prop · GT0398 · 2006-02-23 00:00:00 — 1. en beskrivning av den franchiseverksamhet som franchisetagaren skall bedriva, 2.uppgift om andra franchisetagare som franchisegivaren har träffat avtal med inom samma franchisesystem och omfattningen av deras verk- samhet, 3.uppgift om den ersättning som franchisetagaren skall betala till fran- chisegivaren och övriga ekonomiska villkor för franchiseverksamheten, 4.uppgift om immateriella rättigheter som skall upplåtas till fran- chisetagaren, 5.uppgift om de varor eller tjänster som franchisetagaren är skyldig att köpa eller hyra, 6.uppgift om konkurrensförbud som skall gälla under eller som franchiseavtalet gäller, 7.uppgift om avtalstiden, villkoren för förändring, förlängning och uppsägning av franchiseavtalet samt de ekonomiska konsekvenserna av en uppsägning, och 8.uppgift om hur en tvist med anledning av avtalet skall prövas och vad som skall gälla i fråga om kostnadsansvar för en sådan tvist. Vad som sägs i första stycket gäller också när ett befintligt franchise- avtal, med franchisegivarens tillåtelse, skall överlåtas till en ny fran- chisetagare. I paragrafen regleras franchisegivarens informationsskyldighet gentemot den blivande franchisetagaren. De frågor som regleras i paragrafen har behandlats i avsnitt 5.2.3. Syftet med bestämmelserna i paragrafen är att skapa goda förutsätt- ningar för genomtänkta och balanserade avtal på franchiseområdet. Bestämmelserna reglerar däremot inte det avtalsrättsliga förhållandet mellan franchisegivaren och franchisetagaren. Detta hindrar inte att bris- ter i informationslämnandet i vissa fall kan komma att tillmätas betydelse i avtalsrättsligt hänseende. Av 36 § avtalslagen framgår att omständighe- terna vid avtalets tillkomst kan utgöra skäl för att jämka ett avtal eller lämna det utan avseende. Om en franchisegivare i samband med ett franchiseavtals tillkomst inte har uppfyllt vad som krävs av honom eller henne enligt förevarande bestämmelse kan detta sålunda få betydelse vid en bedömning av om ett avtal skall jämkas eller lämnas utan avseende (jfr prop. 1975/76:81 s. 121 f.). Under vilka närmare förhållanden och i vilken utsträckning så kan bli fallet får bedömas med hänsyn till om- ständigheterna i det enskilda fallet, varvid graden av avvikelse från och styrkeförhållandet mellan parterna är av särskild betydelse. Informationsskyldigheten gäller inför att ett franchiseavtal ingås (första stycket). Med att avtalet ingås avses den tidpunkt då avtalsför- hållandet mellan parterna först etableras. ändringar i eller tillägg till avtalet omfattas i princip inte. Detsamma gäller överenskommelser att förlänga ett gällande avtal på väsentligen samma villkor. Om avtals- villkoren ändras i sådan omfattning att avtalet rent faktiskt får betraktas som ett nytt avtal faller det dock in under lagen. I andra fall får frågor om i vilken omfattning och på vilket sätt franchisegivaren skall lämna information bedömas med ledning av allmänna avtalsrättsliga principer och med hänsyn till omständigheterna i det enskilda fallet. Ett avtalsförhållande mellan en franchisegivare och en franchisetagare etableras normalt genom att parterna undertecknar ett avtal. Lagens be- stämmelser torde därutöver kunna tillämpas analogt på sådana situationer där en franchisegivare väljer att etablera avtalsförhållandet på ett annat sätt i syfte att kringgå lagen. Det kan, för att använda ett exempel som har tagits upp av och , t.ex. vara fråga om att franchisegivaren själv bildar ett bolag i vilket franchiserättigheterna placeras varefter bolaget i ett senare skede överlåts till den person som är tänkt att bedriva franchiseverksamheten. I ett sådant fall får franchisegivaren anses vara skyldig att lämna infor- mation enligt förevarande paragraf innan bolaget överlåts. Informationsskyldigheten skall fullgöras innan avtalet ingås. Någon bestämd tidsperiod har inte angetts i lagen. Frågan om vad som är god tid får bedömas med hänsyn till förhållandena i det enskilda