prop · GT03112 · 2006-03-20 00:00:00 — 2005/06:112 kända kommer rundradiokontot att vara i balans i slutet av nuvarande Regeringen föreslår därför att medelstilldelningen från rundradiokontot till (), () och () räknas upp jämfört med . Under övergången till digitala TV-sändningar i marknätet kommer sändningskostnaderna att tillfälligt öka eftersom SVT:s och UR:s sänd- ningar sker med både analog och digital teknik. För att utjämna dessa kostnader över en längre tidsperiod inrättades 2002 ett särskilt distribu- tionskonto. då det sker parallella sändningar i mark- nätet uppkommer ett underskott på distributionskontot. För att finansiera underskottet är en kreditram knuten till distributionskontot. Storleken på kreditramen beslutas av . Eftersom digitala markbundna sändningar är mindre kostnadskrävande än analoga är det möjligt att minska det uppkomna underskottet då de analoga sändningarna upphör. Enligt planen kommer det uppkomna underskottet att vara reglerat först efter den kommande till- ståndsperiodens slut, 2013. Som regeringen föreslagit i proposition 2000/01:94 Radio och TV i allmänhetens tjänst 20022005 skall distributionskontot tillföras medel från rundradiokontot. I enlighet med den princip för återbetalning som slagits fast bedömer regeringen att skall till- föras distributionskontot , 2008, 2009, 2010, 2011 och 2012. Betalningarna från rundradiokontot beräknas kunna upphöra först då underskottet är återbetalt. Inför den innevarande tillståndsperioden justerades fördelningsnyckeln för medelstilldelningen mellan programföretagen, bl.a. med anledning av att det s.k. distributionskontot upprättades. Under den kommande till- ståndsperioden kvarstår distributionskontot och inga andra för fördel- ningsnyckeln relevanta förändringar föreslås. Fördelningsnyckeln för SVT, för och för UR skall därför användas för fördelning av medel direkt från rundradiokontot till företagen. Programföretagen skall även fortsättningsvis i samförstånd kunna justera fördelningsnyckeln om de exempelvis kommer överens om att omfördela ansvaret för olika gemensamma funktioner. Regeringens förslag: TV-avgiften höjs med till 1 996 kronor per helår fr.o.m. . Regeringens bedömning: TV-avgiften bör höjas med cirka två Skälen för regeringens förslag: är TV-avgiften Regeringen föreslår mot bakgrund av förslagen i denna proposi- tion att TV-avgiften höjs med till sammanlagt 1 996 kronor per helår fr.o.m. . Denna höjning motsvarar en något lägre nivå än den höjning på som förutsätts under till- Detta motiveras av att det beräknas finnas ett överskott Prop. 2005/06:112 på rundradiokontot vid ingången av den nya tillståndsperioden. ingens förslag om TV-avgiften förutsätter en ändring i lagen (1989:41) om TV-avgift. För att rundradiokontot skall kvarstå i balans räknar regeringen med att TV-avgiften kommer att behöva höjas med . I enlighet med vad som tidigare redovisats i avsnitt 14.1 bör höjningen i princip motsvara uppräkningen av medels- tilldelningen till programföretagen för att balansen på rundradiokontot skall kunna upprätthållas. 15 Avgiftssystemet och övriga avgiftsfrågor I avsnitt 5.3 lämnas en översiktlig redogörelse av innehållet i lagen (1989:41) om TV-avgift och vad TV-avgiftsmedlen finansierar. Enligt 1 § lagen om TV-avgift skall den som innehar en TV-mottagare betala TV-avgift till Radiotjänst i (). Avgiftsskyldig- heten omfattar såväl enskilda som företag. Av 2 § första stycket framgår att en enda avgift betalas för samtliga TV-mottagare som är avsedda att användas i innehavarens hushåll. I 2 § andra stycket begränsas avgiftsskyldigheten ytterligare. Enligt bestäm- melsen skall en enda TV-avgift betalas för samtliga TV-mottagare som finns på samma butiks- eller demonstrationsställe för mottagare eller finns inom samma sjukhus, vårdanstalt eller inrättning av liknande slag, om TV-mottagarna är avsedda att användas av dem som får vård. Enligt 3 § gäller att för varje påbörjad grupp om tio TV-mottagare betalas en enda TV-avgift, om