prop · GT03161 · 2006-03-21 00:00:00 — Här erinras bara om att har vissa begränsade möjligheter att lämna ut vissa upp- gifter om begångna brott när det är nödvändigt för att skall kunna fullgöra sin verksamhet (1 kap. 5 § sekretesslagen) samt att social- tjänsten även har möjlighet att lämna ut uppgifter som angår misstanke om begångna brott dels om det inte är stadgat lindrigare straff än fängelse för brottet, dels om brottet utgör brott enligt 3, 4 eller 6 kap. och brottet har riktats mot någon som inte fyllt (14 kap. 2 § femte stycket sekretesslagen). Som framgått av avsnitt 5.3. föreslås nu att möjligheter att lämna ut uppgifter om brott till de brottsutredande myndigheterna skall utökas till att även omfatta uppgifter som angår misstanke om brott för vilket inte är stadgat lindrigare straff än fängelse och misstanke om försök till brott för vilket inte är stadgat lindrigare straff än fängelse samt uppgift som angår misstanke om könsstympning mot underårig. Enligt den s.k. generalklausulen i 14 kap. 3 § första stycket sekretess- lagen hindrar sekretess inte att uppgift lämnas till myndighet om det är uppenbart att intresset av att uppgiften lämnas har företräde framför det intresse sekretessen skall skydda. Denna bestämmelse kan i vissa fall tillämpas för att lämna ut uppgifter om förestående brott. I paragrafens andra stycke undantas dock uppgifter som omfattas av socialtjänstsekre- tess från generalklausulens område. Socialtjänstpersonalen har dock vissa möjligheter att lämna uppgifter om förestående eller pågående brott med tillämpning av bestämmelserna i om nöd och nödvärn (24 kap. 1 och 4 §§) samt i vissa fall även en skyldighet att avslöja brott som är å färde (23 kap. 6 § ). Enligt 14 kap. 1 § sekretesslagen hindrar sekretess inte att uppgift läm- nas till annan myndighet om uppgiftsskyldighet följer av lag eller annan förordning. Enligt 12 kap. 10 § andra stycket socialtjänstlagen skall utan hinder av sekretess lämna ut bl.a. uppgift om huruvida någon vistas i ett hem för vård eller boende, om uppgiften för ett särskilt fall begärs av bl.a. en åklagarmyndighet eller en polismyndighet. När det gäller enskild verksamhet som avser insatser enligt social- Prop. 2005/06:161 tjänstlagen och enskild familjerådgivning har det vid tolkningen av obehörighetsrekvisitet i socialtjänstlagens tystnadspliktsregler (15 kap. 12§§) ansetts naturligt att söka ledning i sekretesslagens bestämmelser. Som obehörigt röjande anses inte att någon fullgör uppgiftsskyldighet som följer av lag eller förordning. Tystnadsplikten inom enskild verksamhet anses inte heller hindra att misstankar om allvarliga brott framförs till polisen (jfr prop. 1980/81:28 s. 23 och prop. 1981/82:186 s. 26). 6.3Uppgiftslämnande från till polisen i syfte att få till stånd ett polisiärt ingripande möjligheter att tvångsomhänderta unga Den som är kan bli omhändertagen för vård enligt lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om unga (LVU). Beslut om sådan vård fattas av länsrätten efter ansökan av socialnämnden. Vård kan bl.a. beslutas om den unge utsätter sin hälsa för en påtaglig risk att skadas genom missbruk av beroendeframkallande medel, brottslig verksamhet eller något annat socialt nedbrytande beteende (3 §). I brådskande fall har socialnämnden eller vissa företrädare för nämnden möjligheter att besluta om ett ingripande enligt LVU. Så får ske om det är sannolikt att den unge behöver beredas vård med stöd av lagen och rättens beslut om vård inte kan avvaktas med hänsyn till risken för den unges hälsa och utveckling eller till att den fortsatta utredningen allvarligt kan försvåras eller vidare åtgärder hindras (6 §). En polismyndighet är skyldig att på begäran lämna biträde för att genomföra ett beslut (43 § 2). Om den unge påträffas höggradigt berusad eller narkotikapåverkad eller under andra förhållanden som uppenbarligen innebär överhängande fara och allvarlig risk för den unges hälsa och utveckling, t.ex. om den unge vistas i en knarkarkvart