prop · GT03182 · 2006-03-21 00:00:00 — Enligt kommittén kan den som låter bli att vidta andra försiktighets- mått än bedömning och som därigenom orsakar eller riskerar att orsaka skada på människor dömas för miljöfarlig kemikaliehantering, t.ex. om man använder förbjudna ämnen i kosmetiska och hygieniska produkter. Kommitténs resonemang är inte övertygande. Kommitténs förslag inne- bär nämligen att själva riskbedömningen skall vara undantagen från straff- bestämmelserna om miljöfarlig kemikaliehantering och enbart omfattas av bestämmelser om bötesstraff, medan t.ex. valet mellan att marknads- föra en hudkräm som innehåller ett mycket giftigt ämne eller en hudkräm som inte innehåller ett sådant giftigt ämne bör omfattas av straffbestäm- melserna om miljöfarlig kemikaliehantering. I det enskilda fallet kan det vara i just riskbedömningen som man konstaterar att hudkrämen inne- håller ett ämne som är giftigt. Även om ett felaktigt produktval också med kommitténs förslag skulle kunna sanktioneras enligt bestämmelser- na om miljöfarlig kemikaliehantering, kan man inte bortse från möjlig- heten att den bedömningen görs (felaktig eller inte) att ämnena i en viss hudkräm inte utgör någon risk för människors hälsa. Frågan blir då under vilken straffbestämmelse en sådan bedömning skall prövas. Kommitténs förslag innebär alltså en otydlighet som inte bör tas in i lagtexten. Sådana riskbedömningar som avses i 14 kap. 7 § bör därför omfattas av de allmänna straffbestämmelserna om miljöfarlig kemikaliehantering i 29 kap. 3 §. I frågan om märkning och annan information om kosmetiska och hygieniska produkter delar dock regeringen kommitténs bedömning att det är tillräckligt med bötesstraff. En sådan straffbestämmelse om kos- metiska och hygieniska produkter bör därför tas in i 29 kap. 9 § (punkten 9 i den föreslagna nya lydelsen). För att undvika överlappande lagstift- ning och att den strängare straffskalan i 29 kap. 6 §§ ändå blir tillämplig, bör det av straffbestämmelserna om bristfällig miljöinformation i 29 kap. 6 §§ uttryckligen framgå att de bestämmelserna inte avser fall som avses i 29 kap. 9 § 9. Sådana handlingsregler som avses finns i föreskrifter som Läkeme- delsverket har meddelat. har uppgett att de har före- skrivit krav på bedömning av slutprodukters säkerhet för människors hälsa och även ställt krav på dokumentation som skall vara tillgänglig för verket. Dessa krav omfattas inte av sanktioner enligt förslaget men verket har menat att efterlevnaden av dessa krav kan hanteras med föreläggande och eventuellt vite. Regeringen avser att i det fortsatta föreskriftsarbetet se över frågan om på vilken normgivningsnivå handlingsreglerna helst bör finnas. Bestämmelser som bör utgå ur paragrafen Punkt 1 i den nuvarande lydelsen av 29 kap. 9 § avser över- trädelser som omfattas av de föreslagna nya bestämmelserna om brott mot områdesskydd och förseelse mot områdesskydd. Punkten bör utgå ur paragrafen. Punkt 2 i den nuvarande lydelsen av 29 kap. 9 § innebär straffansvar för den som bryter mot föreskrifter om förbud mot djurhållning. De handlingsregler som berörs är föreskrifter om krav på tillstånd för djur- hållning. har förordat att straffbestämmelsen utgår. Regeringen delar kommitténs uppfattning att denna typ av tillståndsplikt inte är av sådan central betydelse för skyddet av miljö och hälsa att den bör vara förenad med straffansvar. Tillsynsmyndigheterna kan ingripa mot olämplig djurhållning på andra sätt. Vidare kan miljösanktionsavgift övervägas som sanktion för överträdelser. Punkten bör därför utgå. Punkt 4 i den nuvarande lydelsen av 29 kap. 9 § omfattas av den före- slagna nya lydelsen av 29 kap. 4 § om otillåten miljöverksamhet. Punk- ten bör utgå ur 9 §. Punkt 9 i den nuvarande lydelsen av 29 kap. 9 § innebär straffansvar för den som bryter mot nya eller ändrade villkor för vilthägn enligt 24 kap. 12 §. har föreslagit att bestämmelsen utgår med hänsyn till att tillämpningsområdet är mycket litet och straffvärdet för