prop · GT03166 · 2006-03-20 00:00:00 — Som utvecklats i tidigare avsnitt begränsas dock gärningsmannens skyldighet att betala skadestånd vid personskador till sådana medicinskt påvisbara skador som anses vara en adekvat och tillräckligt näraliggande följd av den skadegörande handlingen. De angivna avgränsningarna av skadevållarens ansvar för ersättning vid personskador är en del av skadeståndsrättens grundläggande principer och syftar till att uppnå en rimlig avvägning av vilken ersättning som kan krävas från en skadevållare. De bör inte rubbas utan mycket goda skäl. Att införa en särskild rätt till skadestånd för barn som bevittnar våld som innebär att man går ifrån nämnda principer framstår inte som lämpligt. Med en sådan ordning tvingas barnet in i en rättsprocess om sin ersättning och i vissa fall skulle barnets talan behöva föras i en särskild rättegång, där det skulle ankomma på barnet att lägga fram bevisning om brottet och övriga omständigheter. Några ändringar i skadeståndslagens bestämmelser bör alltså inte göras. Enligt regeringens uppfattning bör ett barn som bevittnat, men inte direkt utsatts för ett brott, inte heller ges de processuella befogenheter som är förenade med målsägandeställning. Målsägande är ett processuellt begrepp som i används vid avgränsningen av vem som har rätt att åtala och ange ett brott. Enligt 20 kap. 8 § är målsägande den mot vilken ett brott är begånget eller som därav blivit förnärmad eller lidit skada. I praxis har målsägandebegreppet sammanfattats så att målsägande vid ett visst brott är den eller de personer som med hänsyn till straffbudets syfte kan anses vara så direkt berörda av brottet att de framför andra personer inom brottets verkningskrets bör betros med utövandet av den offentliga funktion som en strafftalan innebär (jfr och i NJA 1969 s. 364). En annan sak är att en talan om enskilt anspråk som väcks av ett barn som drabbats av personskada med anledning av ett brott mot en anhörig bör kunna föras i samband med åtal för brottet (se 22 kap. 1 § ). Ett antal remissinstanser förespråkar en straffrättslig reglering. Frågan om en utökad kriminalisering av psykisk misshandel av barn övervägdes av Kommittén mot barnmisshandel i betänkandet Barnmisshandel Att förebygga och åtgärda (SOU 2001:72). Kommittén kom fram till att det inte var lämpligt med någon utökad kriminalisering. Den bedömningen delades av regeringen i prop. 2002/03:53. Det finns inte skäl för att i detta sammanhang göra någon annan bedömning i den frågan. Regeringen anser alltså att den i promemorian föreslagna ordningen är den lämpligaste. Genom brottsskadelagen har staten tagit på sig ett ansvar för ersättning till dem som skadas genom brott. Staten bör också ta ett ersättningsansvar för barn som i allvarliga fall bevittnar brott mot en närstående person. Om rätten till ersättning knyts till brottsskadelagens reglering och benämns brottsskadeersättning, markeras det att även de barn som utsätts för att bevittna brott är att betrakta som offer för brott. Att barnets rätt till ersättning från staten inte motsvaras av någon rätt till skadestånd från gärningsmannen gör visserligen att denna typ av ersättning skiljer sig från annan brottsskadeersättning. Men detta kan inte antas ge upphov till några tillämpningssvårigheter för och utgör inte i sig skäl att avstå från att reglera ersättningsrätten i brottsskadelagen. ombudsmän, och anmärker att de resurser som läggs på ekonomisk ersättning till barnen skulle göra större nytta som konkreta åtgärder för barnen. Enligt regeringens mening finns det inte något motsatsförhållande mellan åtgärder inom bl.a. vård och socialtjänst för att ta hand om barn som drabbas av att bevittna brott mot anhöriga och att barnen ges möjlighet till den upprättelse som ekonomisk ersättning kan innebära. Det finns därför inte anledning att på denna grund avstå från att införa en möjlighet till ekonomisk ersättning. Avgränsning av de fall som bör ersättas Genom lagstiftning