prop · GT03209 · 2006-06-07 00:00:00 — I fråga om övriga vattenområden meddelar föreskrifter om förbud mot utsläpp av olja (jfr 2 kap. 2 § andra stycket VlfL samt vidaredelega- tion i 2 kap. 3 § VlfF). Enligt 4 kap. 10 § andra stycket och 11 § SJÖFS 2005:8 får svenska fartyg inte släppa ut olja inom specialområde, där- ibland Antarktisområdet. När det gäller andra skadliga flytande ämnen meddelar genom delegation alla förbud mot utsläpp (jfr 2 kap. 3 § VlfL och 2 kap. 3 § VlfF). Enligt 9 kap. 910 § SJÖFS 2005:8 får skadliga flytande ämnen inte släppas ut inom Sveriges sjöterritorium och ekonomiska zon eller av svenska fartyg inom specialområden, där- ibland Antarktisområdet. De svenska bestämmelserna omfattar således inte ett allmänt utsläpps- förbud i annan EU-medlemsstats territorium eller ekonomiska zon. Mot bakgrund av utformningen av regeln om domstols behörighet i artikel 7.1 f i rambeslutet får anses följa att artiklarna 3 och 4 i direktivet förut- sätter även ett sådant utsläppsförbud. De svenska bestämmelserna omfattar inte heller utsläppsförbud för utländska fartyg på det fria havet eller för svenska fartyg på de delar av det fria havet som inte utgör specialområde. Det krävs således en ändring av de svenska bestämmel- serna för att uppfylla direktivets krav i detta hänseende. De i föregående stycke berörda ändringarna behöver inte ske genom lag. Bemyndigandet i 2 kap. 2 § andra stycket VlfL omfattar utsläpp i alla andra vattenområden än de som anges i paragrafens första stycke. Bemyndigandet i 2 kap. 3 § VlfL saknar geografisk begränsning. Såväl det fria havet som en annans EU-medlemsstats territorium och eko- nomiska zon omfattas således av bemyndigandena. Direktivet skall även tillämpas på sund som används för internationell sjöfart och som omfattas av reglerna för genomfartstrafik, i enlighet med havsrättskonventionen, del III kapitel 2, i den mån en medlemsstat har jurisdiktion över sådana sund. Enligt artikel 35 c) i havsrättskonven- tionen inverkar dock ingenting i del III i konventionen på rättsreglerna i sund där genomfarten helt eller delvis är reglerad genom sedan gammalt gällande internationella konventioner som särskilt rör sådana sund. De sund som är aktuella för svensk del, och , regleras åtminstone till viss del i internationella konventioner och är därför undantagna från tillämpningen av del III i havsrättskonventionen. har således inte några sund som omfattas av direktivets bestäm- melser. (Se Molenaar, State Jurisdiction over Vessel-Source Pollution, 1998, s. 285 och s. 308 f.) Direktivet föranleder därför i denna del inte några särskilda författningsändringar. De vatten- områden i sunden som ingår i Sveriges sjöterritorium eller ekonomiska zon eller utgör det fria havet omfattas emellertid ändå av den svenska reglering som kommer att gälla respektive vattenområde. 8.3.3Utsläpp till följd av skada på fartyget eller dess utrustning Regeringens bedömning: Det särskilda undantaget från vad som skall anses utgöra ett otillåtet utsläpp, vid utsläpp till följd av en skada på fartyget eller dess utrustning, kräver inte ändring av svensk lag. Promemorians bedömning: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: efterlyser en definition av begreppet handlar under befälhavarens ansvar samt ett klargörande av hur reglerna förhåller sig till de allmänna reglerna om nöd och förmans befallning i 24 kap. 4 § respektive 8 § . anser det vara olyckligt att man inte skall ta hänsyn till om besättningen vidtagit åtgärder för att begränsa ett utsläpp eller om någon egentlig skada uppstått till följd av utsläppet. Detta får till följd att incitamentet för att begränsa skada minskar men medför också en minskad benägen- het att anmäla utsläppet till och begära assistans från myndigheterna. Det bör inte i första hand vara besättningen som skall lastas för bristfällig utrustning, då utsläpp skett till följd av slitage eller ålderdom på fartyget. menar att utsläpp som är en följd av skada på fartyget eller dess