prop · GT03158 · 2006-03-21 00:00:00 — Två remissinstanser delar inte utredningens bedömning. Skälen för regeringens bedömning: Den som har nätkoncession är, enligt nu gällande regler i ellagen, skyldig att på skäliga villkor ansluta en anläggning till sin ledning eller sitt ledningsnät. Vid anslutning av en anläggning tar nätföretaget ut en engångsavgift för anslutningen, en s.k. anslutningsavgift. I motsats till vad som gäller avseende överförings- tariffen får anslutningsavgiften utformas så att den tar hänsyn till var en anslutning är belägen geografiskt. En kund kan få villkoren för en anslutning prövade av Energimyndig- heten, som också har tillsynsansvar över nätföretagens anslutningsvill- kor. har emellertid identifierat ett antal problem som enligt myndighetens mening negativt påverkar effektiviteten i tillsynen. Ett av dessa problem är de långa handläggningstiderna hos såväl myndig- heten som domstolarna och den därmed sammanhängande avsaknaden av vägledande praxis från överinstanser. Andra problem är att många klago- mål rör förhållanden som faller utanför prövning. Det sistnämnda rör framför allt klagomål på att det kan vara svårt att få fram skriftliga offerter från nätföretagen och att offerterna ofta är brist- fälliga i olika avseenden. Olika åtgärder har dock vidtagits för att komma tillrätta med de på- talade problemen. I enlighet med elmarknadsdirektivet (2003/54/EG) har i 3 kap. 67 §§ ellagen införts en tidsfrist för tillsynsmyndighetens pröv- ning av villkor för anslutning (prop. 2004/05:62, bet. 2004/05:NU14, rskr. 2004/05:246). Bestämmelsen trädde i kraft . Enligt denna skall i ärenden om koncessionshavares skyl- dighet att på skäliga villkor ansluta en elektrisk anläggning till sitt nät meddela beslut inom , i normalfallet . Om myndig- heten behöver ytterligare tid för att avgöra ett ärende kan tiden förlängas eller, om den klagande samtycker till det, med den ytterligare tid som behövs för att ärendet slutligen skall kunna avgöras. Genom en delegationsbestämmelse får vidare utfärda föreskrifter om nätavgifter, vilket inkluderar anslutningsavgifter. Härige- nom ges möjlighet att utfärda bindande generella föreskrifter och allmänna råd om utformningen av anslutningsavgifter. Till detta kommer att regeringen i denna proposition (avsnitt 7.2) föreslår att begäran om uppgifter som behövs för tillsynen skall gälla . Vad gäller avsaknad av vägledande rättsfall har Kammarrätten i meddelat ett flertal domar avseende anslut- ningsavgifters skälighet. Den praxisbildning från överrätt som tidigare saknats har således nu börjat utvecklas. Vidare har och inlett ett arbete för att åstadkomma förbättringar vad avser offerter för anslutning. Mot denna bakgrund delar regeringen utredningens bedömning att de redan vidtagna åtgärderna samt den praxis som håller på att utvecklas på området ger möjlighet till en effektivare tillsyn av villkoren för anslut- ning utan att ytterligare åtgärder nu behöver föreslås. 8 Vissa frågor om balansansvar Regeringens förslag: Skyldigheten upphävs för att anvisa ett balansansvarigt företag till en elleverantör som saknar eller befaras komma att sakna en sådan. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna har inte kommenterat förslaget. Skälen för regeringens förslag: En elleverantör får bara leverera el till elanvändare om någon har åtagit sig balansansvaret för dennes leve- ranser. Med balansansvar menas det ekonomiska ansvaret för att det na- elsystemet tillförs lika mycket el som elleverantörens kunder tar ut från systemet. Elleverantören kan antingen själv åta sig balansansvaret eller ingå avtal med någon annan som åtar sig detta ansvar. För att kunna fungera som balansansvarig måste den som åtar sig upp- giften också ingå ett avtal med den systemansvariga myndigheten, . Avtalet innebär ett ekonomiskt åtagande gentemot . En elleverantör som står utan balansansvarig har enligt ellagen inte rätt att