prop · GT03178 · 2006-03-21 00:00:00 — I sitt yttrande framförde Lagrådet en rad invändningar mot ett då framlagt förslag till lag om hemlig avlyssning. Lagrådet menade bl.a. att behovet och effektiviteten av buggning inte hade klarlagts och kritiserade i olika hänseenden tvångsmedlets tillämpningsområde och tekniska utformning. En invändning avsåg också att problemet med s.k. överskottsinformation inte hade lösts i det då framlagda förslaget. I den nya remissen har vissa av Lagrådets synpunkter beaktats. Framför allt innehåller det nya lagförslaget regler för behandling av överskottsinformation, vilket utgör en klar förbättring i jämförelse med det tidigare lagförslaget. I andra hänseenden finner emellertid Lagrådet att även det nya förslaget uppvisar brister. Lagrådet anser bl.a. att integritetsaspekterna inte blivit tillräckligt belysta. Som tidigare framhållits är dessa av avgörande betydelse för bedömningen av om det föreslagna nya tvångsmedlet skall kunna accepteras. tillsattes den s.k. integritetsskyddskommittén (Ju 2004:05) i syfte att kartlägga och analysera sådan lagstiftning som berör den personliga integriteten. Kommittén skall slutredovisa sitt arbete . I dess uppdrag ingår otvetydigt att kontrollera om tvångsmedel av den typ som föreslås lever upp till det integritetsskydd som kan krävas. Lagrådet anser att det finns fog för att en granskning av kommittén bör ske innan det slutligt tas ställning till om lagstiftning om buggning bör komma till stånd och till hur lagreglerna i så fall bör utformas. Man kan annars befara att den lagstiftning som föreslås kan behöva ändras som en följd av kommitténs arbete. Lagrådet noterar i detta sammanhang uttalandet i remissen (avsnitt 9.8) att kommitténs överväganden och förslag kan komma att utgöra ett ytterligare underlag inför ett ställningstagande till om det kan finnas skäl att införa en ordning med en underrättelseskyldighet inte bara för buggning utan även för övriga tvångsmedel. När det gäller behovet av buggning görs i avsnitt 7 i remissen en uppdelning mellan Säkerhetspolisens och den öppna polisens behov av nya tvångsmedel. När det gäller Säkerhetspolisen pekas på behovet av buggning för att bekämpa terrorism, spionage och författningshotande verksamhet. I fråga om den öppna polisen framhålls i remissen de problem som föreligger i samband med organiserad brottslighet, ofta av gränsöverskridande karaktär, och systemhotande brottslighet, särskilt sådan som innefattar hot mot befattningshavare inom rättsväsendet. Utvecklingen på dessa områden har enligt remissen skapat ett behov av buggning. Någon närmare analys av dessa förhållanden och om effektiviteten av buggning som motmedel läggs emellertid inte fram. Lagrådet finner det rimligt att i detta sammanhang fästa särskild vikt vid de allvarliga terroristdåd som utförts och som orsakat stora förluster i människoliv och stora materiella skador, låt vara att denna internationella terrorism knappast varit särskilt riktad mot svenska intressen. Enligt Lagrådets mening kan en viss försiktighet vid införandet av nya tvångsmedel ändå vara påkallad, eftersom terrorism inte nödvändigtvis kommer att bestå i de former och i den omfattning som förekommit , medan de integritetsinskränkande motmedel som sätts in för att bekämpa terrorismen sannolikt blir bestående oavsett brottslighetens framtida utveckling. När det gäller Säkerhetspolisens verksamhet i övrigt ger underlaget i remissen knappast något underlag för att bedöma om behovet av buggning ökat . Det kan antas att Säkerhetspolisens verksamhet i stor utsträckning påverkats av och de politiska förändringarna i östra och centrala . I sitt yttrande framhöll Lagrådet att vissa typer av brottslighet som varit i fokus vid diskussion om buggning syntes ha minskat i