överträdelser inte sådant att en straffbestämmelse är nödvändig. någon inte följer villkor som meddelats med stöd av 24 kap. 12 § finns Prop. 2005/06:182 möjlighet att ingripa med tillsynsåtgärder, t.ex. i form av vitesföre- Regeringen delar kommitténs bedömning. Punkten bör utgå. Punkt 10 i den nuvarande lydelsen av 29 kap. 9 § omfattas av den före- slagna nya lydelsen av 29 kap. 8 § och bör utgå ur 9 §. Regeringens förslag: fall bör undantas från det straffbara området såvitt avser de nu föreslagna straffbestämmelserna i 29 kap. 23 a §§, 4 § första stycket 2, 5 § första stycket 1 och 79 §§ miljö- balken. En gärning är att anse som ringa om den framstår som obetyd- lig med hänsyn till det intresse som är avsett att skyddas genom straff- bestämmelsen. Åtalsprövningsregeln i 29 kap. 11 § fjärde stycket bör utvidgas till att även omfatta gärningar som avses i 29 kap. 13 §§. förslag överensstämmer i huvudsak med reger- ingens. Enligt kommitténs förslag omfattar ringaundantaget även straff- bestämmelserna om miljöbrott i 29 kap. 1 § . Remissinstanserna: Majoriteten av remissinstanserna har tillstyrkt kommitténs förslag. har avstyrkt förslaget att defi- niera vad som skall anses som ringa och anfört att en legaldefinition av rekvisitet ringa på det sätt som föreslås strider mot traditionell lagstift- ningsmetod och innebär en omotiverad begränsning av domstolarnas möjligheter att bedöma när en gärning skall anses vara ringa. har ifrågasatt om det finns tillräckliga skäl att ta bort straffrihe- ten för vissa brott, t.ex. försvårande av miljökontroll i 29 kap. 5 §. Det finns, enligt tingsrätten, i fråga om alla typer av överträdelser situationer som vid en samlad bedömning framstår som så obetydliga eller ursäkt- liga att de inte bör leda till straffansvar. Tingsrätten har därför förordat att bestämmelsen om ringa fall skall gälla alla brott enligt kapitlet med det förtydligande som kommittén lagt in i andra meningen. i har anfört att när det straffbara området stramas upp och görs mera tydligt kan man helt slopa ansvarsfrihet i ringa fall och, om den ändringen bedöms leda för långt, överväga en skrivning i 29 kap. 11 § jämförbar med den om uppenbart oskäligt som gäller för miljö- sanktionsavgifter. m.fl. har i fråga om åtalsprövnings- regeln anfört att det bör införas ett tydligt stopp för dubbla sanktioner genom en bestämmelse enligt vilken straffansvar inte skall dömas ut för gärningar som kan föranleda miljösanktionsavgift, att en sådan regel skulle öka förutsebarheten och minska arbetsbördan hos både tillsyns- myndigheter och åklagare samt att den sannolikt också skulle minska spänningen mellan verksamhetsutövare och tillsynsmyndigheter. Emil- gruppen (en samarbetsgrupp mellan tillsynsmyndigheter inom miljöom- rådet, åklagare och polis i ) har föreslagit att begreppet ringa skall tas bort från straffbestämmelser eftersom det har tilläm- pats i en omfattning och på ett sätt som knappast var lagstiftarens avsikt. Skälen för regeringens förslag Behovet av ett undantag för ringa brott Enligt det s.k. ringaundantaget i 29 kap. 11 § första stycket skall ansvar inte dömas ut för en gärning som avses i 310 §§ om brottet är att anse som ringa. I samband med införande konstate- rade regeringen att det inte är rimligt att varje regelöverträdelse, hur ringa den än är, skall leda till straffrättsligt ansvar (prop. 1997/98:45, Del 1, s. 529 f.). Det här lagstiftningsärendet syftar till att göra miljö- rättens straffbestämmelser tydliga och väl avgränsade. Det har dock inte varit möjligt, eller ens lämpligt, att göra bestämmelserna så avgränsade att det inte längre skulle finnas något behov av att med ett generellt s.k. ringaundantag avgränsa det straffvärda området mer än vad som framgår av de olika straffbestämmelserna. I vissa fall kan det straffbara området omfatta även helt obetydliga företeelser och risker. För dessa måste det finnas en ventil som innebär att varje sådan företeelse inte behöver leda till ansvar. När det gäller frågan