mottagarna innehas av samma statliga myndighet, eller innehas av samma avgiftsskyldig och används antingen i hotell- eller pensionatsrörelse eller i anläggningar eller lokaler som är avsedda för annat än bostadsändamål eller i fortskaffningsmedel som är avsedda för yrkesmässig trafik. I 56 §§ finns det bestämmelser om undantag från avgiftsskyldigheten. Vidare finns det i 7 § bestämmelser om avgiftens storlek och hur avgiften skall betalas. Enligt 8 § första stycket i lagen om TV-avgift skall den som blir inne- havare av en TV-mottagare och som är avgiftsskyldig för innehavet dagar därefter anmäla innehavet till RIKAB. Enligt andra stycket skall yrkesmässig överlåtelse eller uthyrning i detaljhandeln av TV-mottagare anmälas av överlåtaren respektive uthyraren till RIKAB inom den tid som regeringen bestämmer. Enligt 11 § gäller att TV-avgift skall betalas till dess att den avgifts- skyldige har anmält hos RIKAB att hans eller hennes avgiftsskyldighet har upphört. I lagen finns det vidare bestämmelser om att RIKAB kan ompröva beslut om avgiftsskyldighet och att RIKAB om vissa förutsättningar är uppfyllda kan efterge fordringar. Av 21 § framgår att RIKAB:s beslut i ärenden om omprövning får Prop. 2005/06:112 överklagas hos allmän förvaltningsdomstol. I övrigt får RIKAB:s beslut Av 22 § följer att den som uppsåtligen eller av oaktsamhet inte fullgör sin anmälningsskyldighet enligt 8 § första eller andra stycket döms till böter. I 2527 §§ finns bestämmelser om särskild avgiftskontroll. 15.2.1TV-mottagare i dagens lag om TV-avgift Avgiftsskyldigheten i lagen (1989:41) om TV-avgift är kopplad till inne- hav av en TV-mottagare. Det är själva innehavet av en TV-mottagare som utlöser avgiftsskyldighet. Vad som är en TV-mottagare i lagens mening framgår av förarbetena till lagen om TV-avgift (prop. 1988/89:18). Den tekniska beskrivningen avser apparater som tar emot rundradiosändning som sker med analog utsändningsteknik. TV- signalerna skall kunna återges i den innehavda tekniska utrustningen. En TV-mottagare kan enligt förarbetena tekniskt närmast beskrivas som en anordning för mottagning av sådana etersändningar (radiosändningar) och trådsändningar som förmedlar rörliga bilder. Begreppen radiosänd- ning och trådsändning skall enligt förarbetena ha samma innebörd som enligt den upphävda radiolagen (1966:755). Enligt förarbetena finns det apparater som med denna definition kan utgöra TV-mottagare, fastän de i dagligt tal kallas något annat. En sådan apparat är videobandspelaren, särskilt de som är stationära. En annan sådan apparat är den utrustning som behövs för mottagning av TV- program från satelliter. I all sådan utrustning ingår en inomhusenhet och den är i sig en TV-mottagare. Det bör enligt förarbetena till lagen om TV-avgift observeras att det pågår en utveckling mot olika varianter av system-TV-apparater. Sådana anläggningar har separat tuner, bildskärm och högtalare ungefär på det sätt stationära ljudanläggningar ofta har. En sådan tuner är i sig en TV-mottagare. I fråga om en ordinär TV-mottagare bör man skilja mellan mottagar- delen och presentationsdelen, dvs. framför allt bildskärmen. Det från av- giftssynpunkt viktiga är enligt förarbetena mottagardelen, i synnerhet en kanalväljare. I förbindelse med den knappsats med vilken manövreringen sker avgör kanalväljaren vilken av de tillgängliga programkanalerna som mottagningen skall avse. Sedan tillkomsten av lagen om TV-avgift har, såsom framgår av avsnitt 6.4.1 och 6.4.2, teknikutvecklingen och den nya marknadssituationen för distribution inneburit att programföretagens utbud av radio- och TV- tjänster numera inte distribueras enbart i marknät utan även av kabel- och satellitoperatörer samt bredbands-, Internet- och mobiltelefonioperatörer. Detta medför att den tekniska mottagarutrustningen kan vara anpassad till olika former av distribution av radio och TV. 15.2.3Teknikutveckling avseende distribution och apparatur för radio och TV I avsnitt 11 har redogjorts för