt holdingbolag föreskriver artikel 7.4 i konglomeratdirektivet att de even- tuella bestämmelser om riskkoncentration som gäller för den största sektorn i konglomeratet skall tillämpas på alla företag i konglomeratet som tillhör den sektorn och på det blandade finansiella holdingföretaget. Detta innebär att om det finns ett blandat finansiellt holdingföretag i toppen av ett finansiellt konglomerat där bank- eller värdepapperssektorn är den största sektorn, skall kapitaltäckningslagens bestämmelser om stora exponeringar för finansiella företagsgrupper tillämpas för samtliga företag som ingår i den sektorn inklusive det blandade finansiella hol- dingföretaget. Som tidigare nämnts saknas motsvarande regler om riskkoncentration för försäkringsgrupper. Detta innebär att när ett blandat finansiellt holdingföretag finns i toppen av ett finansiellt konglomerat där Prop. 2005/06:45 försäkringssektorn utgör den största sektorn, någon motsvarande beräk- ning inte kan göras för holdingföretaget eller de företag som ingår i försäkringssektorn. Regeringens förslag: Ett institut, ett försäkringsföretag eller ett blandat finansiellt holdingföretag som ingår i ett finansiellt konglome- rat för vilket är samordnare, skall regelbundet rap- portera interna transaktioner som är betydande och av visst slag till inspektionen. skall för varje finansiellt konglomerat ange vilka betydande transaktioner som skall rapporteras. Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: , och anser att begreppet intern transaktion bör förtydligas i lagtexten. Konglomeratdirektivets innehåll: Enligt konglomeratdirektivet skall samtliga betydande transaktioner som en reglerad enhet har med andra företag inom det finansiella konglomeratet rapporteras regelbundet och minst en gång till samordnaren (artikel 8.2). Som huvudregel skall den reglerade enheten eller det blandade finansi- ella holdingföretaget i toppen av konglomeratet, samla in uppgifterna och ansvara för rapporteringen inför samordnaren. Denna uppgift kan även ges till den reglerade enhet i det finansiella konglomeratet som identifie- ras av samordnaren efter samråd med de övriga relevanta myndigheterna och med det finansiella konglomeratet. I artikel 2.18 definieras transaktioner inom det finansiella konglome- ratet (i det följande interna transaktioner) som alla transaktioner genom vilka reglerade enheter inom ett finansiellt konglomerat direkt eller indi- rekt anlitar andra företag inom samma grupp eller en fysisk eller juridisk person som har nära förbindelser med företagen i den gruppen för att uppfylla en skyldighet, oavsett om den är avtalsenlig eller inte och om den sker mot betalning eller inte (se även avsnitt 7.2). I bilaga II till direktivet sägs att samordnaren, efter samråd med de andra relevanta behöriga myndigheterna, skall identifiera den typ av transaktioner som skall rapporteras av ett visst finansiellt konglomerat. Det finansiella konglomeratets specifika grupp- och riskhanteringsstruk- tur skall då beaktas. Direktivet anger inte närmare vad som avses med en betydande trans- aktion. Enligt bilaga II till direktivet skall samordnaren efter samråd med andra relevanta behöriga myndigheter och det finansiella konglomeratet, fastställa lämpliga gränser för att identifiera vilka transaktioner som skall betraktas som betydande och därmed rapporteras. Om inga gränsvärden har fastställs skall dock en transaktion anses som betydande, om beloppet överstiger av det belopp som konglomeratets totala kapital- krav uppgår till (artikel 8.2). I artikel 8.3 föreskrivs vidare att medlemsstaterna får fastställa kvanti- tativa gränser och kvalitativa krav, eller tillåta sina behöriga myndigheter att fastställa sådana gränser och krav eller vidta andra tillsynsåtgärder som skulle kunna uppfylla målen för extra tillsyn av transaktioner inom det finansiella konglomeratet. I bilaga II anges särskilt att medlemssta- terna får tillåta de behöriga myndigheterna att tillämpa särreglernas be- stämmelser om interna transaktioner på nivån finansiellt konglomerat för att undvika att särreglerna kringgås. Direktivets artikel 8.4 anger att för konglomerat som leds av ett blan- dat finansiellt holdingföretag skall eventuella särregler om transaktioner för den största sektorn inom konglomeratet tillämpas på hela denna sek- tor, inklusive det blandade finansiella holdingföretaget. Skälen för regeringens förslag: Konglomeratdirektivets bestäm- melser om interna transaktioner har liknande utformning som bestäm- melserna om betydande riskkoncentration. På motsvarande sätt som i fråga om riskkoncentrationer skall samordnaren efter samråd med de andra relevanta behöriga myndigheterna fastställa vilka interna transak- tioner som skall rapporteras. Bedömningen skall göras med hänsyn till det finansiella konglomeratets specifika grupp- och riskhanteringsstruk- tur. Samordnaren skall även efter samråd med de andra relevanta behö- riga myndigheterna och det finansiella konglomeratet bestämma lämpliga gränser för när en transaktion skall anses betydande. En motsvarande bestämmelse, som behandlar situationen då är sam- ordnare, bör därför tas in i den nya lagen. I den nya lagen bör alltså tas in en bestämmelse om att interna transak- tioner som är betydande och av ett visst slag regelbundet skall rappor- teras till i egenskap av samordnare. Regeringen, eller den myndighet som regeringen bestämmer, bör bemyndigas att avgöra med vilka intervall rapporteringen skall ske. Rapporteringen skall dock ske minst en gång . Företaget i toppen av det finansiella konglo- meratet skall som regel ansvara för insamlandet av uppgifter samt för rapporteringen till . När det inte finns ett reglerat företag i toppen av konglomeratet, bör det dock vara möjligt för Finans- inspektionen att, efter samråd med övriga relevanta behöriga myndig- heter och med det finansiella konglomeratet, utse ett institut eller för- säkringsföretag i det finansiella konglomeratet att fullgöra dessa upp- gifter. På samma sätt som i fråga om rapportering av riskkoncentrationer kan det vara lämpligt att en utländsk tillsynsmyndighet är samordnare, i det fall inspektionen bedömer att ett utländskt reglerat företag bör ansvara för rapporteringen.