som trätt i kraft har en ny straff- skärpningsgrund införts i 29 kap. 2 § 8 (se prop. 2002/03:53). Enligt den nya regleringen skall som en försvårande omständighet vid bedömningen av ett brotts straffvärde beaktas om brottet varit ägnat att skada tryggheten och tilliten hos ett barn i dess förhållande till en närstående person. När bestämmelsen infördes angavs det i förarbetena att skyddet enligt den nya straffskärpningsgrunden inte är begränsat till de fall där brottet riktas direkt mot ett barn utan också omfattar sådana fall där ett barn bevittnar ser eller hör t.ex. att en förälder blir slagen av den andre föräldern eller av någon annan närstående till barnet. Vilka typer av brott som är ägnade att skada ett barns trygghet ansågs få bedömas utifrån samtliga omständigheter i det enskilda fallet. Straffskärpningsgrunden skulle ha sitt främsta tillämpningsområde vid vålds- och sexualbrottslighet, men även vid andra typer av brottslighet skulle den kunna vara relevant. Som exempel nämndes det fallet att en förälder hotar den andre föräldern eller inför barnen slår sönder det gemensamma hemmet. Det angavs att fall då barnet bevittnar våld av mer allvarligt slag mot en närstående i regel fick anses uppfylla kriteriet. Vid införandet av en särskild möjlighet till ersättning för barn som bevittnar våld är det naturligt att utgå från denna straffskärpningsgrund. Enligt regeringens mening fångar straffskärpningsgrunden väl in de situationer där det är rimligt att barnet har rätt till särskild brottsskadeersättning. Genom förekomsten av straffskärpningsgrunden kan det också antas att den omständigheten att ett barn befunnit sig i anslutning till en brottsplats i allmänhet kommer att uppmärksammas i polisutredningar. De barn som bör vara berättigade till ersättning är alltså de som bevittnat ett brott som varit ägnat att skada deras trygghet och tillit i förhållande till en närstående. Det bör inte i det enskilda fallet krävas någon utredning av huruvida någon psykisk påverkan på barnet faktiskt uppkommit. Avgörande bör i stället vara om brottet är sådant att påverkan typiskt sett kan antas förekomma. Enligt 1 § skall brottsskadelagen tillämpas dels om brottet begåtts i , dels, såvitt avser personskada och kränkning, om brottet begåtts utomlands mot någon som hade hemvist i . Om brottet och den skadelidande har så ringa anknytning till att det inte är rimligt att skadan ersätts av svenska statsmedel tillämpas lagen dock inte. Reglerna om ersättning till barn som bevittnar brott bör i enlighet med huvudregeln tillämpas om brottet begås i . För att ersättning skall kunna utgå även med anledning av brott som ett barn bevittnar under exempelvis en semesterresa bör lagen tillämpas också om ett barn med hemvist i bevittnar ett brott av det aktuella slaget utomlands. Regeringens förslag: Ersättningen skall bestämmas efter vad som är skäligt med hänsyn till hur grovt det bevittnade brottet är. Promemorians förslag: Överensstämmer i princip med regeringens. Remissinstanserna: Endast ett fåtal remissinstanser uttalar sig över denna del av förslaget. uttrycker tveksamhet över att graden av skada inte beaktas. Enligt förbundet bör barnets ålder vägas in i skälighetsbedömningen. anser att ytterligare ledning bör lämnas avseende sättet för bestämmande av ersättningens storlek. Skälen för regeringens förslag: Som redogjorts för i tidigare avsnitt bör ersättning enligt den föreslagna regeln betalas även till barn som inte drabbats av någon påvisbar skada. En konsekvens av detta är att det inte bör krävas någon utredning om hur det enskilda barnet påverkats av att bevittna ett brott, för att barnet skall vara berättigat till ersättning. Avgörande bör i stället vara om brottet är sådant att det typiskt sett är ägnat att skada barnets trygghet och tillit i förhållande till en närstående person. Ersättningens storlek kan därmed inte anknytas till den effekt eller skada som orsakats barnet. I stället bör allvaret i det eller