aktualitet, t.ex. brott mot rikets säkerhet. Å andra sidan framhålls i remissen att främmande länders underrättelseverksamhet i bedöms inte ha minskat . När det gäller den öppna polisens verksamhet ger de knapphändiga upplysningarna i remissen vissa indikationer om att den organiserade och internationaliserade brottsligheten liksom den systemhotande brottsligheten skapat tilltagande problem för polisen. Några exempel lämnas på brottsutredningar där buggning sannolikt skulle ha varit av betydelse för resultatet, och det konkluderas att befintliga tvångsmedel inte torde vara tillräckliga för att utreda den grövsta brottsligheten inom den öppna polisens verksamhetsområde. Buggning är en åtgärd hänförlig till det område som skyddas av 2 kap. 6 § regeringsformen och artikel 8 i den europeiska konventionen till skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna Inskränkningar i de rättigheter som skyddas av dessa bestämmelser får göras genom lag för att tillgodose vissa ändamål men får inte sträcka sig längre än till vad som är nödvändigt i ett demokratiskt samhälle med hänsyn till det ändamål som föranlett Varje inskränkning i den skyddade rättigheten måste med andra ord vara proportionerlig. När det gäller artikel 8 i uttalas i remissen (avsnitt 9.8) att den enskildes rättssäkerhet i ärenden om buggning enligt förslaget beaktas i sådan grad att regleringen väl uppfyller Huruvida så är fallet eller inte blir emellertid i hög grad beroende av hur lagreglerna kommer att tillämpas i prövar i princip inte om en lag är förenlig med utan om lagen i ett enskilt fall tillämpats så att Vid en kraftigt integritetsinskränkande åtgärd som proportionalitetsbedömning kommer att utfalla. Någon praxis av betydelse för bedömningen finns det tills vidare inte med avseende på buggning. I de få fall som förekommit har ansett att artikel 8 i kränkts på grund av att det inte funnits tillräckligt lagstöd för åtgärden (se t.ex. mot Förenade , dom ). avgöranden kan man emellertid inte dra någon slutsats i fråga om Man kan med andra ord inte veta hur skulle ha bedömt åtgärden om det hade funnits lagligt stöd för denna. När det gäller den mindre ingripande åtgärden hemlig telefonavlyssning finns det däremot viss praxis. Ett principavgörande meddelades av i fallet Klass m.fl. mot (dom ), där granskade den dåvarande tyska lagen för att avgöra om den uppfyllde kraven i artikel 8 i fann att så var fallet och hänvisade till en rad omständigheter, varav en var att den enskilde vars telefon avlyssnats hade rätt enligt ett avgörande av den tyska författningsdomstolen att bli underrättad om avlyssningen när detta kunde ske utan skada för utredningen. Enligt artikel 13 i har den vars rättigheter enligt konventionen kränkts rätt till ett effektivt rättsmedel. denna bestämmelse på hemliga tvångsmedel skapar särskilda problem, vilka uppmärksammats bl.a. i det nämnda målet Klass. I sin dom i detta mål framhöll att med ett effektivt rättsmedel vid hemlig telefonavlyssning måste förstås a remedy that is as effective as can be having regard to the restricted scope for recourse inherent in any system of secret surveillance. pekade därefter på att det enligt tysk rätt var möjligt för den som trodde sig vara föremål för avlyssning att klaga till en särskild kommission och till Författningsdomstolen. Eftersom det också fanns en skyldighet för myndigheterna att underrätta den vars telefon varit föremål för avlyssning om avlyssningen när denna upphört och underrättelse kunde ske utan att motverka ändamålet med avlyssningen, var det möjligt för den som utsatts för avlyssning att i efterhand använda sig av olika rättsmedel inför domstol. Under sådana omständigheter konkluderade att artikel 13 i konventionen inte hade kränkts. När det gäller den nu föreslagna lagen om