utrustning bör regleras enligt MARPOL 73/78. Skälen för regeringens bedömning Undantag från utsläppsförbudet enligt direktivet Enligt artikel 5.2 i direktivet gäller under vissa förhållanden inte bestämmelserna om förbud mot utsläpp sådana utsläpp som är en följd av en skada på fartyget och dess utrustning. Undantagsbestämmelsen i direktivet avviker emellertid från motsvarande reglering i MARPOL 73/78 och därmed också från svensk rätt, se avsnitt 4.2.2, 5.3 och 7.1. För det första skall undantagsbestämmelsen vid utsläpp till följd av en skada på fartyget eller dess utrustning inte tillämpas på medlemsstaternas inre vatten eller i dess territorialhav. För det andra skall utsläpp av förorenade ämnen i internationella sund, ekonomiska zoner och på det fria havet inte betraktas som överträdelser när det gäller redaren, fartygets befälhavare eller besättningen när denna handlar under befäl- havarens ansvar om de uppfyller kraven i de nu aktuella undantagsbe- stämmelserna i MARPOL 73/78. Om utsläppet är en följd av en skada på fartyget eller dess utrustning skall det alltså betraktas som en överträdelse under förutsättning att det skett uppsåtligen eller genom vårdslöshet eller grov oaktsamhet. Den särskilda regleringen i direktivet jämfört med MARPOL 73/78 kan sägas skärpa kravet på att tillse att fartyget hålls i ett sådant skick och framförs så att det inte till följd av skada orsakar utsläpp. För att uppfylla direktivets och rambeslutets reglering måste de uttryckliga undantagsbestämmelserna som återfinns i SJÖFS 2005:8 omarbetas. Bemyndiganden finns i 2 kap. 2 § andra stycket VlfL (olja) och 2 kap. 3 § VlfL (andra skadliga ämnen). Frågan om en besättningsman handlat under befälhavarens ansvar eller inte får bedömas mot bakgrund av de i det enskilda fallet rådande instruktions- och ansvarsförhållandena. Mot bakgrund av de mång- skiftande omständigheter som då kan komma att få betydelse torde det inte vara möjligt att lämna någon närmare definition. När det gäller undantagsreglernas förhållande till de allmänna principerna om nöd och förmans befallning kommer ändringarna inte att innebära någon nyordning. Ett handlandes eventuella straffbarhet får till en början bedömas utifrån reglerna i VlfL och utifrån med stöd av den lagen meddelade förordningar och föreskrifter. Denna bedömning inverkar inte på frågan om det därefter kan finnas förutsättningar för att tillämpa någon av de allmänna ansvarsfrihetsreglerna i 24 kap. brotts- balken. Ansvarsfördelningen mellan olika besättningsmän och betydelsen av att uttryckliga order har givits är därvid att bedöma enligt sedvanliga straffrättsliga principer. När det sedan gäller synpunkter anser inte rege- ringen att direktivet och rambeslutet kommer att innebära några orättvisa eller orimliga konsekvenser. Det kan erinras om att EU-instrumenten inte tar i anspråk annat än de möjligheter som havsrättskonventionen ger att införa mer strikta och långtgående bestämmelser i territorialhavet än i övriga farvatten (artikel 211.4 i havsrättskonventionen). kommer för straffbarhet att krävas att själva utsläppet skett uppsåtligen eller av oaktsamhet. olyckor som inte någon kan lastas för straff- rättsligt skall lika lite som bli föremål för straffrättsligt ansvar. När det gäller att bedöma huruvida någon straffbar oaktsamhet har förelegat, skall detta i sedvanlig ordning avgöras utifrån vilka förpliktelser var och en har att iaktta enligt grundläggande handlingsregler och regelverk. Vidare kan det konstateras att det är av stor betydelse även då en straff- rättsligt relevant oaktsamhet har orsakat utsläppet att söka begränsa skadan för den som gjort sig skyldig till överträdelsen. Vid straff- mätningen skall rätten utöver brottets straffvärde i skälig omfattning beakta bl.a. om den tilltalade efter förmåga sökt förebygga eller avhjälpa eller begränsa skadliga verkningar av brottet (29 kap. 5 § andra punkten ). Regeringens bedömning: Övriga bestämmelser om undantag från utsläppsförbudet bör inte föranleda någon ändring av svensk rätt. Promemorians bedömning: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Inga synpunkter har lämnats. Skälen för regeringens bedömning: I avsnitt 7.1 har redogjorts för att MARPOL 73/78 är genomförd i svensk rätt. Bestämmelsen i artikel 5.1 i direktivet om undantag från utsläppsförbudet innebär att samma undan- tagsregler som i MARPOL 73/78 skall gälla vid tillämpningen av direk- Prop. 2005/06:209 tivet. Artikel 5.1 föranleder således inte någon författningsändring. 