fallet, varvid bl.a. avtalets omfattning, avtalsparternas inbördes förhållande och den blivande franchisetagarens tidigare erfarenhet av franchiseverksam- het kan vara av betydelse. Viss vägledning kan hämtas från Svenska Franchiseföreningens rekommendationer, liksom från Unidroits model- lag. Enligt Svenska Franchiseföreningens rekommendation skall infor- mationen lämnas dagar före undertecknandet. Även modella- gen föreskriver en 14-dagarsperiod, räknad till den tidigaste tidpunkten av tidpunkten för franchisetagarens undertecknande av något avtal som rör franchisen och tidpunkten för franchisetagarens erläggande av betal- ning till franchisegivaren för förvärvet av franchisen. I situationer där materialet är särskilt omfattande och åtagandet är av större beskaffenhet kan det vara rimligt att det förflyter mellan informations- lämnandet och avtalsslutet. Endast i undantagsfall torde än kunna anses som god tid. Informationen skall tillhandahållas skriftligt. Den skall vara klar och begriplig. Hur informationen skall presenteras och disponeras har inte reglerats i lagen. Enligt Unidroits modellag (artikel 4.2) skall den till- handahållas i en enda handling och . I informationen skall en beskrivning lämnas av avtalets innebörd och övriga förhållanden som behövs med hänsyn till omständigheterna. Den närmare omfattningen av informationskravet får bedömas dels med led- ning av den minimilista som finns i paragrafen, dels med ledning av allmänna principer och rådande branschpraxis. I sammanhanget kan de rekommendationer som utfärdats av branschorganisationer såsom Svens- ka , liksom regleringen i Unidroits modellag, tjäna som vägledning. Informationskravet får bedömas i varje enskilt fall, var- vid hänsyn också skall tas till omständigheter som har med den enskilde franchisetagaren att göra. Informationsbehovet kan variera mellan olika franchisetagare inom ett och samma franchisesystem. En blivande franchisetagare kan t.ex. vara en tidigare anställd med särskild inblick i sådana frågor som det annars åvilar en franchisegivare att informera om. Paragrafen vilar dock på tanken att en blivande franchisetagare typiskt sett behöver en viss information inom ett visst franchisesystem och detta bör bilda utgångspunkt för en tillämpning av bestämmelsen. Särskilt viktigt är det förstås att franchisetagaren blir informerad om sådana delar av avtalet och verksamheten som har, eller kan ha, mer eller mindre in- gripande följder för honom eller henne. Information skall, som framgår av lagtexten, lämnas inte bara om fran- chiseavtalets innebörd utan även om andra relevanta förhållanden. Sålunda skall information lämnas t.ex. om förekomsten av och innehållet i andra avtal som parterna förutsätts ingå. Det kan handla om avtal om upplåtelse av nyttjanderätt till lokaler i vilken verksamheten skall be- drivas. Andra omständigheter som kan vara relevanta i sammanhanget är franchisegivarens planer för framtiden när det gäller utvecklingen av och inriktningen på verksamheten. I syfte att öka förutsebarheten och att säkerställa en viss miniminivå för informationslämnandet har i paragrafen tagits in en uppräkning av uppgifter som alltid skall ingå i informationsmaterialet. Några av punk- terna (punkterna 5 och 6) handlar om sådana kontraktsvillkor som inte alltid ingår i ett franchiseavtal. Paragrafen innebär givetvis inte att par- terna är skyldiga att ta in sådana villkor i avtalet. Om sådana villkor inte är tänkta att ingå i avtalet vilket torde vara ovanligt är det lämpligt att detta förhållande framgår av den information som lämnas inför avtals- slutet. I punkten 1 föreskrivs att materialet skall innehålla en beskrivning av den franchiseverksamhet som franchisetagaren skall bedriva. Här är det naturligt att till en början ange vilka produkter eller tjänster som skall säljas eller tillhandahållas. Därutöver skall de särdrag som gäller för just denna franchiseverksamhet framgå tydligt. Med andra ord skall den sär- skilda affärsidé som franchisekonceptet