teknikskiftet från analog till digital teknik som pågår inom radio- och TV-området. TV kan sändas analogt eller digitalt i trådlöst marknät, via satellit eller i kabelnät. Kabelnät matas från både satellit- eller marksändningar eller är direktmatade via kabel från TV-bolagen. TV kan även distri- bueras i s.k. IP-nät. Dessa är geografiskt eller marknadsmässigt av- gränsade bredbandsnät och kan därför liknas vid kabelnät. Både radio och TV kan också sändas i öppna Internet-sändningar. Utsändning och vidaresändning av TV-signaler TV-utsändning i marknätet eller via satellit sker trådlöst genom radio- vågor som sänds ut från sändare och tas emot med antenn. Sändningar via kabel (kabel-TV eller ) består av ljuspulser eller elektro- magnetiska signaler (beroende på vilken slags kabel signalen går i) och tas emot av det enskilda hushållet genom att kabeln är ansluten till fastigheten. Skillnaden mellan analog och digital utsändning kan mycket förenklat beskrivas som att vid analog utsändning representeras ljud och bild av en vågrörelse medan de vid digital utsändning representeras som en följd av ettor och nollor. Mottagning av TV teknisk utrustning och distributionssätt tar de flesta hushåll och företag i emot analoga TV-utsänd- ningar (rundradiosändningar) via mark- eller kabelnät med en traditionell TV-mottagare. Utsändningar i marknätet och i kabelnät sker även digi- talt. En övergång till enbart digitala sändningar i marknät har inletts . Digitala utsändningar sker också i satellit- eller IP-nät eller via Internet. Om mottagning via satellit räknas in blir antalet hushåll med digital mottagning betydande. Antalet tittare med digital mot- tagning ökar successivt i takt med att det analoga marknätet släcks ned. TV-tittande kan också ske på andra sätt än via en traditionell TV- mottagare. TV-utsändning kan, genom olika distributionsnät, tas emot av såväl datorer som mobiltelefoner. En dator kan förses med ett för mark-, kabel- eller satellitsänd digital-TV eller för analog mottagning. Presentationen av signalen från ett kan ske på datorskärmen eller på en separat monitor eller skärm. Alternativt kan en separat TV- mottagare anslutas till datorn, vilket möjliggör att en TV-bild kan visas på datorns monitor. På marknaden utvecklas även s.k. handhållna enheter som kan komma att användas för ett flertal olika slags tjänster, bland annat TV-mottagning. Analoga och digitala marksändningar Analoga marksändningar kommer att kunna tas emot på vissa håll i landet fram till och med . För att det enskilda hushållet skall kunna ta emot analog utsändning av TV-program som sker i marknätet krävs en vanlig analog TV- apparat samt en antenn (egen antenn eller centralantenn). För att den enskilde skall kunna ta emot digital utsändning i marknätet från program- företagen krävs att TV-mottagaren kan ta emot digitala signaler. Antingen kan en digital-TV-box anslutas till den analoga TV-apparaten eller så finns den digitala mottagningen inbyggd i TV-mottagaren. Marksändning av digital TV riktad till mobila apparater, s.k. hand- hållna enheter, pågår som pilotprojekt runt om i . Analoga och digitala kabelsändningar Omkring hälften av alla TV-hushåll tar emot TV via kabelnäten. Utsändningen i kabelnät kan ske analogt eller digitalt. I många nät sker både analog och digital utsändning. För att de boende skall kunna ta emot TV-utbudet krävs att fastigheten är ansluten till kabelnätet och i likhet med vad som gäller för marksänd- ningar att den enskilde har en analog TV-mottagare och en digital-TV- box som ansluts till den analoga mottagaren, om utsändning sker digitalt. I vissa fall tar fastigheten eller samfälligheten emot sändningar via marknät eller satellit och överför dessa till ett internt kabelnät. Omkring 1 miljon hushåll i tar emot TV via satellit. sker satellitutsändning riktad primärt till endast digitalt. För att ta emot digital satellitsänd TV krävs liksom för mark- respek- tive kabelsändningar, en analog mottagare med ansluten