8.4Anstiftan och medhjälp till brott Regeringens förslag: Ansvar skall kunna utdömas för anstiftan och medhjälp till brott mot utsläppsbestämmelserna även om det inte går att döma till fängelse för gärningen på grund av lagen (1996:517) om begränsning av tillämpningen av svensk lag vad gäller vissa brott begångna på utländska fartyg. En särskild regel om detta skall införas. Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Remissinstanserna tillstyrker förslaget eller lämnar det utan erinran. Skälen för regeringens förslag: Av artikel 3 i rambeslutet framgår att medlemsstaterna skall straffbelägga medhjälp, bistånd och anstiftan till de brott som avses i artikel 2 i rambeslutet, dvs. överträdelser enligt artikel 4 och 5 i direktivet, se avsnitt 8.3. Vad som avses med bistånd framgår inte, men det får anses omfattas av vad som i den svenska lag- stiftningen benämns medhjälp, dvs. att ha främjat gärningen med råd eller dåd utan att det är fråga om anstiftan. Anstiftan till brott innebär att någon har förmått annan att utföra en brottslig gärning. Medverkans- regleringen i 23 kap. 4 § torde således i och för sig uppfylla kraven i artikel 3 i rambeslutet. Av 23 kap. 4 § framgår att anstiftan och medhjälp till ett brott inom specialstraffrätten är generellt straffbelagt om fängelse är föreskrivet för gärningen. Enligt 10 kap. VlfL är fängelse föreskrivet för de aktuella brotten. I lagen (1996:517) om begränsning av tillämpningen av svensk lag vad gäller vissa brott begångna på utländska fartyg (begränsningslagen) föreskrivs emellertid att fängelse i vissa fall inte kan dömas ut. Om ett brott mot bestämmelser om förebyggande, begränsning och kontroll av förorening av den miljön begås på ett fartyg som är registrerat i en främmande stat när fartyget befinner sig utanför svenskt inre vatten får strängare straff än böter inte dömas ut. Detta gäller dock inte allvarliga och uppsåtliga gärningar som avser förorening i territorialhavet. Begränsningslagen innebär att den generella regleringen i 23 kap. 4 § inte blir tillämplig på brott som enligt begräns- ningslagen bara kan föranleda böter (jfr prop. 2000/01:139, s. 109 f där en lagändring på grund av begränsningslagen ansågs nödvändig för att möjliggöra husrannsakan på utländska fartyg i bl.a. den ekonomiska zonen). För att uppfylla rambeslutet i denna del behövs således en bestäm- melse som föreskriver att medhjälp och anstiftan till brott mot utsläpps- bestämmelserna skall föranleda ansvar, oberoende av att fängelse inte kan dömas ut för gärningen på grund av bestämmelserna i begränsnings- lagen. En reglering av denna innebörd kan då lämpligen införas i en ny paragraf, 10 kap. 12 § i VlfL. 8.5Påföljder och försvårande omständigheter Regeringens bedömning: Svensk rätt uppfyller direktivets och ram- beslutets bestämmelser om sanktioner respektive påföljder samt för- svårande omständigheter. Promemorians bedömning: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: menar att det är rimligt att straffpåföljderna för föroreningsbrott skärps. Skälen för regeringens bedömning: Enligt artikel 8.1 i direktivet skall medlemsstaterna vidta de åtgärder som krävs för att se till att de överträdelser som avses i artikel 4 i direktivet omfattas av effektiva, proportionella och avskräckande sanktioner, som får innefatta straffrätts- liga eller administrativa sanktioner. Varje medlemsstat skall vidare enligt artikel 4.1 i rambeslutet vidta de åtgärder som är nödvändiga för att för- säkra