leverera el. I normala fall tecknar en elleverantör avtal med ett nytt balansansvarigt företag innan det gamla avtalet upphör. Om en elleverantör saknar balansansvarig eller om det befaras att leverantören kan komma att sakna balansansvarig skall enligt 8 kap. 4 c § ellagen träda in och anvisa elleverantören ett balansansvarigt före- tag. När denna bestämmelse infördes kontaktade samtliga då aktiva balansansvariga företag med förfrågan om någon av dem ville åta sig rollen som anvisad balansansvarig. Endast ett företag accepterade uppgiften och tecknade ett avtal med . Detta avtal har numera gått ut och har informerat El- och naturgasmarknadsutredningen om att det härefter inte gått att hitta något företag som är villigt att ta på sig nämnda roll. Företagen anser att den ekonomiska risken med ett sådant åtagande är alltför stor. Om ett övertagande av balansansvar sker under en kalender- månad är det svårt att fastställa hur mycket el som skall avräknas den tidigare balansansvarige respektive den anvisade balansansvarige. Den anvisade balansansvarige har också svårt att göra rimliga prognoser över förväntad förbrukning och kan därför, vid den efterföljande nationella balansavräkningen hos , bli debiterad onormalt höga kostnader för balanskraft på grund av att företaget inte har haft tillräck- ligt bra underlag inför anskaffningen av el. En annan osäkerhet för den anvisade balansansvarige gäller elleverantörens ekonomiska situation. Mot denna bakgrund anser regeringen, så som El- och gasmarknads- utredningen föreslagit, att bestämmelsen i 8 kap. 4 c § om skyldighet för att anvisa ett balansansvarigt företag till en elleverantör som saknar eller befaras komma att sakna sådan nu skall upphöra. 8.2Elleverantörers betalningsskyldighet vid avsaknad av balansansvarig Regeringens förslag: En elleverantör som levererat el i en uttags- punkt, utan att någon åtagit sig balansansvaret för elleveransen, skall vid den systemansvariga myndighetens avräkning anses som balans- ansvarig och vara skyldig att fullgöra det ekonomiska ansvar som skulle ha ålegat en balansansvarig för uttagspunkten om en sådan funnits. Ersättning skall betalas enligt de villkor som den systeman- svariga myndigheten tillämpar mot balansansvariga. Bestämmelserna i ellagen förtydligas så att det uttryckligen framgår att en elanvändare som har en elleverantör som saknar balansansvarig skall anvisas en ny elleverantör av den berörda nätkoncessionshavaren. Utredningens förslag överensstämmer delvis med regeringens. Remissinstanserna har inte kommenterat förslaget. Skälen för regeringens förslag: En grundläggande bestämmelse i el- lagen är att en elleverantör endast får leverera el om leverantören har nå- gon som har åtagit sig balansansvaret för elleveranserna. En elleverantör kan antingen ingå ett avtal med om att själv vara ba- lansansvarig eller ingå ett avtal med någon annan som åtar sig detta an- svar. Den som har balansansvaret för elleverantörens leveranser har ett ekonomiskt ansvar gentemot för att det nationella elsys- temet tillförs lika mycket el som elleverantörernas kunder förbrukar. En elleverantör som saknar ett balansansvarigt företag får enligt be- stämmelsen i 8 kap. 4 § ellagen inte leverera el. En elleverantör kan stå utan balansansvarig i två olika situationer. Den ena situationen uppstår om säger upp avtalet med den balansansvarige, vilket medför att denne över huvud taget inte får agera som balansansvarig på elmarknaden. Den andra situationen inträffar då avtalet mellan en elleve- rantör och en balansansvarig av någon anledning upphör att gälla. I samband med att en elleverantör slutar att leverera el och en ny elle- verantör tar över leveranserna av el är det oundvikligt att det kommer att saknas en balansansvarig i kundernas uttagspunkter under en kort över- gångsperiod. Då uppstår frågan om vem som skall betala för t.ex. den balanskraft som införskaffat. Regeringen delar El- och