buggning konstaterar att frågor om rättsmedel, t.ex. i form av skadeståndskrav mot staten, inte behandlas i remissen. Så länge den som utsatts för buggning är omedveten om åtgärden, har han knappast praktisk möjlighet att framställa krav, och om krav på ersättning för materiell eller ideell skada skulle framställas, är det osäkert under vilka förhållanden en sådan talan skulle kunna bifallas. Det enda egentliga rättsmedel som finns synes bestå i möjligheten för det offentliga ombudet att överklaga ett beslut om buggning. Den viktiga frågan om detta i förening med den allmänna parlamentariska kontrollen och övervakningen genom JK och JO är tillräckligt för att uppfylla kraven i artikel 13 i berörs över huvud taget inte i remissen. Detta framstår enligt Lagrådets mening som en brist när det gäller en lagstiftning som innefattar långtgående inskränkningar i rätten till respekt för privatlivet och hemmet. Som nämnts i det föregående anförs i remissen som skäl för att införa buggning de behov som föreligger dels inom verksamhet för bekämpning av terrorism, spionage och författningshotande verksamhet, dels inom den öppna polisens verksamhet för bekämpning av organiserad brottslighet och systemhotande brottslighet. Den föreslagna lagens tillämpningsområde är emellertid ingalunda begränsat till att avse dessa typer av allvarlig brottslighet utan omfattar också många brott som varken utgör terrorism eller spionage eller ingår i organiserad eller systemhotande brottslighet. Förslaget avviker därmed också från den lösning som valts i , där, enligt vad som upplyses i bilaga 7 till remissen, buggning tillåtits enbart i fråga om terroristbrott och vissa grova brott som begås som ett led i organiserad brottslighet eller för att motarbeta rättsväsendet. Enligt förslaget i remissen skall däremot buggning kunna komma i fråga vid samtliga brott för vilka det inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse , alltså även t.ex. mord, dråp eller grovt rån som inte är ett led i terroristisk eller organiserad brottslighet utan är ett verk av en Dessutom innebär förslaget att buggning skall kunna användas vid en rad andra brott för vilka lindrigare straff än fängelse ingår i straffskalan (den s.k. straffvärdeventilen). Till dessa brott hör våldtäkt, grovt sexuellt utnyttjande och vissa andra sexualbrott, vilka endast sällan torde vara led i organiserad brottslighet. Andra brott som ingår i uppräkningen, t.ex. grov utpressning och grovt övergrepp i rättssak, kan också begås av en enskild gärningsman och behöver således inte ingå i organiserad brottslighet. Om avsikten är att ge polisen ett nytt vapen för att bekämpa terrorism, organiserad brottslighet och de andra speciella typer av brott som anges i avsnitt 7 i remissen, borde detta enligt Lagrådets mening ha lett till en snävare begränsning av tillämpningsområdet, t.ex. efter norskt mönster. Om det däremot är fråga om att allmänt utvidga polisens möjligheter att bekämpa grova brott, finner Lagrådet att förslaget inte är tillräckligt underbyggt av de motiveringar som ingår i remissen och att det inte anförts några vägande skäl för att en sådan förändring bör genomföras trots de allvarliga konsekvenser den får för skyddet av den personliga integriteten. Enligt den föreslagna lagen har den som utsatts för buggning inte någon rätt att i efterhand bli underrättad om att en sådan metod kommit till användning. Visserligen kan användningen av detta tvångsmedel röjas, om genom buggningen framkomna uppgifter senare åberopas som bevisning i ett brottmål, men när så inte är fallet, kan den som utsatts för buggning förbli okunnig om att denna metod använts emot honom. Som påpekats i det föregående, kan detta skapa problem i relation till artiklarna 8 och 13 i . Lagrådet konstaterar att en