bygger på beskrivas. Av särskild betydelse är här ofta det sätt på vilket varorna eller tjänsterna skall föras ut till slutförbrukarna. De särskilda kännetecken som skall gälla för verksamheten i form av t.ex. butiksskyltar, enhetlig utstyrsel av lokaler eller klädsel för anställda skall också redovisas. Franchisegivaren skall också lämna uppgift om andra franchisetagare inom samma franchisesystem (punkten 2). Syftet är att den tilltänkte franchisetagaren skall få en god uppfattning om storleken, utbredningen och inriktningen av den franchiseverksamhet som han eller hon över- väger att ansluta sig till. Franchisetagaren skall således vara informerad om vilka andra franchisetagare som finns inom samma system, var dessa är verksamma och vilken omfattning deras verksamhet har. Det krävs dock inte att franchisegivaren lämnar mer detaljerade upplysningar om de olika franchisetagare som han eller hon har ingått avtal med eller om den närmare innebörden av dessa avtal. Punkten 3 handlar om de ekonomiska villkoren för franchiseverk- samheten. Uppgift skall till en början lämnas om den ersättning som franchisetagaren skall betala till franchisegivaren (franchiseavgiften). Ofta handlar det om ett visst belopp som löpande skall erläggas eller om en viss procentuell ersättning beräknad på franchisetagarens försäljning. Avgiften kan emellertid också tänkas utgå indirekt i form av påslag på levererade produkter, ersättning från leverantörer eller annan form av betalning på franchisetagarnas bekostnad (jfr punkten 5). Innebörden av sådana indirekta ersättningsarrangemang måste beskrivas på ett sådant sätt att franchisetagarens faktiska ekonomiska åtaganden framgår på ett tydligt sätt. Eventuella indexklausuler som kopplas till avgiftsregleringen skall givetvis också redovisas. Till de ekonomiska villkoren för fran- chiseverksamheten hör också frågor om finansieringen av franchise- tagarens investeringar och verksamhet, i den mån franchisegivaren på något sätt är inblandad i dessa frågor. Utöver de ekonomiska villkor som enligt avtalet skall gälla mellan parterna kan det ofta vara lämpligt att franchisegivaren lämnar viss kompletterande ekonomisk information (jfr artikel 6.1 N i Unidroits modellag). Som exempel på sådan information kan nämnas information om franchisegivarens ekonomiska förhållanden i form av en kopia av den senaste årsredovisningen e.d., en uppskattning av franchisetagarens in- vesteringskostnader samt uppgifter om tidigare eller förväntat ekono- miskt utfall av annan franchiseverksamhet som ingår i samma franchise- koncept. Av 2 § framgår att ett franchiseavtal innefattar upplåtelser av imma- teriella rättigheter. I informationsmaterialet skall det anges vilka sådana upplåtelser som ingår och de närmare villkoren för dessa upplåtelser (punkten 4). Härmed avses bl.a. rättigheter att använda varumärke, firma och mönster. Även upplåtelser av upphovsrätt eller patenträttigheter kan förekomma. Enligt punkten 5 skall informationsmaterialet också innehålla upp- lysningar om varor eller tjänster som franchisetagaren är skyldig att köpa eller hyra. Här skall anges vilka varor och tjänster som omfattas och de närmare förutsättningarna och villkoren för franchisetagarens åtagande i detta avseende. Om franchiseavtalet inte innehåller några villkor av detta slag är det, som framgått ovan, lämpligt att detta anges i informationsma- terialet. Franchiseavtal innehåller ofta villkor om att franchisetagaren inte får engagera sig i någon annan verksamhet som konkurrerar med franchise- givarens. Sådana s.k. konkurrensklausuler är, inom vissa ramar, förenliga med konkurrensrätten till följd av särskilda undantag i EG-rätten och den nationella konkurrensrättsliga regleringen. Det skall av informationsma- terialet framgå huruvida en sådan klausul skall ingå i avtalet (punkten 6). Om detta är tanken, skall klausulens närmare innebörd och omfattning redovisas. I vissa fall gäller konkurrensförbudet inte bara under avtals- tiden utan