eller i andra olämpliga miljöer, kan ett omhändertagande enligt LVU aktualiseras. Av olika skäl kan det dock dröja innan ett sådant beslut kan fattas. Detta gäller främst när den unge är okänd för den socialtjänstpersonal som träffar på honom eller henne och hans eller hennes identitet först behöver utredas. Om påträffar en ung person i färd med att begå en straffbelagd gärning blir det endast undantagsvis aktuellt med ett om- händertagande enligt LVU. Brottslig verksamhet kan i och för sig leda till ett omhändertagande enligt LVU. För att brottslig verksamhet skall anses föreligga ställs dock krav på viss varaktighet och viss intensitet. Bagatellförseelser och enstaka andra brott som inte är av allvarlig art faller utanför. Det är först vid en brottslighet som ger uttryck för en sådan bristande anpassning till samhällslivet att det kan sägas föreligga ett vård- eller behandlingsbehov som det kan bli fråga om att bereda den unge vård med stöd av LVU (prop. 1979:80:1 Del A s. 583). Polisens möjligheter att tvångsomhänderta unga Anträffas någon som kan antas vara under under förhållanden som uppenbarligen innebär överhängande och allvarlig risk för hans hälsa eller utveckling får en polisman enligt 12 § polislagen (1984:387) ta hand om den unge för att skyndsamt överlämna honom eller henne till föräldrarna eller någon annan vårdnadshavare eller till socialnämnden. Enligt förarbetena till bestämmelsen skall ett sådant omhändertagande endast göras om den situation som den unge befinner sig är av det allvarliga slag som krävs för ett tvångsomhändertagande enligt LVU. I praktiken kan det dock vara svårt eller omöjligt för den enskilde polismannen att bedöma om ett omhändertagande kan bli aktuellt. Tvångsåtgärder kan t.ex. vara uteslutna p.g.a. frivilliga åtgärder. Ett ingripande enligt 12 § polislagen förutsätter därför inte en konkret bedömning av om ett omhändertagande enligt LVU kan förväntas. Ändamålet med omhändertagandet skall vara att försöka säkerställa att den unge får det skydd och den tillsyn som han behöver. Polisen skall till ledning för sitt ställningstagande beakta om den unge behöver komma under någon vuxens tillsyn därför att omständigheterna innebär över- hängande och allvarlig risk för hans hälsa eller utveckling (prop. 1990/91:86 s. 10 f). Om polisen påträffar någon som begår brott kan den misstänkte gripas och tas med till förhör och polisen kan hos åklagaren begära den misstänkte anhållen. Beslutar åklagaren att inte anhålla någon som är och som polisen gripit, får polisen hålla honom eller henne kvar i högst för att han eller hon skall kunna lämnas över till sina föräldrar, någon annan vårdnadshavare, en företrädare för social- tjänsten eller någon annan lämplig vuxen. Kvarhållandet får bara avse den som åklagaren fortfarande anser vara skäligen misstänkt för brott. Utöver det straffrättsliga ingripandet har polisen således att ordna tillsyn åt den unge. 6.3.2En ny sekretessbrytande bestämmelse Regeringens förslag: Anträffar socialtjänstpersonal i tjänsten någon som kan antas vara under under förhållanden som uppenbarligen innebär överhängande och allvarlig risk för hans eller hennes hälsa eller utveckling, eller under begående av brott skall socialtjänstsekretessen inte hindra att personalen lämnar sådana uppgifter till polisen som behövs för ett polisiärt ingripande. Kommitténs förslag: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Majoriteten av remissinstanserna tillstyrker eller har inte något att erinra mot förslaget. Mot bakgrund av att lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU) kan gälla för ungdomar och att även straffrätten innehåller speciella bestämmelser för denna åldersgrupp saknar Kammarrätten i ett resonemang om en högre åldersgräns än hade varit lämplig i den föreslagna bestämmelsen. påpekar att rekvisitet påtaglig risk används i LVU när det gäller tvångsomhänder- taganden och att samma begrepp bör användas i den sekretessbrytande bestämmelsen om den situation som skall