gasmarknadsutredningens uppfattning att det är rimligt att den elleverantör som levererat el utan att ha haft någon balans- ansvarig själv skall stå den ekonomiska risken för eventuella obalanser som leverantören orsakar. För det fall varit tvunget att köpa in el för att täcka uttaget av el i de aktuella uttagspunkterna bör elleverantören betala de kostnader som därmed uppkommit. Det ekonomiska ansvaret bör grundas på de villkor som den system- ansvariga myndigheten tillämpar för balanskraft i för- hållande till balansansvariga företag. I detta sammanhang vill regeringen särskilt peka på att det framgår av 8 kap. 4 a § ellagen att villkoren i balansavtalen skall vara objektiva och icke- diskriminerande och att nät- myndigheten skall godkänna de metoder som har använts för att utforma balansavtalen innan den systemansvariga myndigheten få ingå balans- avtal. Som ovan redogjorts för får en elleverantör som saknar en balansan- svarig inte längre leverera el. Leverantörens elkunder står då i praktiken utan elleverantör. Utredningen har behandlat problematiken med elleverantörer som sak- nar balansansvariga inom ramen för förslaget om ett tillståndsförfarande. Enligt utredningens förslag skulle ett kriterium för att få tillstånd att verka som elleverantör vara att leverantören har en balansansvarig. Till- ståndet skulle sedan kunna dras in om villkoret inte längre uppfylldes. Vid ett sådant förhållande skulle även leveransskyldigheten upphöra och elanvändaren skulle anvisas en ny elleverantör. Så som regeringen fram- hållit i avsnitt 6.1, är det angeläget att de problem som utredningen för- sökt komma till rätta med får en lösning även utan att ett tillståndsförfar- ande införs. Det är därför nödvändigt att genomföra de ändringar och för- tydliganden som behövs för att komma till rätta med de problem och oklarheter som finns när en elleverantör saknar en balansansvarig. Av bestämmelserna i 8 kap. 5 § första stycket ellagen framgår att en el- leverantör är leveransskyldig till dess att leveransskyldigheten upphör enligt andra stycket. Den efterföljande uppräkningen i andra stycket an- ger inte uttryckligen avsaknaden av balansansvarig som en grund för att leveransskyldigheten skall upphöra. Däremot anges att leveransskyldig- heten upphör om någon annan elleverantör börjar leverera el till elanvän- daren i uttagspunkten. Förhållandet att leveransskyldigheten upphör när elleverantören enligt ellagen inte längre får leverera el har tidigare an- setts självklart. Enligt bestämmelserna i 8 kap. 8 § ellagen skall en nätkoncessionsha- vare anvisa elanvändare som saknar elleverantör en ny sådan. Den anvi- sade elleverantören övertar då elleveranserna till den tidigare elleveran- törens kunder. När en elleverantör saknar ett balansansvarigt företag, och således inte längre får leverera el, kommer kunderna till denna elleverantör i prakti- ken att stå utan elleverantör. En ny elleverantör måste då ta över leveran- sen av el. För att det inte skall råda någon tvekan om att en elleverantör som saknar ett balansansvarigt företag varken får eller har skyldighet att fortsätta att leverera el och att nätkoncessionshavaren då skall anvisa el- kunden en ny elleverantör, bör ellagen förtydligas. Regeringen föreslår därför att 8 kap. 8 § första stycket kompletteras så att nätkoncessions- havarens anvisningsskyldighet i dessa fall klart framgår. Någon följdänd- ring i 8 kap. 5 § behöver då inte göras eftersom där redan anges att leve- ransskyldigheten upphör när en annan elleverantör börjar leverera el till elanvändaren i uttagspunkten. Det är viktigt att framhålla att kunderna inte kommer att bli utan elleveranser i dessa situationer, eftersom säkerställer att det råder balans mellan tillförsel och förbrukning av el. 9 Nätavgifter för småskalig elproduktion Regeringens bedömning: Frågan om den särskilda bestämmelsen om befrielse från nätavgift för småskaliga produktionsanläggningar