sig om att de brott som avses i artiklarna 2 och 3 i rambeslutet beläggs med effektiva, proportionella och avskräckande straffrättsliga påföljder som, åtminstone i allvarliga fall, innefattar ett maximalt frihets- straff på minst ett till . Straffskalan enligt 10 kap. 1 § VlfL är böter eller fängelse i högst och uppfyller därför rambeslutet i denna del. I artikel 4.2 i rambeslutet föreskrivs en möjlighet till undantag för mindre allvarliga fall. I dessa fall kan medlemsstaten besluta om på- följder av ett annat slag än de som anges i punkt 1. Bestämmelsen är inte tvingande och påkallar inte någon särskild reglering för svensk del. Det- samma gäller artikel 4.3 i rambeslutet. Enligt artikel 4.4 i rambeslutet skall varje medlemsstat vidta de åtgärder som är nödvändiga för att försäkra sig om att ett uppsåtligt brott enligt artikel 2 i rambeslutet beläggs med ett maximalt frihetsstraff på minst fem till om brottet har vållat betydande och omfattande skada på vattenkvaliteten, på djur eller växtarter eller på delar av dem och dödsfall eller allvarlig personskada. Stadgandet innebär ett krav på att fängelse i åtminstone skall finnas i straffskalan för dessa fall. Straffbestämmelserna i 10 kap. 1 § VlfL föreskriver ett maximistraff fängelse. Bestämmelsen skall dock inte gälla om gärningen är belagd med strängare straff i eller . Vad som kan komma i fråga vid allvarliga utsläpp är miljöbrott, grovt brott, enligt 29 kap. 1 § . I 29 kap. 1 § föreskrivs att den som förorenar vatten på ett sätt som medför eller kan medföra sådana hälsorisker för människor eller sådana skador på djur eller växter som inte är av ringa betydelse eller annan betydande olägenhet för miljön, döms för miljöbrott till böter eller fängelse i högst . Är brottet grovt utgör straffskalan fängelse i lägst och högst . Vid bedömande av om brottet är grovt skall särskilt beaktas om brottet har vållat eller kunnat vålla varaktiga skador av stor omfattning eller om gärningen annars varit av särskilt farlig art. Artikel 4.4 i rambeslutet påkallar alltså att det skall finnas ett maximi- straff om fängelse i fall då brottet har vållat betydande och omfattande skada på vattenkvaliteten, på djur eller växtarter eller på delar av dem och dödsfall eller allvarlig personskada. Rekvisiten för grovt miljöbrott får anses omfatta samtliga försvårande omständigheter enligt Kravet på ett straffmaximum på i de allvarligaste uppsåtliga fallen är propositionen sanktionssystem, m.m. 2005/06:182) har regeringen föreslagit vissa ändringar av 29 kap. 1 § som dock ännu inte antagits av . De föreslagna ändringarna innebär emellertid inte att svensk rätt inte längre skulle upp- fylla direktivet och rambeslutets krav. Enligt artikel 4.5 i rambeslutet skall uppsåtliga brott enligt artikel 2 beläggas med ett maximalt frihetsstraff på minst två till , om a)brottet har vållat betydande och omfattande skada på vattenkvali- teten, på djur eller växtarter eller på delar av dem, eller b)brottet begicks inom ramen för en kriminell organisation i den mening som avses i rådets gemensamma åtgärd 98/733/RIF av om att göra deltagande i en kriminell organisation i unionens medlemsstater till ett brott, oavsett den straffnivå som anges i den gemensamma åtgärden. Kravet på straffskalan enligt artikel 4.5 uppfylls genom straffbestäm- melsen i 10 kap. 1 § VlfL. Enligt svensk rätt skall såsom försvårande omständighet vid bedömningen av ett brotts straffvärde särskilt beaktas bl.a. om brottet utgjort ett led i en brottslig verksamhet som varit särskilt noggrant planlagd eller bedrivits i stor omfattning och i vilken den till- talade spelat en betydande roll (29 kap. 2 § sjätte punkten ). De omständigheter i övrigt som enligt rambeslutet skall föranleda ett maximistraff fängelse finns det också utrymme att beakta inom ramen för straffmätningen. I artikel 4.6 och 4.7 anges vilka straffskalor som medlemsstaterna minst skall föreskriva då brottet begåtts av grov oaktsamhet, dels då överträdelsen vållat betydande och