de brott som barnet bevittnat avgöra ersättningen storlek. Frågan om bedömningen av ersättningens storlek behandlas i författningskommentaren. Regeringens förslag: När Brottsoffermyndigheten bestämmer ersättningen skall brottsskadelagens allmänna regler för fastställande av brottsskadeersättning gälla. Inget undantag skall göras från regeln att ansökan endast skall prövas om brottet anmälts till åklagare eller polismyndighet. Det skall dock inte göras något avdrag för självrisk. Promemorians förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens. I promemorian föreslås dock att självrisk skall dras av och att en ansökan om brottsskadeersättning skall prövas även om brottet inte anmälts till åklagare eller polismyndighet. Remissinstanserna: Ett flertal remissinstanser förespråkar att ansökan skall prövas endast om brottet anmälts till åklagare eller polismyndighet eller påpekar problem med den ordning som föreslagits i promemorian. Skälen för regeringens förslag: Enligt brottsskadelagen prövas en ansökan om brottsskadeersättning endast om brottet har anmälts till åklagare eller polismyndighet eller om sökanden visar giltig anledning till att någon sådan anmälan inte har gjorts. Bakgrunden till bestämmelsen är bl.a. att polisens utredningsmaterial är av stort värde som grundval för prövning (jfr prop. 1977/78:126 s. 53). I promemorian anfördes att det inte kan läggas något ansvar på barnet att avgöra huruvida brottet skall anmälas till polis eller åklagare. Ett undantag från kravet på anmälan till åklagare eller polismyndighet borde därför enligt promemorian införas för de nu aktuella ärendena. Som framhålls av flera remissinstanser kan ett bristfälligt besluts- underlag leda till stora tillämpningsproblem i de fall där någon polisanmälan inte skett. Det kan inte heller bortses från att risken för missbruk ökar väsentligt om det inte finns något krav på polisanmälan. Enligt regeringens mening bör det därför inte införas något generellt undantag från kravet på polisanmälan i dessa fall. Om ansökan om ersättning görs utan att brottet polisanmälts, får Brotts- offermyndigheten pröva om det finns giltig anledning till det i det enskilda fallet. Det ligger i sakens natur att den bedömningen i de nu aktuella fallen måste ta hänsyn till den speciella situation som ett barn som bevittnat ett brott mot en nära anhörig befinner sig i. För att myndighetens beslutsunderlag i denna typ av ärenden generellt skall hålla god kvalitet är det dock av stor vikt att närvaron av barn i anslutning till brottsplatser uppmärksammas under förundersökningar. Eftersom ett barns närvaro aktualiserar tillämpligheten av en särskild straffskärpningsgrund, kan det förutsättas att förekomsten av barn som bevittnat brott mot närstående personer i allt högre utsträckning kommer att uppmärksammas av polis och åklagare. Även polisens skyldighet att underrätta myndigheter inom om förhållanden som bör föranleda någon åtgärd av dem bör leda till att förekomsten av barn i miljöer där det begås brott uppmärksammas. Som Lagrådet har påpekat kan det framstå som något konstlat att göra avdrag för självrisk när ersättning av detta slag skall betalas. Med hänsyn till ersättningens socialrättsliga karaktär ansluter sig regeringen till Lagrådets förslag att det inte bör göras något avdrag för självrisk. Det finns inte heller tillräcklig anledning att beträffande denna typ av ersättning ange något högsta ersättningsbelopp. När brottsskadeersättning utgår inträder staten intill det utgivna beloppet i den skadelidandes rätt till skadestånd. Den nu föreslagna formen av brottsskadeersättning skiljer sig från övrig sådan ersättning på det sättet att den inte i sig motsvaras av någon skadeståndsskyldighet för den person som begått brottet. Det finns inte skäl att införa en särskild reglering om rätt för staten att framställa krav när det inte finns någon underliggande skadeståndsskyldighet. 