om vilka brott enligt 29 kap. som bör omfattas av ringaundantaget har regeringen, i de fall det bedömts erforderligt, i be- handlingen av de olika straffbestämmelserna angett skälen för varför ett ringaundantag bör finnas eller inte. Bedömningen av vad som är ringa brott För att underlätta bedömningarna av vad som utgör ringa fall har med en ny mening i lagtexten försökt precisera en nedre gräns för straffbarhet. Enligt kommittén har nämligen ringaundantaget fått en alltför vidsträckt tillämpning. Av förarbetena till (prop. 1997/98:45, Del 1, s. 530) fram- går att ansvarsfrihet endast bör komma i fråga när gärningen framstår som obetydlig med hänsyn till det intresse som är avsett att skyddas genom straffansvaret. För att uppnå en ökad tydlighet anser regeringen, i likhet med kommittén, att den avsedda avgränsningen bör komma till uttryck i lagtexten. Det finns inte heller någon anledning att befara att möjligheterna att bedöma en gärning som ringa begränsas på ett oönskat sätt. finns en åtalsprövningsregel i 29 kap. 11 § tredje stycket . Den innebär att när miljösanktionsavgift kan tas ut och gärningen inte kan antas föranleda annan påföljd än böter, får åtal endast väckas om det är påkallat från allmän synpunkt. har föreslagit att åtalsprövningsregeln skall fin- nas kvar eftersom det inte går att utesluta att det finns situationer där den kan behöva tillämpas trots den renodling av sanktionssystemet som efter- strävas. Kommittén har också övervägt om det vore lämpligt att införa en regel som helt sätter stopp för dubbla sanktioner genom att ansvar inte döms ut om gärningen kan föranleda miljösanktionsavgift. Kommittén har dock inte föreslagit en sådan lösning, utan menat att det finns en fara med en sådan regel eftersom den inte innebär någon flexibilitet och att den i vissa fall kan leda till mindre lämpliga resultat. för förordat att åtalsprövningsregeln skall utvidgas till att omfatta även Prop. 2005/06:182 gärningar som avses i 29 kap. 13 §§. Regeringen har dock funnit att en regel som helt sätter stopp för dubbla sanktioner är lämplig när det gäller otillåten miljöverksamhet (avsnitt 7.5). Det här lagstiftningsärendet är första ledet i arbetet med att förtydliga och avgränsa det straffbara området och att så långt som möjligt undvika dubbelsanktionering. Utgångspunkten bör vara att dubbla sanktioner inte skall kunna utgå för precis samma gärning. De ändringar som föreslås av straffbestämmelserna innebär att åtalsprövningsregeln kommer att bli ak- tuell i mindre utsträckning . Det finns dock ett behov av att behålla åtalsprövningsregeln och att även låta den omfatta gärningar som avses i 29 kap. 13 §§. Eftersom åtalsprövningsregeln inte kan omfatta andra gärningsmoment än sådana som omfattas av föreskrifter om miljö- sanktionsavgift, bör det inte finnas någon risk att den tillämpas så att ett brott inte blir föremål för åtal enbart på den grunden att en miljösank- tionsavgift kan utgå för ett litet delmoment i den gärning som konstitu- erar det brottet det förhållandet att ett gärningsmoment kan föranleda miljösanktionsavgift innebär inte att åtal för en samlad gärning i sin hel- het skall underlåtas. Regeringens förslag: Till följd av de ovan föreslagna ändringarna i 29 kap. görs konsekvensändringar göras i 29 kap. 12 §, 13 § och 14 §. Skälen för regeringens förslag: Med anledning av de ändringar som görs i de materiella straffbestämmelserna i 29 kap. måste konsekvens- ändringar göras i 29 kap. 12 §, 13 § och 14 § så att korrekta hänvisningar anges där. 8.1Hänsynsreglernas struktur och bestämmelserna om att välja en lämplig plats Regeringens förslag: regler om val av lämplig plats för en verksamhet eller åtgärd förtydligas och samlas i de allmänna hän- synsreglerna i 2 kap. Detta innebär att bestämmelsen om planöverens- stämmelse i 16 kap. 4 § flyttas till 2 kap. Platsvalsregelns hänvisning till portalparagraf tas bort. De bestämmelser i som anger när hushållningsreglerna i 3 och 4 kap. skall tillämpas görs