omfattande skada på vattenkvaliteten, på djur eller växtarter eller på delar av dem och dödsfall eller allvarlig personskada (maximalt frihetsstraff på minst två till ) dels då överträdelsen har vållat betydande och omfattande skada på vattenkvali- teten, på djur eller växtarter eller på delar av dem (maximalt frihetsstraff på minst ett till ). Kravet på straffskalan uppfylls genom straff- bestämmelsen i 10 kap. 1 § VlfL. De omständigheter som enligt ram- beslutet skall föranleda ett maximistraff fängelse finns det utrymme att beakta inom ramen för straffmätningen. Sammantaget görs den bedömningen att bestämmelserna om påföljder iartikel 4 punkterna 17 i rambeslutet inte påkallar några lagändringar för svenskt vidkommande. Regeringen finner inte heller skäl att överväga en skärpning av straffpåföljderna. I artikel 4.8 i rambeslutet anges att i fråga om frihetsstraff skall denna artikel tillämpas om inte annat följer av internationell rätt, särskilt artikel 230 i . Den folkrättsliga begränsning i möjlig- heterna att använda frihetsstraff som finns i artikel 230 i havsrätts- konventionen har i genomförts genom den i avsnitt 8.4 omnämnda begränsningslagen. Inte heller i denna del bedöms därför att rambeslutet påkallar någon ny reglering för svensk del. Ansvar och påföljder för juridiska personer Regeringens bedömning: Svensk rätt uppfyller de krav som ram- beslutet ställer i fråga om ansvar och påföljder för juridiska personer. Promemorians bedömning: Överensstämmer i sak med regeringens. Sedan promemorian remissbehandlats har de förslag till ändrade regler om företagsbot som tidigare beretts inom lett fram till en proposition. De föreslagna ändringarna har sedan antagits av riks- dagen. 2005/06:59, 2005/06:JuU13 och rskr. 2005/06:169). Lagändringarna kommer att träda i kraft . Remissinstanserna: gör bedömningen att om det förslag till nya regler om företagsbot som lagts fram i prop. 2005/06:59 genomförs så uppfyller rambeslutets krav avseende ansvar och påföljder för juridiska personer. gör en liknande bedömning. menar att rambeslutets maximibelopp bör utnyttjas beträffande företagsbot. menar att beloppen måste vara kännbara och ställas i paritet med rede- riernas vinster samt ställer sig undrande om den identifikation som finns i artikel 5.1 i rambeslutet omfattar befälhavare och menar att en sådan ordning vore olämplig. Skälen för regeringens bedömning Bestämmelserna om ansvar och påföljder för juridiska personer i artiklarna 5 och 6 i rambeslutet innebär att påföljder i form av bötesstraff eller administrativa avgifter under vissa förutsättningar skall kunna åläggas juridiska personer när brott har begåtts till deras förmån. Artiklarna har behandlats i avsnitt 6. Ansvar och påföljder genomförs genom företagsbotsinstitutet Något krav på att införa ett straffrättsligt ansvar för juridiska personer finns inte enligt rambeslutet. En anpassning av vattenföroreningsavgiften i VlfL skulle således i och för sig kunna vara tillräckligt för att genom- föra rambeslutet i denna del. Vattenföroreningsavgiften är en administrativ avgift som kan påföras fartygets ägare eller redare av när olagliga utsläpp av olja har skett inom Sveriges sjöterritorium, ekonomiska zon eller Öster- sjöområdet utanför dessa områden. Den lägsta avgift som kan tas ut är ett prisbasbelopp. Någon högsta gräns för avgiften finns inte. Från bl.a. en systematisk synpunkt torde dock en lösning med en ändring av bestäm- melserna om vattenföroreningsavgift för att genomföra rambeslutets be- stämmelser vara mindre lämplig av följande skäl. Bestämmelserna i rambeslutet utgör standardbestämmelser som åter- kommer i flera andra antagna rambeslut inom ramen för samarbetet i rättsliga och inrikes frågor. Motsvarande bestämmelser finns bl.a. i EU:s rambeslut om förstärkning av skyddet mot förfalskning i samband med införandet av euron (EGT L 140, , s. 1). I samband med att godkände det rambeslutet gjordes bedömningen att de svenska reglerna om företagsbot motsvarar de krav