även därefter. I så fall skall detta framgå, varvid även tidsperioden skall specificeras. En central fråga vid en avtalsförhandling är avtalet skall gälla. Denna fråga skall enligt punkten 7 behandlas i informations- materialet. Utöver att ange själva avtalstiden skall franchisegivaren här tydligt redovisa de villkor som skall gälla för uppsägning av avtalet. Vid grovt avtalsbrott från endera parten kan ett franchiseavtal i allmänhet sägas upp enligt allmänna kontraktsrättsliga principer oavsett vad som föreskrivs i avtalet. Därutöver kan avtalet ge parterna rätt att under vissa förutsättningar säga upp avtalet. I så fall skall de omständigheter som ger franchisegivaren respektive franchisetagaren rätt att säga upp avtalet spe- cificeras i det informationsmaterial som upprättas inför avtalsslutet. Det kan, utöver kontraktsbrott, handla t.ex. om att motparten har försatts i konkurs eller hamnat på obestånd. Förändringar i ägarkretsen på fran- chisegivarens eller franchisetagarens sida kan i vissa fall också berättiga till uppsägning. Det förekommer vidare villkor som ger franchisegivaren rätt att säga upp avtalet om franchisetagaren inte når en viss avtalad pres- Om sådana villkor skall förekomma, bör de kriterier som gäller tydligt framgå. Även den uppsägningstid som gäller skall anges i informationsmate- rialet. Franchisegivaren skall vidare lämna upplysningar om vad som skall gälla i fråga om förändringar i avtalet under dess löptid och om förläng- ning av avtalet. Uppsägning av ett franchiseavtal ger i allmänhet upphov till olika ekonomiska konsekvenser. Ur franchisetagarens perspektiv är det ange- läget att sådana konsekvenser kan förutses redan från början. I paragrafen föreskrivs därför att sådana konsekvenser skall behandlas i informations- materialet. Vad som avses är sådana konsekvenser som uttryckligen reg- leras i eller direkt följer av avtalet. Däremot ankommer det givetvis inte på franchisegivaren att göra någon mer allmän utvärdering av tänkbara ekonomiska följder av att avtalsförhållandet upp- hör. Ett exempel på vad som här skall redovisas är eventuella villkor om att franchisegivaren har rätt eller skyldighet att mot betalning lösa in franchisetagarens verksamhet i samband med uppsägning. Det är vidare lämpligt att det framgår om och, i så fall, i vilken omfattning och under vilka närmare förutsättningar som franchisegivaren är skyldig att i sam- band med avtalets upphörande ersätta franchisetagaren för investerings- kostnader. Den sista punkten i uppräkningen (punkten 8) handlar om hur tvister med anledning av avtalet skall prövas. Här skall till en början framgå om en sådan tvist skall prövas av allmän domstol eller av skiljenämnd. I det senare fallet skall de närmare formerna för skiljeförfarandet anges. Det skall framgå hur skiljenämnden skall vara sammansatt och hur den skall utses. Det är vanligt förekommande att skiljeklausuler anger att en tvist skall prövas enligt det förfarande och de regler som gäller vid ett visst institut, t.ex. . Om så är fallet skall detta också framgå av informationsmaterialet. En särskild fråga när det gäller tvistlösning är hur kostnaderna för förfarandet skall fördelas mellan parterna. Huvudregeln inom skilje- mannarätten, liksom i den allmänna processrätten, är att det är den som förlorar tvisten som slutligt skall stå för kostnaderna. I skiljetvister mellan ekonomiskt ojämställda parter kan emellertid en sådan ordning ibland framstå som oskälig. Av den anledningen kan skiljeklausuler i vissa fall jämkas eller förklaras ogiltiga (jfr bl.a. NJA 1981 s. 711, NJA 1982 s. 800, NJA 1983 s. 510 och NJA 1992 s. 290). För att undvika sådana risker kan det i franchiseförhållanden ofta vara lämpligt att, om en skiljeklausul förekommer, ta in särskilda bestämmelser som parterna emellan begränsar franchisetagarens ansvar för kostnaderna. Sådana vill- kor skall redovisas i informationsmaterialet. Om några sådana villkor inte förekommer, skall innebörden av vad som då i stället