tydliga. Tillämpnings- området utökas till att även avse anmälningsärenden som gäller miljö- farlig verksamhet och vattenverksamhet liksom vid anmälningar för samråd beträffande verksamheter och åtgärder som kan komma att väsentligt ändra naturmiljön. I konsekvens med detta upphävs bestäm- melsen i 1 kap. 2 §. Dispositionen av hänsynsreglerna ändras så att de bättre återspeglar den prövningsordning enligt vilken reglerna normalt bör tillämpas. För att göra dispositionen tydligare införs nya rubriker i 2 kap. förslag överensstämmer i huvudsak med reger- ingens. Remissinstanserna: En majoritet av remissinstanserna har tillstyrkt utredningsförlagen i denna del. har anfört att det är bra att balkens hänsynsregler samordnas och att det är lämpligt att samla regler av betydelse för lokaliseringen. m.fl. har anfört att det är olyckligt att stöpa om reglerna när tillämpningen börjat få viss stabilitet, men har ändå tillstyrkt förslaget då det bidrar till en bättre struktur. Skogsindustrierna har i huvudsak tillstyrkt förslagen, men framhållit att lokaliseringsregeln bör placeras tidigare och att det inte är nödvändigt att utöka tillämpningsområdet för 3 och 4 kap. har ställt sig positivt till att hänsynsreglerna samordnas och funnit det lämpligt att regler av betydelse för lokaliser- ingen samlas. har anfört att det är bra om hushållningsbe- stämmelserna tillämpas även på anmälningspliktiga verksamheter och att de bör utvidgas till att omfatta pågående markanvändning. har anfört att 3 § (hänsynsregeln om försiktighetsmått) har en övergri- pande funktion och därför bör byta plats med kunskapskravet i 2 § samt att det i regeln om försiktighetsmått bör anges Vid val av försiktig- hetsmått skall särskilt beaktas de hänsynskrav som regleras i 36 §§. har vidare anfört att hela den ekonomiska bedömningen bör samlas i 7 § (skälighetsregeln). i län har föreslagit att tillämpningen av platsvalsregeln i 16 kap. 4 § utvidgas till att avse även anmälningsärenden och att platsvalsregeln bör placeras före de övriga hänsynsreglerna. har efterlyst ytterligare klar- lägganden bl.a. om i vad mån den föreslagna 2 kap. 6 a § är tillämplig även på redan befintlig verksamhet och vad som är konsekvensen av att den föreslagna bestämmelsen är knuten till verksamheter eller åtgärder som tar i anspråk mark- och vattenområden jämfört med den nuvarande regeln i 2 kap. 4 § andra stycket som gäller val av plats för all verksamhet och alla åtgärder. har bl.a. uttryckt tveksamhet angående förslaget att flytta bestämmelsen i 16 kap. 4 § till 2 kap. , eftersom detta bryter mot balkens systematik där bestämmelser som primärt riktar sig till prövningsmyndigheter finns i 16 kap. och bestämmelser som primärt riktar sig till verksamhetsutövare finns i 2 kap. har ansett att formuleringen en lämplig plats där ändamålet kan uppnås med minsta intrång och olägenhet är onödig eftersom det redan av formuler- ingen där ändamålet kan uppnås följer att platsen skall vara lämplig. har i fråga om den föreslagna ändringen i 2 kap. 7 § anfört att den föreslagna hänvisningen till endast 26 a §§ medför att bedöm- ningen enligt 3 och 4 kap. inte längre underkastas någon skälighetsbe- dömning, vilket inte är förenligt med god miljöpolitik, god miljölagstift- ning eller god juridik i allmänhet. har haft synpunk- ter på rubriken och menat att den är missvisande. Helsing- borgs kommun har avstyrkt förslagen och anfört att 2 kap. är väl inarbetat, att det inte bör göras några ändringar i kapitlet som inte verkligen medför avgörande förändringar samt att förslagen inte är ange- lägna eller bidrar till klargörande. Skälen för regeringens förslag har kommit fram till att de allmänna hänsynsreg- lerna i 2 kap. redaktionellt bör komma till uttryck i lagtexten på ett sätt som är tydligare och bättre återspeglar den prövningsordning som bör gälla när de tillämpas. Därför har kommittén föreslagit att några regler skall byta plats med varandra, att nya rubriker skall införas i kapitlet och att balkens regler