grunda uppgiftslämnande till polisen ska vara av lika allvarligt slag som föreskrivs i LVU. anser att det behövs ett förtydligande av vad som avses med ordet påträffas när det gäller tidsaspekten. Kammarrätten i anser att exempel på situationer som avses i bestämmelsen lämpligen bör anges i förarbetena som vägledning. Skälen för regeringens förslag: Regelverken som styr respektive polisens möjligheter att omhänderta unga korresponderar i stor utsträckning. Polisens möjligheter i detta hänseende är emellertid större än . I arbete med unga kan det uppstå situationer där ett omhändertagande skulle behövas för att säkerställa att den unge kommer under en vuxens tillsyn, men där åtminstone tillfälligt saknar möjligheter att ingripa med tvång. Sådana situationer kan t.ex. uppstå när socialtjänstpersonalen som ett led i sitt arbete under vissa tider vistas ute på stan bland ungdomar. Det har under kommitténs intervjuundersökning kommit fram att det råder osäkerhet om uppgifter om iakttagelser avseende ungdomar som socialtjänstpersonal gör vid sådan tjänstgöring överhuvudtaget omfattas av socialtjänstsekretessen. Eftersom iakttagelserna görs i tjäns- ten har kommittén ansett att sådana uppgifter omfattas av sekretessen. Ingen remissinstans har invänt mot denna bedömning. Även regeringen gör bedömningen att sådana uppgifter omfattas av socialtjänstsekre- tessen. I vissa fall kan situationen vara sådan att socialtjänstpersonalen skulle kunna lämna sådana sekretessbelagda uppgifter som behövs för att åstadkomma ett polisiärt ingripande till polisen med stöd av 1 kap. 5 § sekretesslagen. Bestämmelsen skall dock tillämpas restriktivt och det har i kommitténs undersökningar framkommit att det ofta råder osäkerhet om dess tillämplighet. Regleringen behöver därför förtydligas. Om den som kan antas vara under påträffas av under förhållanden som uppenbarligen innebär överhängande och allvar- lig risk för hans eller hennes hälsa eller utveckling, dvs. förutsättningar för ett polisiärt omhändertagande enligt 12 § polislagen (1984:387) föreligger, är det viktigt att samhället reagerar snabbt. Social- tjänsten bör därför i en sådan situation, utan hinder av sekretess, kunna lämna sådana uppgifter till polisen som behövs för att polisen skall kunna ingripa. En sådan situation kan som tidigare nämnts uppstå t.ex. om för- utsättningar för ett omhändertagande enligt LVU i och för sig föreligger, men ett sådant beslut inte kan fattas därför att den unge är okänd för socialtjänstpersonalen och hans eller hennes identitet först behöver utredas. Eftersom det är fråga om att tillämpa 12 § polislagen i sådana situationer och inte 3 § LVU bör rekvisiten i den sekretessbrytande bestämmelsen anknyta till den förstnämnda bestäm- melsen och inte till den sistnämnda bestämmelsen. Om påträffar en ung person i färd med att begå en straff- belagd gärning kan det endast undantagsvis bli aktuellt med ett om- händertagande enligt LVU. Med hänsyn till de möjligheter polisen har att ingripa mot en person som begår brott och att hålla en underårig kvar till Prop. 2005/06:161 dess han eller hon kan överlämnas till en lämplig vuxen delar regeringen kommitténs bedömning att socialtjänstpersonalen, om den påträffar en ung person under utövande av brott, skall kunna kontakta polisen och utan hinder av sekretess lämna sådan uppgifter som behövs för ett ome- delbart polisiärt ingripande. Uppgiftslämnandet avser visserligen i detta fall uppgifter om ett eller flera konkreta brott. Det är dock i detta fall inte fråga om uppgifter som har lämnats i förtroende. Det angelägna med uppgiftslämnandet är inte heller att åstadkomma ett straffrättsligt ingripande utan att möjliggöra en social skyddsåtgärd. Uppgiftslämnande om unga upp till 18 eller ? Kommitténs förslag till sekretessbrytande bestämmelse gäller uppgifter om personer som inte fyllt . Mot bakgrund av att lagen med sär- skilda bestämmelser om vård av unga kan gälla för ungdomar och att även straffrätten innehåller speciella bestämmelser för denna åldersgrupp kan det, som Kammarrätten i Sundvall påpekat, ifrågasättas om en högre åldersgräns än hade varit lämplig i den föreslagna bestämmelsen. Denna synpunkt är relevant även beträffande ytterligare en sekretessbrytande bestämmelse som kommittén har före- slagit och som behandlas i nästa avsnitt. Skälen för regeringens ställ- ningstagande vad gäller frågan om till vilken ålder uppgifter skall få lämnas om en ung person behandlas därför i ett sammanhang i avsnitt 6.4.2. 