underrättelseskyldighet, låt vara med vissa inskränkningar, finns enligt såväl dansk lag (§ 788 retsplejeloven) som finsk lag (5 a kap. 11 § tvångsmedelslagen). Lagrådet finner vidare att en sådan underrättelseskyldighet, som skulle öppna vägen för användning av rättsmedel, skulle vara av stor betydelse från rättssäkerhetssynpunkt. I sitt yttrande väckte Lagrådet frågan om inte ärenden om buggning med tanke på det integritetsintrång som metoden innebär borde prövas av fler domare än en. I vart fall menade att det i lagen borde föreskrivas att ärendena får prövas endast av ordinarie domare. Lagrådet framhöll också att det var en svaghet med systemet med offentliga ombud som rättssäkerhetsgaranti att det är regeringen som skall utse dessa ombud. Lagrådet ansåg det ofrånkomligt att det var en nackdel i ett konventionsperspektiv att det är regeringen som kan ses som företrädare för statens intressen gentemot de enskilda misstänkta som utser de offentliga ombuden. Som en annan svaghet med systemet med offentliga ombud pekade Lagrådet på att de kan ha svårt att företräda de enskildas rätt, bl.a. därför att de får antas regelmässigt sakna tillgång till annan information i fallet än den som åklagare presterar. Lagrådet ifrågasatte om inte de offentliga ombuden utgjorde en form av offentliga funktionärer snarare än enskilda parter och frågade sig om ordningen med ett offentligt ombud i tvångsmedelsärenden egentligen hade större betydelse än t.ex. en prövning med flera domare i rätten. Lagrådet konstaterar att liknande anmärkningar kvarstår i fråga om de bestämmelser som föreslås i den nya remissen. Sammanfattningsvis finner Lagrådet att behovet av en lag om buggning med ett så vidsträckt tillämpningsområde som föreslås inte kan anses framgå av de upplysningar om behovet som lämnas i remissen och att det dessutom kan ifrågasättas om det föreslagna systemet fyller rimliga krav på rättssäkerhet och överensstämmer med , bl.a. genom avsaknaden av en underrättelseskyldighet som gör det möjligt att i efterhand angripa lagligheten av vidtagna åtgärder och i förekommande fall begära skadestånd. Lagrådet avstyrker därför att lagstiftning införs med föreslagen utformning. Om lagstiftning skall genomföras, vill Lagrådet beträffande de enskilda lagbestämmelserna anföra följande. Hemlig rumsavlyssning definieras som avlyssning eller upptagning som sker på visst sätt och som avser bl.a. samtal mellan andra. Orden mellan andra har i detta sammanhang en oklar innebörd, eftersom det i paragrafen inte finns något omnämnande av vem som företar avlyssningen. I detta hänseende föreligger en skillnad gentemot 4 kap. 9 a § , som varit förebild för formuleringen. Lagrådet föreslår att orden mellan andra utgår. Lagrådet hänvisar till vad som sagts ovan i fråga om tillämpningsområdet enligt denna paragraf. Vidare anser Lagrådet att det vid tillämpning av punkterna 2 och 3 ofta kommer att vara en omöjlig uppgift att på ett tidigt stadium av utredningen värdera om straffvärdet för ett misstänkt brott överstiger fängelse . I författningskommentaren framhålls att straffvärdeventilen bör tillämpas restriktivt och att osäkerhet vid straffvärdebedömningen bör tolkas till förmån för den misstänkte. Detta har emellertid inte kommit till uttryck i lagtexten, enligt vilken det är tillräckligt att det kan antas att straffvärdet överstiger fängelse . Lagrådet förordar att formuleringen skärps, t.ex. genom att det krävs att det med hänsyn till omständigheterna föreligger övertygande skäl att anta att brottets straffvärde överstiger fängelse . Såvitt gäller punkt 3 finner Lagrådet det av lagtexten inte klart framgå om med brottets straffvärde skall förstås det fullbordade brottets straffvärde eller försöksbrottets, förberedelsebrottets och stämplingsbrottets straffvärde. Vid