om att välja en lämplig plats skall samlas. Även om utredningen inte har visat att den nuvarande strukturen har gett upphov till några tillämpningsproblem, finns det skäl att genomföra de förbättringar som förslagen innebär. Några avgörande invändningar mot detta har inte kommit fram i beredningen av ärendet. Reglerna om val av plats regler om val av plats även den nuvarande bestämmelsen i 16 kap. 4 § om planöverensstämmelse, dvs. regeln att miljö- farliga verksamheter inte får strida mot detaljplan eller områdesbestäm- melser enligt (1987:10) har en central betydelse och bör samlas i 2 kap. . har föreslagit att de delas in i tre paragrafer. Regeringen anser inte att det finns något behov av att dela upp platsvalsbestämmelserna på tre olika paragrafer. Den eftersträvade tydligheten ökar om bestämmelserna finns i en och samma paragraf. Beträffande det som har anfört om att det är överflö- digt att ange både att valet skall gälla en lämplig plats och en plats där ändamålet för verksamheten eller åtgärden kan uppnås, anser regeringen att det visserligen kan sägas ligga i det senare uttrycket att platsen måste vara lämplig, men att det finns ett värde i att ange detta särskilt eftersom det understryker vikten av att välja en plats som passar för såväl ända- målet med verksamheten som för hälso- och miljöskyddsintresset, dvs. en så optimal plats om möjligt. Platsvalsregeln gäller, liksom tidigare, inte enbart vid nyetablering men har naturligtvis mot bakgrund av den rimlighetsavvägning som skall göras enligt 7 § en mer framträdande roll vid prövning av nya verksam- heter. Verksamheter som är tillfälliga men som orsakar störningar som inte är av försumbar betydelse bör, i likhet med det som har föreslagit, omfattas av reglerna om val av plats. Den nu gällande för- utsättningen att verksamheten eller åtgärden skall ha viss varaktighet bör därför utgå. Bestämmelsen omfattar i sin föreslagna lydelse även verk- samheter med begränsad varaktighet, t.ex. mobila krossverk, liksom verk- samheter med kort varaktighet men med långvarig effekt som exempelvis muddring. Någon konsekvens av att den nuvarande formuleringen all verksamhet och alla åtgärder inte återfinns i den föreslagna nya lydelsen blir det därför inte fråga om. Hushållningsbestämmelserna bör tillämpas även på vissa anmälningsärenden har föreslagit att kopplingen mellan bestämmelser om hushållning med mark- och vattenområden i 3 och 4 kap. och reglerna om val av plats i 2 kap. förtydligas. Enligt kommittén bör hushållningsreglerna utsträckas till att också omfatta anmälningsärenden och anmälningar för samråd beträffande verksamheter och åtgärder som kan komma att väsentligt ändra naturmiljön. Kommittén har funnit att det finns en motsägelse i den nuvarande regeln om tillämpningen av hushållningsbestämmelserna i 3 och 4 kap. Enligt 1 kap. 2 § är tillämpningen av hushållningsreglerna inskränkt till frågor om områdesskydd enligt 7 kap., tillståndsprövning enligt 9, 11 och 12 kap. samt regeringens tillåtlighetsprövning enligt 17 kap. sägs i 2 kap. 4 § att för verksamheter och åtgärder som tar i anspråk mark- eller vattenområde skall en sådan plats väljas som är lämplig med hänsyn till 3 och 4 kap. Den bestämmelsen (2 kap. 4 §) skall enligt 2 kap. 1 § tillämpas vid prövning av frågor om tillåtlighet, tillstånd, godkän- nande, dispens, villkor och tillsyn. Enligt den bestämmelsen har alltså hushållningsbestämmelserna i 3 och 4 kap. en vidare tillämpning än vad som anges i 1 kap. 2 §. Kommittén har föreslagit att den inskränkning som anges i 1 kap. 2 § skall tas bort och att tillämpningen av hushållningsreglerna i 3 och 4 kap. utökas. Enligt kommittén är detta en viktig förutsättning för arbetet med att göra fler av de verksamheter som är förenade med krav på till- stånd anmälningspliktiga i stället. Regeringen instämmer i kommitténs bedömning. Hushållningsreglerna i 3 och 4 kap. bör tillämpas även vid prövning av verksamheter som är anmälningspliktiga enligt 9 kap. 6 §, 11 kap. 