6.4.4Företrädare för barnet och hantering av utbetald ersättning I promemorian berördes inte frågan om vem som har möjlighet att göra en ansökan om ersättning för barnets räkning. Inte heller frågan om hur utbetald ersättning skall skyddas behandlades. Ett stort antal remiss- instanser har efterlyst förtydliganden i dessa avseenden. Barn står under vårdnad av båda föräldrarna eller en av dem eller av en eller två särskilt förordnade vårdnadshavare. Vårdnadshavaren, eller om vårdnaden utövas av två personer dessa i förening, har rätt och skyldighet att bestämma i frågor som rör barnets personliga angelägenheter. Vårdnadshavare skall i takt med barnets stigande ålder och utveckling ta allt större hänsyn till barnets synpunkter och önskemål. En ansökan om brottsskadeersättning utgör en sådan personlig angelägenhet för barnet som vårdnadshavare skall bestämma om. Står barnet under vårdnad av båda föräldrarna, skall beslutet fattas gemensamt av dem. Som flera remissinstanser påpekat kan det bli problem om vårdnadshavaren är den som begått det brott som ligger till grund för barnets rätt till ersättning. Det kan ju antas att denne då ofta inte vill medverka till att en ansökan görs. Denna svårighet är dock inte unik för den typ av brottsskadeersättning som föreslås. Samma intressemotsättning kan finnas när barnets rätt till brottsskadeersättning grundas på att barnet direkt utsatts för ett övergrepp av vårdnadshavaren. Som ombudsmän påpekar finns det i de här fallen förutsättningar för överförmyndare att utse god man enligt 11 kap. 2 § tredje stycket . Överförmyndaren skall utse en sådan god man om det är lämpligt. Enligt Brottsoffermyndigheten tar i dessa fall myndigheten regelmässigt kontakt med behörig överförmyndare. Enligt rättshjälpslagen (1996:1619) kan rättshjälp beviljas i en rättslig angelägenhet om den rättssökande behöver rättsligt biträde och det är rimligt att staten bidrar till kostnaderna. Det torde i och för sig inte vara uteslutet att rättshjälp kan beviljas för en ansökan om brottsskade- ersättning. Normalt torde det dock inte anses finnas behov av biträde för upprättande av ansökan. Den hjälp som barnet behöver får det normalt av vårdnadshavare och god man. Hanteringen av utbetald ersättning Den som är får, med vissa undantag, inte själv råda över sin egendom. Rätten att förvalta egendomen och att företräda barnet i frågor som rör tillgångarna tillkommer normalt barnets förmyndare. För barn som står under vårdnad av båda föräldrarna är dessa förmyndare. Om barnet endast står under den ene förälderns vårdnad, är denne ensam förmyndare. I princip är det förmyndarna som bestämmer hur barnets tillgångar skall användas och placeras. En grundläggande förutsättning är dock att tillgångarna används till barnets nytta. Förmyndare får inte ge bort barnets egendom, annat än i mycket begränsad omfattning, utan samtycke från överförmyndare. En förmyndare som tillägnar sig barnets egendom gör sig skyldig till förskingring. Ett särskilt sätt att förstärka skyddet för ett barns tillgångar är användandet av så kallade spärrade konton. Sådana konton innebär att överförmyndare måste ge sitt samtycke till att tillgångar på kontot tas i anspråk av förmyndaren. En förmyndare som vill ta ut pengar från kontot måste redogöra för syftet med användningen av tillgångarna, vilket fungerar som en garanti mot att egendomen förslösas. Enligt 13 kap. 19 § får överförmyndaren, om det av någon särskild anledning behövs för att trygga förvaltningen, meddela den som skall betala pengar till ett barn att pengarna skall sättas in hos en bank och i samband därmed begränsa möjligheten för förmyndarna att ta ut pengar från bankkontot. Ett konto som öppnas efter ett sådant beslut blir spärrat och de pengar som sätts in där är alltså skyddade mot förmyndarnas åtgärder. För att överförmyndaren skall ha möjlighet att ta ställning till om brottsskadeersättning som ett barn har rätt till bör sättas in på ett spärrat konto krävs att han eller hon får vetskap om att en utbetalning skall göras. Det