som ställs i rambeslutet (prop. 1999/2000:85, bet. 1999/2000:JuU20, rskr. 1999/2000:217). Samma be- dömning gjordes i det lagstiftningsärende som behandlade de lag- ändringar som ansågs nödvändiga till följd av det rambeslutet (prop. 2000/01:40, bet. 2000/01:JuU9, rskr. 2000/01:138). I den rapport som Europeiska kommissionen upprättade avseende medlemsstaternas genomförande av rambeslutet (KOM[2002] 771 slutlig) angavs också som en av åtta medlemsstater som har lagstiftning varigenom juridiska personer kan ställas till rättsligt ansvar för de brott som om- fattas av rambeslutet. Eftersom har uppfyllt rambeslutens bestämmelser om ansvar och påföljder för juridiska personer genom systemet med före- tagsbot finns det skäl att göra motsvarande bedömning även i fråga om det nu aktuella rambeslutet. Till det kommer att vattenföroreningsavgift endast kan utkrävas av redare och fartygsägare samt med anledning av ett olagligt oljeutsläpp (dvs. inte om andra skadliga ämnen släppts ut). Att ändra dessa förutsättningar är förstås möjligt, men skulle kräva ytter- ligare överväganden innan något förslag kan lämnas. Reglerna om före- tagsbot får därför anses vara lämpligare än reglerna om vattenförore- ningsavgift för att genomföra de nu aktuella bestämmelserna i ram- beslutet. Allmänt om ansvar och påföljder för juridiska personer I artikel 5.1 i rambeslutet anges de allmänna förutsättningarna för i vilka fall en juridisk person skall kunna ställas till ansvar enligt artiklarna 2 och 3 i rambeslutet, se avsnitt 6. I svensk rätt regleras de allmänna förut- sättningarna för bestämmande av företagsbot i 36 kap. 7 § . Så är fallet även i det förslag till ändringar i regleringen om företagsbot som antagits av . I samband med förslaget till ändringar beaktades åtaganden inom Europeiska unionen och ändrades bl.a. reglerna om bestämmande av företagsbot (se prop. 2005/06:59, s. 25 och 33 ff). Hänvisningar till regler i 36 kap. brotts- balken i detta avsnitt avser genomgående reglerna om företagsbot i den lydelse som kommer att träda i kraft om inte annat fram- går. Reglerna om företagsbot återfinns härvid i 36 kap. 7-10 a § brotts- balken. Regeln i 36 kap. 7 § brottbalken innebär att en näringsidkare skall åläggas företagsbot om brott har begåtts i utövningen av näringsverk- samhet, om det för brottet är föreskrivet strängare straff än penningböter, och 1.näringsidkaren inte har gjort vad som skäligen kunnat krävas för att förebygga brottsligheten, eller 2.brottet har begåtts av a)en person i ledande ställning grundad på befogenhet att företräda näringsidkaren eller att fatta beslut på näringsidkarens vägnar, eller b)en person som annars haft ett särskilt ansvar för tillsyn eller kontroll Svensk rätt uppfyller därmed de krav som uppställs i artikel 5.1 i ram- beslutet. I rambeslutets artikel 5.2 föreskrivs att förutom i de fall som anges i punkt 1 (i samma artikel) skall medlemsstaterna vidta de åtgärder som är nödvändiga för att försäkra sig om att en juridisk person kan ställas till ansvar om brister i den övervakning eller kontroll som skall utföras av en sådan person som avses i punkt 1 (i samma artikel) har möjliggjort ett brott enligt artikel 2, när detta sker till den juridiska personens förmån av en person som är underställd denne. Utöver ansvaret för själva utsläppet enligt artikel 5.1 i rambeslutet skall således ett ansvar för den juridiska personen finnas för sådana till utsläppet bakomliggande brister i över- vakning och kontroll som möjliggjort utsläppet. Enligt 36 kap. 7 § första stycket första punkten får före- tagsbot åläggas om näringsidkaren inte har gjort vad som skäligen kunnat krävas för att förebygga brottsligheten. I detta får bl.a. anses ligga ett sådant krav som avses i artikel 5.2 i rambeslutet, nämligen att personer i företagsledande ställning i den juridiska personen utövar övervakning och kontroll över verksamheten så att brott inte möjliggörs (jfr prop. 1985/86:23, s. 33 och s. 66 f samt prop. 2005/06:59, s. 21).