föredragningen har upplysts att den senare tolkningen är den riktiga. Detta kan klargöras t.ex. genom att brottets straffvärde utbyts mot gärningens straffvärde. Lagrådet vill ifrågasätta om det med hänsyn till den mycket ingripande karaktären av tvångsmedlet borde krävas att någon är på sannolika skäl misstänkt och inte enbart skäligen misstänkt för visst brott. I första styckets andra mening behandlas buggning i annan stadigvarande bostad än den misstänktes bostad, och det föreslås att buggning i en sådan bostad skall kunna ske endast om det finns synnerlig anledning att anta att den misstänkte kommer att uppehålla sig där. Den speciella restriktivitet som bör iakttas när det gäller buggning av en icke misstänkt persons bostad bör emellertid enligt Lagrådets mening inte grundas endast på sannolikheten för att den misstänkte kommer att uppehålla sig i bostaden utan också på att det är fråga om intrång i en icke misstänkt persons privata sfär. Lagrådet föreslår följande formulering: Avser åtgärden - - - användas endast om det finns synnerliga skäl att göra ett sådant intrång i en icke misstänkt persons bostad och att anta att den misstänkte kommer att uppehålla sig i bostaden. I andra stycket föreslås undantag från buggning i fyra fall, men av tredje stycket framgår att undantagen är absoluta endast för två fall, nämligen i lokaler för advokatverksamhet (andra stycket 3) och för bikt eller enskild själavård (andra stycket 4). Enligt Lagrådets mening bör ett absolut förbud gälla även för lokaler i vilka läkare och de andra personkategorier som nämns i andra stycket 1 utför sin verksamhet, eftersom det även här är fråga om lokaler i vilka det förs förtroendefulla och personliga samtal i mycket integritetskänsliga ämnen. Lagrådet anser det vara av fundamental betydelse att den som konsulterar sin läkare, psykolog osv. skall kunna förlita sig på att vad som sägs inte kommer till annans kännedom. Som en följd härav bör hänvisningen i tredje stycket till andra stycket 1 enligt Lagrådets mening utgå. I paragrafen finns bestämmelser om att buggning under vissa förhållanden skall avbrytas och att upptagningar och uppteckningar skall förstöras. Lagrådet, som noterar att bestämmelsen i viss mån torde ha utformats med 27 kap. 22 § som förebild, vill ändå ifrågasätta om det inte också borde finnas en bestämmelse om att innehållet i de avlyssnade samtalen i dessa fall inte får användas i den fortsatta brottsutredningen. I andra meningen anges att ett tillstånd till buggning endast får avse den plats som skall avlyssnas eller en plats som den misstänkte har tillträde till. Innebörden av tillägget en plats som den misstänkte har tillträde till är oklar. Vid föredragningen har förklaringen lämnats att det kan vara fråga om tillträde till ett garage där den bil som skall buggas befinner sig. Lagrådet finner det i och för sig möjligt att tolka ett beslut om tillstånd till buggning av en bil så att det innefattar tillstånd att bereda sig tillträde till det utrymme där bilen befinner sig. Om det inte anses lämpligt att tillägget av detta skäl utgår, bör enligt Lagrådets mening dess innebörd i stället förtydligas i lagtexten. Enligt paragrafen skall vad som föreskrivs i 27 kap. 26-30 §§ tillämpas på buggning. Det innebär att beslut i brådskande fall enligt 27 kap. 28 § andra stycket kan meddelas utan att ett offentligt ombud har varit närvarande vid sammanträde eller på annat sätt fått tillfälle att yttra sig. Lagrådet ifrågasätter om ett sådant undantag bör gälla vid buggning. Lagrådet lämnar förslagen utan erinran. Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde Närvarande: Statsministern , statsråden , , , , Y. , , , , , Andnor, Nuder, M. , , , , , , , Regeringen beslutar proposition 2005/2006:178 Hemlig rumsavlyssning