skall tas bort och vilka åtgärder som då behöver vidtagas bör utredas vidare. Utredningens förslag: Utredningen har föreslagit att bestämmelserna i 4 kap. 10 § och 3 kap. 14 § ellagen skall tas bort under förutsättning att elcertifikatsystemet förlängs och att ambitionsnivån och kvoter fastställs långsiktigt. Om det skulle anses nödvändigt med något ytterligare stöd har utredningen förordat ett övergångsstöd till småskaliga anläggningar med som trappas ner . Övergångsstödet skall finansieras genom en särskild nätavgift för stöd till småskalig elproduktion som betalas av elanvändarna. Remissinstanserna: Ett flertal remissinstanser har ställt sig positiva till utredningens förslag under förutsättning att systemet med elcertifikat förlängs. Övervägande antalet av remissinstanser som speciellt har yttrat sig över förslaget har efterfrågat något slags kompensation till småska- liga elproducenter . Ett antal remissinstanser, och Sveriges Energiföreningars Riksorgani- sation (SERO), har ställt sig negativa till förslaget och efterfrågat ytterli- gare utredning. har anfört att utredarens förslag enbart kommer att gynna nätägarna. har efterlyst en mera noggrann analys av vilka konsekvenser de föreslagna föränd- ringarna skulle kunna få innan några förändringar av nuvarande system genomförs. Även och har anfört att en ny tydlig och objektiv utredning av nätanslutning behöver göras. Skälen för regeringens bedömning: I samband med elmarknadsrefor- men infördes en bestämmelse i 4 kap. 10 § ellagen som innebär att en innehavare av en småskalig elproduktionsanläggning är undantagen vissa nätavgifter. Syftet med bestämmelsen är att främja mindre anlägg- ningar som ansluts till lokalnätet. Regleringen innebär att innehavaren av en småskalig elproduktionsanläggning, dvs. en produktionsanläggning som kan leverera en effekt om högst , endast betalar den del av nätavgiften som motsvarar den årliga kostnaden för mätning, beräkning och rapportering av överförd el. Enligt den praxis som Energimyn- digheten har utvecklat i sin prövning av nättariffer för småskaliga el- producenter fastställs de totala kostnaderna för mätning, beräkning och rapportering i hela koncessionsområdet och slås därefter ut på övriga nät- kunder i området. Ingen hänsyn tas till vilken kundkategori kunden till- hör. Kammarrätten i har slagit fast att den som önskar ansluta sig till nätet skall stå för de direkta merkostnader för anslutning som nät- ägaren därigenom förorsakas. (Kammarrättens i dom i mål nr. Kammarrätten har vidare uttalat att i det fall anslutningen medför kostnader t.ex. för förstärkning, ombyggnad eller utbyggnad och dessa åtgärder kommer fler än anläggningsägaren till godo, så skall kostnaderna inte bedömas som kundspecifika utan i stället bekostas av nätägaren. Kostnaden skall i detta fall slås ut på övriga kun- der i området. I samma rättsfall uttalades även att oavsett om kostnaderna inte är kundspecifika skall de bäras av producenten om de aktuella kost- naderna inte innebär någon direkt nytta för nätföretaget. När det gäller kostnader för mätare är huvudregeln att kostnaden för en mätare med tillhörande insamlingsutrustning och för dess installation i inmatningspunkten skall bekostas av elproducenten i enlighet med 3 kap. 14 § ellagen. Detta gäller dock inte de småskaliga elproducenterna som är befriade från denna debitering. Deras kostnader belastar istället övriga nättariffer och slås ut på nätkunderna i området. (SOU 1999:75), (SOU 1999:44) och (SOU 2000:90) har pekat på det växande proble- met med att kostnaderna för befrielsen från avgift får bäras av elkunderna i vissa lokalnät. (SOU 2001:77), som hade i upp- gift att utforma ett certifikatsystem som bör kunna ersätta alla be- fintliga stödsystem, föreslog att den nuvarande bestämmelsen i 4 kap. 10 § ellagen skulle tas bort och att dessa anläggningar istället skulle er- hålla en tredjedel av medelvärdet för