skall därför införas en regel i brottsskadeförordningen (1978:635) som innebär att Brottsoffer- myndigheten alltid skall underrätta behörig överförmyndare innan brottsskadeersättning betalas ut till ett barn. Överförmyndaren får genom underrättelsen möjlighet att besluta att ersättningen skall sättas in på spärrat konto, om det behövs för att skydda barnets tillgångar. Om personen som begått det brott som ger barnet rätt till ersättning är barnets förmyndare, finns det alltid skäl för överförmyndaren att besluta att brottsskadeersättningen skall sättas in på spärrat konto. En särskild fråga som uppmärksammats i detta sammanhang är hur ersättning som betalas ut till ett barn bör beaktas vid prövning av en familjs behov av bidrag. Av allmänna råd om ekono- miskt bistånd (SOSFS 2003:5) framgår att om ett barn har tillgångar som föräldrarna inte kan förfoga över, tillgångarna inte bör påverka föräldrarnas rätt till ekonomiskt bistånd för barnet. Detta gäller t.ex. bankmedel som står under överförmyndarens kontroll. bostadsbidrag skall enligt lagen (1993:737) om bostadsbidrag ett belopp Prop. 2005/06:166 som motsvarar den ersättning som tillkommit ett barn med anledning av personskada eller kränkning undantas vid beräkningen av barnets förmögenhet. 7 Besöksförbud skyddar även barnen 7.1Besöksförbud ger skydd för barn Självklart påverkas barnens behov av stöd och möjlighet att ta tillvara sina rättigheter också av åtgärder som berör deras vårdnadshavare och andra anhöriga. Barn påverkas negativt av att växa upp i en miljö där våld, hot och andra brott förekommer. De rättsliga system som skall garantera att vuxna i deras närhet skyddas mot brott är därför viktiga för pojkar och flickors trygghet. Ett av många exempel på detta är reglerna om besöksförbud, där senare genomförda förändringar av lagstiftningen innebär att besöksförbud också kan gälla den gemensamma bostaden och större geografiska områden . I praktiken innebär ett besöksförbud att en man inte får besöka eller kontakta en kvinna, även om besöksförbud givetvis också används i andra situationer. I och med att kvinnan i fråga ofta har barn kommer ett besöksförbud som gäller till skydd för henne att vara viktigt även för att ge barnet den trygghet som det behöver. Dessutom kan ett besöksförbud självfallet meddelas med ett barn som skyddsobjekt, om det finns risk för att barnet skall utsättas för våld, hot eller trakasserier och samtliga förutsättningar för meddelande av besöksförbud är uppfyllda. Ur ett barnperspektiv är det därför av flera anledningar viktigt att lagen (1988:688) om besöksförbud och dess tillämpning är så effektiv som möjligt. 7.2Information till målsäganden under förundersökningen Den som har blivit utsatt för ett brott har behov av och rätt till en mängd information i samband med förundersökningen. Målsäganden skall t.ex. normalt sett underrättas om att åklagaren i vissa fall kan föra talan om enskilt anspråk med anledning av brottet, om möjligheten att få ersättning enligt brottsskadelagen och om vilka regler som gäller för förordnande av målsägandebiträde. Han eller hon skall även få information om vilka myndigheter och organisationer och andra som kan lämna stöd och hjälp och om möjligheterna till en stödperson. Om omständigheterna är sådana att det kan bli aktuellt att meddela ett besöksförbud skall målsäganden underrättas om vilka regler som gäller i detta avseende (13 a § förundersöknings- kungörelsen [1947:948]). Om målsäganden begär ett beslut om besöksförbud är det åklagarens uppgift att pröva frågan. En fråga om besöksförbud kan även tas upp utan särskild begäran från målsäganden, t.ex. på initiativ av åklagaren själv (7 § lagen om besöksförbud). Behov av ytterligare information Regeringens förslag: En bestämmelse som innebär att målsäganden i vissa situationer skall informeras särskilt om de regler som gäller för meddelande av besöksförbud införs i lagen om kriminalvård i anstalt, lagen om rättspsykiatrisk vård och