6.4Utlämnande av uppgifter om överlåtelse av narko- tika, alkoholdrycker eller dopningsmedel till unga Uppgifter som angår misstanke om narkotikabrott Narkotika får enligt 2 § lagen (1992:860) om kontroll av narkotika im- porteras, tillverkas, exporteras, bjudas ut till försäljning, överlåtas eller innehas endast för medicinskt, vetenskapligt eller annat samhällsnyttigt ändamål som är särskilt angeläget. Den som olovligen överlåter narkotika döms, om gärningen sker uppsåtligen, enligt 1 § första stycket 1 narkoti- kastrafflagen (1968:64) för narkotikabrott till fängelse i högst . Om brottet med hänsyn till arten och mängden av narkotika samt övriga omständigheter är att anse som ringa, döms till böter eller fängelse (2 §). Om brottet är att anse som grovt skall för grovt narkotikabrott dömas till fängelse i lägst och högst . Den som överlåter narkotika av grov oaktsamhet döms för vårdslöshet med narkotika till böter eller fängelse i högst . I ringa fall skall inte dömas till ansvar (3 a §). Enligt 4 § är bl.a. försök till narkotikabrott och försök till grovt narkotikabrott kriminaliserat. Med hänsyn till de straffsatser som gäller för de olika formerna av nar- kotikabrott innebär den s.k. tvåårsregeln i 14 kap. 2 § femte stycket sekretesslagen att med stöd av den bestämmelsen kan lämna uppgifter, som angår misstanke om överlåtelse av narkotika till unga, till polisen endast om misstanken angår ett grovt narkotikabrott. Regeringens förslag i avsnitt 5 om att skall få lämna uppgifter som angår misstankar om brott för vilket är stadgat lägst fängelse eller försök till brott för vilket är stadgat lägst fängelse medför, när det gäller narkotikabrott, endast att även uppgifter om försök till grovt narkotikabrott kommer att kunna lämnas till polisen. I publikation Sekretess inom hälso- och sjukvården och anges att det för att socialnämnden skall kunna fullgöra sin verksamhet kan vara nödvändigt att narkotikahanteringen hindras. Nämnden kan därför i princip utan hinder av sekretess (66 § socialtjänstlagen och 1 kap. 5 § sekretesslagen) göra polisanmälan i en sådan situation. Om det emellertid är en av nämndens egna klienter som ägnar sig åt narkotikabrott måste man väga möjligheterna att anmäla mot nämndens ansvar för vården och behandlingen av klienten. I sådana fall kan det enligt uppfattning endast komma i fråga att anmäla grova narkotikabrott eller att göra en anmälan i fall då situationen är sådan att polisanmälan kan ses som ett adekvat led i vården eller behandlingen av klienten. Ett brott som ligger långt tillbaka i tiden bör enligt knappast heller anmälas, såvida inte narkoti- kahanteringen misstänks pågå fortfarande. Uppgifter som angår misstanke om brott mot alkohollagen Enligt alkohollagen (1994:1738) får vid detaljhandel med spritdrycker, vin och starköl varor inte säljas eller annars lämnas ut till den som inte fyllt . Motsvarande gäller vid detaljhandel med öl och servering av alkoholdrycker i fråga om den som inte fyllt (3 kap. 8 § första stycket). Den som uppsåtligen eller av oaktsamhet säljer eller lämnar ut alkoholdrycker i strid med nämnda bestämmelse till någon som inte har uppnått föreskriven ålder döms för olovlig dryckeshantering till böter eller fängelse (10 kap. 7 § första stycket). Det är vidare förbjudet att som ombud eller på därmed jämförligt sätt anskaffa alkoholdrycker till den som enligt 8 § inte har rätt att få sådan vara utlämnad till sig (9 § första stycket). Spritdrycker, vin eller starköl får inte heller