gäller be- skrivas. Lagstiftningen är marknadsrättslig till sin karaktär. Det innebär att be- stämmelserna i förevarande paragraf är indispositiva. Parterna kan såle- des inte avtala bort de skyldigheter som franchisegivaren har enligt lagen. Av andra stycket framgår att informationsskyldigheten gäller också i det fallet att ett redan befintligt franchiseavtal överlåts till en ny fran- Det har ansetts att den nye franchisetagarens informations- behov är detsamma i den situationen som när ett helt nytt franchiseavtal ingås. och Svenska Franchiseföre- ningen har påpekat kan det ibland förekomma att en franchisetagare, i strid med franchiseavtalet, överlåter rättigheterna enligt avtalet till en ny franchisetagare utan att först inhämta franchisegivarens samtycke. En sådan överlåtelse kan bli giltig i efterhand under förutsättning att den ratihaberas av franchisegivaren. I en sådan situation är det dock inte möj- ligt för franchisegivaren att i förväg lämna den information som krävs enligt lagen. Följaktligen gäller inte informationsskyldigheten i den situa- tionen. Det framgår av den inskjutna satsen med franchisegivarens tillåtelse. Underlåtenhet att lämna information En franchisegivare som har ingått ett franchiseavtal utan att ha uppfyllt sin skyldighet enligt 3 § får åläggas att, i fråga om det avtalet och fram- tida franchiseavtal, lämna information i enlighet med vad som sägs i den paragrafen. Ett sådant åläggande kan riktas också mot någon som är an- ställd hos franchisegivaren eller som handlar på dennes vägnar. I denna och de följande paragraferna regleras möj- ligheter att ingripa mot en franchisegivare som inte har uppfyllt sin in- formationsskyldighet enligt 3 §. Skälen för de valda lösningarna framgår av avsnitt 5.2.1 och 5.2.5. Enligt paragrafen kan en franchisegivare som inte har iakttagit bestäm- melserna i 3 § åläggas att uppfylla sin informationsplikt. I likhet med vad som gäller enligt annan marknadsrättslig lagstiftning förutsätts den som väcker talan om ett sådant åläggande som regel företräda allmänna inte enskilda intressen (jfr prop. 1994/95:123 s. 139). Rättegången syftar alltså inte till att, som i de flesta civilprocesser, bestämma rättsförhållan- det mellan två tvistande parter. Tanken är i stället att ett åläggande skall förmå franchisegivaren att ändra sina rutiner och se till att informations- kravet uppfylls . Ett åläggande enligt förevarande paragraf är följaktligen inte begränsat till att avse den franchisetagare som har drabbats av det bristande informationslämnandet. Åläggandet omfattar även avtal som samma franchisegivare ingår med andra franchisetagare efter att åläggandet har meddelats. Efter förebild av de likartade bestämmelserna i 1 § lagen (1984:292) om avtalsvillkor mellan näringsidkare och 15 § marknadsföringslagen (1995:540) föreskrivs i förevarande paragraf att åläggandet kan riktas även mot den som är anställd hos franchisegivaren eller i övrigt handlar på dennes vägnar. Bestämmelsen kan få betydelse exempelvis om en utländsk franchisegivare bedriver verksamhet här i landet genom repre- sentanter som inte driver självständig rörelse utan är direkt anställda hos den utländske näringsidkaren (jfr prop. 1983/84:92 s. 18 f.). Franchisegivaren bär ansvar för eventuella oklarheter rörande informa- tionslämnandet. Detta hänger samman med att franchisegivaren är den som lättast kan säkra bevisning angående vilken typ av information som har överlämnats till den blivande franchisetagaren och hur, när och på vilket sätt detta skett. Vid prövning av ett yrkande om åläggande ligger således bevisbördan för att information har lämnats på franchisegivaren. Detsamma får anses gälla i de fall franchisegivaren gör gällande att hans eller hennes informationsansvar har varit mindre omfattande än normalt p.g.a. särskilda omständigheter på franchisetagarens sida, t.ex. att denne är en tidigare anställd med särskild inblick i de frågor som rör franchise- verksamheten. Det får då anses vara