i lagen om verkställighet av sluten Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser har tillstyrkt eller inte haft något att invända mot förslaget. Skälen för regeringens förslag I vissa situationer kommer en dömd person att vistas utanför anstalten, sjukvårdsinrättningen eller det slutna ungdomshemmet. Det kan bero på att straffet är verkställt, att vården skall upphöra eller att den dömde har någon form av utevistelse i syfte att förbereda frigivningen och därmed minska risken för återfall i brott. Det ligger i sakens natur att utevistelsen kan medföra en ökad risk för att den dömde kontaktar målsäganden, eller i vart fall en rädsla hos denne att så skall ske. Det kan, enligt regeringens uppfattning, finnas ett behov av ett besöksförbud som hindrar den dömde att besöka eller på annat sätt ta kontakt med målsäganden. föreslog i delbetänkandet Nationell handlingsplan mot våld i nära relationer (SOU 2002:71) att det skulle finnas en skyldighet för kriminalvården att underrätta åklagaren om förutsättningar för ett besöksförbud kunde antas föreligga i något av de fall som omfattas av 35 § lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt. Utredningen föreslog motsvarande bestämmelse i fråga om sluten ungdomsvård och rättspsykiatrisk vård som är förenad med särskild Flertalet remissinstanser tillstyrkte förslaget, men andra avstyrkte det eller var tveksamma till effekterna av det. BRÅ påpekade exempelvis att merparten av de beslut om besöksförbud som meddelas utfärdas på initiativ av den utsatta kvinnan eller någon närstående till henne samt att det är sällsynt att åklagaren utnyttjar sin möjlighet att på eget initiativ vidta åtgärder för att utfärda ett förbud. Detta ligger enligt BRÅ i sakens natur då ett besöksförbud som den utsatta kvinnan inte själv vill ha blir i det närmaste verkningslöst. behovet torde vara förhållandevis begränsat, eftersom målsäganden redan tillfrågats om han eller hon vill bli underrättad om tidpunkt för frigivning m.m. och då som regel även haft möjlighet att ta ställning till behovet av Åklagarkammaren i avstyrkte förslaget och anförde att vid gärningsmannens frigivning har kriminalvården redan i dag en underrättelseskyldighet direkt till målsäganden och det torde då vara upp till målsäganden att ansöka om besöksförbud. Det förtjänar att framhållas att det är viktigt att målsäganden medverkar till ansökan och står bakom beslutet om besöksförbud. BRÅ påpekat fyller ett beslut om besöksförbud som den utsatta personen inte själv vill ha knappast någon funktion. förslag att kriminalvården, respektive den psykiatriska vårdinrättningen skall informera åklagaren direkt i stället för målsäganden, framstår därför inte som den bästa tänkbara lösningen. Behov av adekvat information Enligt regeringens mening kan det däremot finnas skäl att i ett senare skede, dvs. efter det att rättsprocessen är avslutad, påminna målsäganden om möjligheterna att ansöka om besöksförbud. Under förundersökningen får målsäganden en mängd information, bl.a. om vilka regler som gäller för besöksförbud. I samband med den dömdes eventuella utevistelser och frigivning har målsäganden ofta inte längre kontakt med myndigheterna inom rättsväsendet. Informationen som han eller hon tidigare fått har kanske fallit i glömska. Det kan då vara viktigt att målsäganden i samband med informationen om att den dömde kommer att friges eller få någon form av utevistelse, påminns om vilka regler som gäller för besöksförbud. För att målsäganden skall kunna ta ställning till behovet av ett besöksförbud är det ju av väsentlig betydelse att hon eller han har tillgång till adekvat information. Med hjälp av sådan information kan det vara lättare för målsäganden att agera och själv ta kontakt med åklagare. I BRÅ:s utvärdering av lagen om besöksförbud och dess tillämpning framhåller rådet också att myndigheternas information har avgörande betydelse för att utsatta personer skall ansöka om besöksförbud (BRÅ- rapport 2002:3).