överlämnas som gåva eller lån till den som inte fyllt och öl får inte överlämnas som gåva eller lån till den som inte fyllt (9 § andra stycket). Enligt en undantagsbestämmelse i 9 § tredje stycket är det dock tillåtet att bjuda på en alkoholdryck för förtäring på stället. Spritdrycker, vin eller starköl får dock inte bjudas den som inte fyllt om det med hänsyn till den bjudnes ålder och omständigheterna i övrigt är uppenbart oförsvarligt. Detsamma gäller i fråga om öl beträffande den som inte fyllt . Den som uppsåtligen eller av oaktsamhet anskaffar, överlämnar eller bjuder på alkoholdrycker i strid med 3 kap. 9 § döms för olovligt anskaffande av alkoholdrycker till böter eller fängelse i högst eller, om brottet är grovt, till fängelse i högst (10 kap. 6 §). Om nämnda gärningar är att anse som ringa, skall inte dömas till straff (10 kap. 8 §). Eftersom det inte är stadgat fängelse i lägst för något av de nämnda brotten kan inte lämna uppgifter som angår misstankar om sådana brott till polisen med stöd av 14 kap. 2 § femte stycket sekretesslagen i dess nuvarande lydelse. Med hänsyn till de straffsatser som gäller för de olika brotten enligt alkohollagen medför regeringens förslag i avsnitt 5 till ändring av den sekretessbrytande bestämmelsen i 14 kap. 2 § sekretesslagen inte att ytterligare uppgifter kan lämnas ut när det gäller sådana brott. Med hänsyn till att det åligger att aktivt arbeta för att förebygga och motverka missbruk bland barn och ungdom av alkoholhaltiga drycker kan det dock finnas situationer då uppgifter som angår sådana brott kan lämnas med stöd av 1 kap. 5 § sekretesslagen. Syntetiska anabola steroider, testosteron och dess derivat, tillväxthormon samt kemiska substanser som ökar produktion och frigörelse av testosteron och dess derivat eller av tillväxthormon får enligt 12 §§ lagen (1991:1969) om förbud mot vissa dopningsmedel bara överlåtas för medicinskt eller vetenskapligt ändamål. Den som uppsåtligen bryter mot dessa bestämmelser döms för dopningsbrott i högst . Om brottet med hänsyn till mängden dopningsmedel samt övriga omständigheter är att anse som ringa, döms till böter eller fängelse (3 §). Om brottet är att anse som grovt döms för grovt dopningsbrott till fängelse, lägst och högst (4 §). Eftersom det inte är stadgat fängelse i lägst för något av de nämnda brotten kan inte lämna uppgifter som angår misstankar om sådana brott till polisen med stöd av 14 kap. 2 § femte stycket sekretesslagen i dess nuvarande lydelse. Med hänsyn till de straffsatser som gäller för de olika formerna av dopningsbrott medför regeringens förslag i avsnitt 5 till ändring av den sekretessbrytande bestämmelsen i 14 kap. 2 § sekretesslagen inte att ytterligare uppgifter kan lämnas ut när det gäller sådana brott. Eftersom det åligger att aktivt arbeta för att förebygga och motverka missbruk bland barn och ungdom av dopningsmedel kan det dock finnas situationer då uppgifter som angår misstankar om sådana brott kan lämnas med stöd av 1 kap. 5 § sekretesslagen. 6.4.2En ny sekretessbrytande bestämmelse Regeringens förslag: Socialtjänstsekretessen skall inte hindra att uppgift som angår misstanke om överlåtelse av narkotika i strid med narkotikastrafflagen (1968:64) överlåtelse av dopningsmedel i strid med lagen (1991:1969) om förbud mot vissa dopningsmedel, icke ringa fall av olovlig försäljning eller anskaffning av alko- holdrycker enligt alkohollagen (1994:1738) till den som inte fyllt lämnas till åklagarmyndighet eller polismyn- dighet. Kommitténs förslag: Överensstämmer huvudsakligen med rege- ringens. Utredningen har dock inte föreslagit någon sekretessbrytande bestämmelse för uppgifter om olovlig överlåtelse av dopningsmedel till unga. Remissinstanserna: Majoriteten av remissinstanserna tillstyrker eller har inte något att erinra mot förslaget. För att undvika gränsdragnings- problem anser Hovrätten över och att även de ringa fallen av olovlig försäljning eller anskaffning av alkoholdrycker till den som inte fyllt bör föranleda