franchisegivarens sak att visa att franchisetagaren, redan innan franchiseavtalet undertecknades, var väl förtrogen med sådana uppgifter som det annars hade åvilat franchise- givaren att informera om eller att den blivande franchisetagaren fått till- gång till sådan information redan som anställd. Av 3 § framgår emeller- tid att viss minimiinformation alltid måste lämnas, oavsett vilka insikter och kunskaper franchisetagaren har i det enskilda fallet. Det har förutsatts att franchisegivaren kan säkra bevisning om den information som har lämnats genom att franchisetagaren skriftligen bekräftar vilken information han eller hon tar emot och när detta sker. Några särskilda bestämmelser om den saken har dock inte ansetts erfor- derliga (jfr avsnitt 5.2.4). Talan om åläggande enligt 4 § väcks vid . En sådan talan får väckas av 1.en franchisetagare i ett sådant avtal som avses i 4 §, 2.en sammanslutning av näringsidkare, eller 3.en annan sammanslutning som har ett befogat intresse av att före- träda näringsidkare. Den som har talerätt enligt andra stycket har rätt att delta i rättegången som intervenient enligt 14 kap. . I mål om åläggande enligt 4 § gäller i övrigt de bestämmelser i mark- nadsföringslagen (1995:450) som reglerar förfarandet och fördelningen av rättegångskostnader i mål om åläggande att lämna information enligt 15 § den lagen. Bestämmelserna i 21, 3437 och 52 §§ om Konsument- ombudsmannen skall dock inte tillämpas. Paragrafen reglerar hur ett mål om åläggande enligt 4 § prövas. Skälen för de valda lösningarna har behandlats i avsnitt 5.2.5. I likhet med vad som gäller beträffande motsvarande ålägganden i annan lagstiftning prövas frågor om åläggande enligt denna lag av Mark- nadsdomstolen (se första stycket). I andra stycket anges vilka som har rätt att väcka talan i ett mål av detta slag. Kretsen av taleberättigade stämmer nära överens med motsva- rande krets i 3 § lagen (1984:292) om avtalsvillkor mellan näringsidkare (jfr prop. 1983/84:92 s. 22 f. och prop. 2001/02:132 s. 48). Sålunda får talan väckas av en sammanslutning av näringsidkare eller av en annan sammanslutning som har ett befogat intresse av att företräda näringsid- kare. Det krävs inte att någon av parterna i det ifrågavarande avtalet skall vara ansluten till den sammanslutning som väcker talan. Vidare har den franchisetagare som har berörts av det bristande informationslämnandet talerätt. Den som har talerätt har också rätt att träda in i ett pågående mål som intervenient (se tredje stycket). Detta överensstämmer med vad som gäller enligt marknadsföringslagen (se 54 §). I fjärde stycket hänvisas i övrigt till de bestämmelser i marknads- föringslagen (1995:450) som reglerar förfarandet i mål om ålägganden enligt 15 § den lagen. Det innebär bl.a. att kan fatta interimistiska beslut i mål av detta slag (se 20 §) och att en dom om åläggande inte vinner rättskraft i vanlig bemärkelse (se 44 §). Hänvis- ningen omfattar också bestämmelser om fördelningen av rättegångskost- nader (se 55 §). I den delen innebär hänvisningen att bestämmelserna i 18 kap. skall tillämpas. Huvudregeln där är att den som förlorar målet skall ersätta motparten dennes rättegångskostnader. Vad som sägs i 55 § marknadsföringslagen om tillämpningen av 18 kap. 16 § saknar relevans i mål enligt förevarande lag. Bestämmelserna om bl.a. vite (19 och 40 §§) och skadestånd (29, 30 och 41 §§) faller utanför hänvisningen, eftersom dessa inte reglerar förfarandet i mål om åläggande. I 6 § förevarande lag finns emellertid vitesbestämmelser som i sak i allt väsentligt överensstämmer med mot- svarande bestämmelser i marknadsföringslagen. I några av de paragrafer som omfattas av hänvisningen regleras roll i olika avseenden (se 21, 3437 och 52 §§). Eftersom förevarande lag inte reglerar konsumentförhållanden saknar detta relevans här. I en särskild bestämmelse i fjärde stycket andra meningen har därför klarlagts att dessa paragrafer inte skall tillämpas i mål om åläggande enligt förevarande lag.