elcertifikat fram till och med . I den efterföljande propositionen Samverkan för en trygg, effektiv och miljövänlig energiförsörjning (prop.2001/02:143) gjorde dock regeringen bedömningen att det inte fanns tillräckligt underlag för att ändra eller ta bort bestämmelsen. El- och gasmarknadsutredningen har fått i uppdrag att kartlägga konsekvenserna av att ta bort bestämmelsen och i 4 kap 10 § samt att föreslå alternativ till att ta bort den. Utredningen har funnit att de redovisade undantagsbestämmelserna har lett till oönskade effekter. Regeringen delar den bedömningen. Bland annat har de nätföretag, som inom sitt koncessionsområde har särskilt gynnsamma förhållanden för småskalig kraftproduktion, fått kännas vid betydande kostnadsökningar som de i sin tur måste fördela på sina övriga kunder. Detta gäller framför allt i de områden med bra vindlägen för vindkraft då lagen är utformad på ett sånt sätt att stora vindkraftsparker gynnas av särregleringen för småskaliga elproducenter. Enligt ellagens definition är en sådan grupp att betrakta som en anläggning, men i sam- band med ellagens omarbetning infördes ett andra stycke i 4 kap. 10 § enligt vilket flera små produktionsanläggningar, som är belägna i närhe- ten av varandra och gemensamt matar in el på ledningsnätet, skall betrak- tas som separata anläggningar vid tillämpningen paragrafen. Större vind- kraftsanläggningar får därmed den avgiftsbefrielse som var avsedd att främja mindre anläggningar. Detta kan skapa ett motstånd mot nyetabler- ingar av elproduktionsanläggningar i området. Med en kraftfull satsning på elproduktion från förnybara energikällor, som av sin karaktär ofta är småskalig, är det inte rimligt med en bestämmelse som innebär att kun- der i ett visst område får stå för subventionen av förnybar elproduktion. Utredningen har även framhållit att regelverket kan innebära att problemet inte kommer att kunna begränsas till lokalnätsnivå, utan att allt större anläggningar kan komma att anslutas till högre spänningsnivåer än vad avsikten var när reglerna utformades. Regeringen instämmer i utred- ningens bedömning att detta skulle kunna leda till krav på orimligt dyr- bara förstärkningar av elnätet och att detta inte var avsikten när bestäm- melsen infördes. Ett annat problem med mycket långsiktiga effekter är att gränsen om Prop. 2005/06:158 1 500 kilowatt per aggregat för befrielse från nätavgift fungerar som ett utvecklingshinder då utvecklingen talar för att allt större aggregat skulle innebära skalfördelar, dvs. att de skulle kunna bidra med en större elpro- duktion per investerad krona. Med nuvarande reglering skulle det inne- bära en påtaglig kostnadsökning för elproducenten att uppföra nya enhe- ter med större effekt än . Bestämmelsernas utformning är på det sättet ett hinder för den fortsatta utvecklingen av miljövänlig el- produktion. Utredningen har mot bakgrund av det som anförts föreslagit ett bort- tagande av undantagsbestämmelserna i 4 kap. 10 § och 3 kap. 14 § el- lagen under förutsättning att elcertifikatsystemet förlängs och att ambitionsnivån och kvoter fastställs långsiktigt. Utredningen har inte ansett det behövligt med något ytterligare stöd, men om det ändå skulle anses nödvändigt förordat övergångsstöd till småskaliga anlägg- ningar med som trappas ner . Även om regeringen i en annan proposition föreslår att elcertifikatsys- temet skall förlängas fram till och med och med höjd ambitions- nivå för förnybar elproduktion, är det tveksamt om en förlängning av el- certifikatsystemet kommer att utgöra ett tillräckligt stöd och om något övergångsstöd för småskaliga elproducenter kommer att behövas. Det är även oklart hur ett sådant stöd i så fall skall utformas och finansieras. Re- geringen delar därför flera remissinstansers uppfattning att det behövs ytterligare utredning av konsekvenserna av ett borttagande av bestäm- melserna. 