sekretessgenombrott. Kammarrätten i , Riksåklagaren () och i anser att den sekretessbrytande bestämmelsen även bör omfatta uppgifter om överlåtelse av dopningsmedel. tillstyrker förslaget, men anser att det även bör gälla på skolans område. ombudsmän () påpekar att det föreslagna sekretessgenombrottet även skall gälla för familjerådgivare. Någon egentlig analys av behovet av undantaget från familjerådgivningssekretessen har enligt JO inte gjorts och JO tillstyrker därför inte förslaget i den delen. anser att detta för- slag inte är tillräckligt motiverat utifrån polisens och arbetsuppgifter och avstyrker förslaget. Skälen för regeringens förslag skall bl.a. aktivt arbeta för att förebygga och motverka missbruk bland barn och ungdom av alkoholhaltiga drycker, andra berus- ningsmedel eller beroendeframkallande medel samt dopningsmedel. Det finns vissa möjligheter för att med stöd av 1 kap. 5 § eller 14 kap. 2 § femte stycket sekretesslagen till polisen lämna uppgifter som angår misstankar om olovlig överlåtelse av narkotika, dopningsmedel eller alkohol till unga. I den mån den misstänkte är en av egna klienter är dock möjligheterna till uppgiftslämnande i många fall begränsade till uppgifter som angår misstanke om grovt narkotikabrott. Den nuvarande sekretessregleringen ger större utrymme för utläm- nande av uppgifter som omfattas av socialtjänstsekretess och som angår misstankar om brott enligt 3, 4 eller 6 kap. om brotten riktas mot den som är än om brotten riktar sig mot vuxna. Som nämnts tidigare ansågs det vid sekretesslagens införande att det vore stötande om sekretessregler i vissa fall skulle kunna tvinga och sjukvården att medverka till att dölja även allvarliga brott som barn utsatts för av sina vårdnadshavare eller av andra familjemedlemmar. Bestämmelsen har emellertid fått en generell tillämpning. Den tillämpas även när andra än närstående gör sig skyldiga till sådana brottsbalksbrott mot ungdomar och när den misstänkte själv är underårig. Eftersom bruk av alkohol, narkotika och dopningsmedel dels kan skada den unge, dels utgör en riskfaktor som kan medföra att den unge övergår till kriminella aktiviteter kan ett motsvarande resonemang även föras när det gäller lämnande av uppgifter om olovlig överlåtelse av narkotika, alkohol eller dopningsmedel till en underårig. Regeringen delar kommitténs uppfatt- ning att bör få lämna uppgifter som angår misstanke om överlåtelse av narkotika i strid med narkotikastrafflagen (1968:64) till ungdomar till polismyndighet eller åklagarmyndighet och det oavsett hur uppgifterna kommit till kännedom. bör till dessa myndigheter även få lämna uppgifter som angår misstanke om icke ringa fall av olovlig försäljning eller anskaffning av alkoholdrycker enligt alkohollagen (1994:1738) till unga personer. För att undvika gränsdragningsproblem anser Hovrätten över och att även de ringa fallen av olovlig försäljning eller anskaffning av alkoholdrycker bör föranleda sekretessgenombrott. Rege- ringen delar inte denna uppfattning. De ringa fallen är straffria enligt alkohollagen. En gärning som är straffri bör inte föranleda sekretess- genombrott. Om känner tvekan i fråga om uppgifterna avser ett ringa fall kan de diskutera fallet med polisen i avidentifierad form innan bestämmer sig för om det föreligger förutsätt- ningar för utlämnande av uppgifterna med stöd av den nya bestämmelsen. När det gäller uppgifter som angår misstanke om dopningsbrott har kommittén gjort bedömningen att överlåtelse av dopningsmedel till ung- domar inte är lika vanligt förekommande som överlåtelse av narkotika och alkohol. Med hänsyn härtill och till att sådana uppgifter torde kunna lämnas till polisen med stöd av 1 kap. 5 § sekre- tesslagen har kommittén inte föreslagit någon sekretessbrytande be- stämmelse för sådana uppgifter. Kammarrätten i , RÅ och i delar inte denna uppfattning utan anser att den sekretessbrytande bestämmelsen bör omfatta även uppgifter som angår misstanke om överlåtelse av dopningsmedel till unga.