9 a § och 12 kap. 6 §. Bestämmelsen om hushållningsreglernas tillämpning behöver dock inte omfatta sådana anmälda verksamheter eller åtgärder som har kort varak- tighet och kortvariga effekter. Detta följer av bestämmelsens formulering att det skall vara fråga om ändrad mark- eller vattenområdesanvändning. Normalt förutsätts alltså en viss varaktighet, dvs. att verksamheten eller åtgärden, eller att effekten av verksamheten eller åtgärden, har en sådan varaktighet att det skall kunna anses vara fråga om en ändrad användning av ett mark- eller vattenområde. Det varken behövs eller bör särskilt an- ges i lagtexten att den inte gäller helt tillfälliga åtgärder eller verksam- heter. Bestämmelsen i 1 kap. 2 § behövs inte En följd av att i 1 kap. 2 § ta bort skrivningen om den in- skränkta tillämpningen av hushållningsreglerna i 3 och 4 kap. är att det i den paragrafen endast återstår en uppräkning av ett antal speciallagar enligt vilka 3 och 4 kap. skall tillämpas. Dessa speciallagar innehåller självständiga bestämmelser som gör kapitlen tillämpliga i de olika situa- tioner som anges i speciallagarna. Något behov av att upplysa om dem i 1 kap. 2 § finns därför inte längre. Bestämmelsen i 1 kap. 2 § kan därför upphävas. Hushållningsbestämmelserna och pågående markanvändning har föreslagit att hushållningsreglerna skall tillämpas även när det gäller pågående markanvändning. Hushållnings- reglerna i 3 och 4 kap. har sitt ursprung i lagen (1987:12) om hushållning med naturresurser m.m., som inte var avsedd att tillämpas på pågående markanvändning (prop. 1985/86:3 s. 14). Någon ändring i detta avseende gjordes inte vid tillkomst. Utredningen har inte heller visat att det behöver göras någon ändring . Platsvalsregeln i 2 kap. bör därför inte göras tillämplig på pågående markanvänd- ning. Platsvalsregelns uttryckliga hänvisning till portalparagraf I likhet med vad har funnit, bör det i regeln om val av plats inte göras någon uttrycklig hänvisning till portal- paragraf om balkens mål och tillämpning (1 kap. 1 §). Den bestämmelsen gäller för alla regler i balken. Att särskilt peka ut den i just detta sam- manhang kan ge intrycket att portalparagrafen är mindre viktig i andra sammanhang. Bestämmelserna om överensstämmelse med detaljplan och iakttagande av områdesbestämmelser bör ingå i regeln om val av plats Enligt 16 kap. 4 § får ett tillstånd eller en dispens inte ges i strid med en detaljplan eller områdesbestämmelser som avses i (1987:10). har föreslagit att detta krav flyttas till reglerna om val av plats i 2 kap. . tings- rätt har menat att detta bryter mot balkens systematik att hålla samman bestämmelser som riktar sig till samma adressat (16 kap. riktar sig till prövningsmyndigheterna). Hänsynsreglerna i 2 kap. riktar sig till alla som tillämpar balken. Såväl prövningsmyndigheterna som de enskilda verksamhetsutö- varna är alltså reglernas adressater. Bestämmelsen i 16 kap. 4 § har stor betydelse i frågan om var en planerad verksamhet kan bedrivas. ökad tydlighet är det därför lämpligt att ta in bestämmelsen i anslutning till den allmänna platsvalsregeln i 2 kap. Det finns inget krav på att icke tillståndspliktiga verk- samheter skall bedrivas i enlighet med detaljplan eller områdesbestäm- melser. Utredningen har inte visat att det behöver göras någon ändring i det avseendet. Den nu aktuella bestämmelsen bör alltså inte, som Läns- styrelsen i län har föreslagit, utvidgas till att omfatta även anmäl- ningsfallen. Rimlighetsavvägningen bör inte gälla tillämpningen av hushållningsreglerna eller frågan om planöverensstämmelse har föreslagit att vissa av de delmoment som ingår i valet av plats inte skall omfattas av den rimlighetsavvägning som skall göras enligt 2 kap. 7 § . har riktat kritik mot förslaget att ta bort kopplingen mellan rimlighetsbedömningen och tillämpningen av 3 och 4 kap. Före tillkomst fanns regler om valet av plats i olika lagar utan någon möjlighet till rimlighetsavvägning motsvarande den som finns i 2 kap. 7 § .