10.1Koncession för distributionsledningar för naturgas Regeringens bedömning: Utredningens förslag om införande av om- rådeskoncession bör utredas ytterligare. Utredningens förslag: Utredningen föreslår att undantaget från kon- cessionsplikt för naturgasledningar belägna efter en mät- och reglersta- tion avskaffas och att en områdeskoncession för naturgasnät införs. Om- rådeskoncessionen bör medföra en rätt för innehavaren att inom ett lämp- ligt geografiskt område anlägga och driva naturgasledningar inom områ- det. Områdeskoncessionen bör gälla . Remissinstanserna: Statskontoret, och har tillstyrkt utredningens förslag. har inte haft något att erinra och anfört att det för att förebygga brand och explosion saknar betydelse hur prövningssystemet utformas. En tillfreds- ställande skyddsnivå bör kunna upprätthållas inom de ramar som före- slås. Ett fördjupat gränsöverskridande arbete fordras dock för att utländska naturgasföretag som agerar eller kommer att agera på den svenska marknaden skall tillämpa vår nationella säkerhetsfilosofi. verket är i huvudsak positivt men har anfört att det är särskilt viktigt att utreda både de långsiktiga och kortsiktiga effekterna på utsläppen av växthusgaser som ett beviljande av koncession kan ge. Enligt verket är det viktigt att möjligheten att ställa miljökrav bibehålls. Vidare bör, enligt verket, vissa begrepp i lagstiftningen förtydligas, annars finns det risk för att företagen söker områdeskoncession i stället för koncession för naturgasledning för att slippa ta fram en miljökonsekvensbeskrivning. har anfört att områdeskoncessionen bör kun- na förenas med villkor om prisnivå och leveranssäkerhet samt att den bör kunna återkallas. har efterlyst en diskussion om samban- det mellan koncession och monopolrättigheter. har anfört att en utvidgad koncessionsplikt innebär en betydande byråkratisering och kommer att försvåra en utbyggnad, att undantag bör införas för ledningar eller andra komponenter av mindre betydelse samt att regelverket behöver kompletteras med förhandsbesked om koncessionsplikt och bemyndiganden i övrigt till myndigheten. AB Fortum Värme efterlyser förtydliganden i fråga om undantag för de led- ningsdragningar företaget planerar för distribution av fordonsgas. Skälen för regeringens bedömning: Enligt 2 kap. 1 § naturgaslagen (2000:599) krävs koncession för att bygga och använda naturgasled- ningar och naturgaslager. Frågan om koncession prövas av regeringen. I andra stycket undantas naturgasledningar som är belägen efter mät- och reglerstation från koncessionsplikten. I förarbetena till naturgaslagen (prop. 1999/2000:72) angavs motivet till undantaget från koncessionsplikt vara att naturgasledningar som hu- vudsakligen användes för att tillgodose enskilda hushålls behov enligt den dåvarande lagen (1978:160) om vissa rörledningar inte var konces- sionspliktiga. I praktiken innebar undantaget att naturgasledningar efter en mät- och reglerstation inte var koncessionspliktiga. Såvitt regeringen kände till fungerade detta system bra. Ett annat skäl för att inte kräva koncession för denna typ av naturgas- ledningar var att dessa dras fram och används efter hand som distribu- tionsbolag träffar överenskommelse med enskilda fastighetsägare om att leverera naturgas till deras respektive fastigheter. Regeringen ansåg där- för att naturgasledningar som huvudsakligen skulle användas för att till- godose enskilda hushålls och företags behov tills vidare borde undantas från koncessionsplikt. Utredningen har föreslagit att undantaget från koncessionsplikt för naturgasledningar belägna efter en mät- och reglerstation avskaffas och en områdeskoncession för naturgasnät införs. Till grund för utredningens förslag ligger av naturgaslagen där föreslår att koncession införs för distributionsled- ningar och ledningsnät som ligger efter mät- och reglerstation, dvs. sådana ledningar som till ett lägre tryck än i transmissionsledningarna överför naturgas regionalt eller lokalt.