digital-TV-box. Dessutom krävs en särskild antenn, parabolantenn. Eftersom sändning- arna över satellit av upphovsrättsliga skäl sker krypterat krävs också en särskild teknisk utrustning med programkort för mottagning. är ett digitalt distributionssätt som ännu är i utvecklingsfasen men som förväntas kunna bli ett vanligt distributionssätt för TV-sändningar. IP står för Internet Protocol och är en teknik som bl.a. används för att distribuera TV i IT-infrastrukturer (nät) med hög överföringskapacitet, s.k. bredband. , eller bredbands-TV, kommer antagligen att an- vändas för både rundradiosändningar och video on demand. Den tekniska utrustning som krävs för att ta emot är en TV- apparat eller en dator med ansluten digital-TV-box. Digital-TV-boxen måste vara ansluten till bredbandsnätet. En förhållandevis ny distributionsform för radio och TV är radio- och TV-utsändning över Internet (webb-TV och webbradio). Internet är ett nät för distribution av text, ljud och bild. Alla sändningar över Internet är digitala. För att kunna ta emot TV-sändning via Internet krävs en dator med Internetuppkoppling. Radioutsändningar, t.ex. från (), är ofta åtkomliga direkt över Internet. TV-sändningar sker däremot oftast på begäran, och avser då enskilda program eller programinslag som man kan se när som helst, s.k. on demand. TV-sändningar kan också streamas, dvs. ske i form av en rundradiosändning som sänds ut direkt och sker utan individuell begäran. Av bl.a. tekniska skäl sker detta fortfarande i liten utsträckning. () avser inte att bedriva rundradiosändningar på Internet annat än i begränsad utsträckning. Företagets serverkapacitet tillåter inte detta. Det är också i praktiken omöjligt för SVT att garantera att signalen kommer fram till mottagaren i rätt tid och med acceptabel kvalitet. Dessutom är det svårt att hindra okontrollerad spridning av upphovsrättsligt skyddat material vid utsänd- ning av TV via Internet. Distributionssätt för programföretagens utbud Hela eller utvalda delar av utbudet från radio och TV i allmänhetens tjänst distribueras på de plattformar som beskrivits ovan dvs. i analogt respektive digitalt marknät, i sändningar i analoga respektive digitala kabelnät, via satellit (endast digitalt), digital (vissa pilot- projekt pågår ) samt utsändning av ett begränsat utbud av TV och mera omfattande utbud av radio via programföretagens hemsidor på Internet. 15.2.4Finansiering, avgiftsskyldighet och innehav av TV Regeringens förslag: I lagen om TV-avgift anges att TV-avgiften skall finansiera radio- och TV-verksamhet i allmänhetens tjänst och verksam- het som är direkt anknuten till den. En definition av begreppet TV- mottagare införs i lagen. TV-mottagare definieras i lagen som en sådan teknisk utrustning som är avsedd att ta emot utsändning eller vidare- sändning av TV-program även om utrustningen också kan användas för annat ändamål. Utredningens förslag överensstämmer delvis med regeringens för- slag. Utredningen föreslår att en medieavgift införs som är betalningen för rätten att ta del av utsändningar från SVT, SR och Utbild- ningsradio AB (UR) och finansierar dess verksamheter. En definition av begreppet TV-mottagare införs i lagen som innebär en utvidgning i för- hållande till beskrivningen i förarbetena. TV-mottagare skall definieras som sådan teknisk utrustning som kan ta emot utsändning eller vidare- sändning av TV-program från SVT, SR och UR. Skyldighet att betala medieavgift skall dock inte föreligga vid innehav av sådan teknisk ut- rustning som endast genom anslutning till Internet tar emot utsändning eller vidaresändning av TV-program från SVT, SR och UR. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser, bl.a. Ekonomistyrnings- verket, Kammarrätten i , , KLYS m.fl., LO, och , tillstyrker förslagen att finansi- eringen skall lösas med avgifter och utvidgningen av begreppet TV- mottagare. , och anser att definitionen av TV-mottagare inte är tydlig när det gäller under vilka förutsättningar avgiftsskyldighet föreligger. Programföretagen ifrågasätter om rekvisitet att TV-mottagaren skall kunna ta emot utsänd- ning eller vidaresändning av program från SVT och UR är nödvändigt. Programföretagen anser vidare att lagstiftningen inte bör vara konstru- erad så den uppmuntrar enskilda att välja mottagningsform som innebär att ingen avgiftsskyldighet föreligger, eller att operatörer eller fastighets- ägare erbjuder mottagningsform med samma syfte. De ifrågasätter vidare förslaget om avgiftsfrihet vid mottagning av TV via Internet. Radiotjänst i anser att förslaget kommer att medföra svårig- heter att fastställa om avgiftsskyldighet föreligger eftersom uppgifter saknas om vad enskilda eller företag har för möjligheter att ta emot ut- sändningar eller vidaresändningar från SVT och UR. Tidningsutgivarna avstyrker att avgiften skall kallas medieavgift efter- som det ger betalarna intrycket av att avgiften uttas för alla medier. Länsrätten i avstyrker förslagen och anser att public service-verksamheten bör finansieras via skattemedel. och Sonera ifrågasätter förslaget om att mobila enheter skall omfattas av avgiftsskyldigheten. Vidare ifrågasätts att detaljhandeln skall åläggas att rapportera försäljningen av mobil- telefoner till RIKAB. De ifrågasätter också undantaget från avgifts- skyldighet vid mottagning av TV via Internet. Skälen för regeringens förslag Radio- och TV-verksamhet i har finansierats med särskilda avgifter. De TV-avgiftsmedel som inflyter finansierar verksamheten vid de tre programföretagen . Programföretagen får en löpande tilldelning av avgiftsmedel i enlighet med ett årligt riksdagsbeslut och de årliga anslagsvillkor som fastställs av regeringen. Som anförts i avsnitt 14.1 anser regeringen att TV-avgiften är den finansieringsform som bäst förenar en solidarisk betalningsform med goda förutsättningar för en oberoende och icke-kommersiell verksamhet. Lagen om TV-avgift reglerar skyldigheten att betala TV-avgift för den som innehar en TV-mottagare. I lagen saknas bestämmelser om hur dessa avgiftsmedel skall användas. I praktiken har detta dock varit klarlagt sedan riksdagsbeslutet om en radiolicens. Medlens användning be- stäms genom de beslut som fattar om dispositionen av medel ur rundradiokontot och av de anslagsvillkor som regeringen med- delar för programföretagens del. Eftersom avsikten är att radio och TV i allmänhetens tjänst även skall finansieras med TV-avgiftsmedel anser regeringen att det är lämpligt att detta slås fast i lagen om TV-avgift. Med hänsyn till detta och att det är innehavet av en TV-mottagare som utgör grunden för avgiftsskyldighet bör avgiften även fortsättningsvis benämnas TV-avgift och inte medieavgift som utredningen föreslagit. Förutom programföretagens kärnverksamhet som utgörs av produktion och sändning av radio och TV till allmänheten bör även program- företagens kompletterande verksamhet finansieras av TV-avgiften. Med kompletterande verksamhet avses sådan verksamhet som syftar till att komplettera och stärka kärnverksamheten, exempelvis verksamhet på Internet. Programutbudet i radio och TV i allmänhetens tjänst skall vara till- gängligt för hela publiken så att också de som inte kan eller vill betala för betalkanalernas programinnehåll på framtidens digitala plattformar kan få tillgång till ett varierat utbud av hög kvalitet. Detta innebär bl.a. att programmen, både i radio och TV och på nya plattformar, skall vara fritt tillgängligt utan andra kostnader vid sidan av TV-avgiften. Detta är också en grundläggande princip som anges i programföretagens anslagsvillkor och även det bör fastslås i lag. Avgiftsskyldighet och innehav av TV-mottagare TV-avgiften bör, liksom , finansiera produktion och utsändning av radio och TV i allmänhetens tjänst och tillfalla de programföretag som bedriver sådan verksamhet om sändningstillståndet innehåller ett förbud mot att sända reklam. TV-avgiftsskyldigheten bör inte heller fortsätt- ningsvis vara direkt kopplad till mottagning av SR:s, SVT:s och UR:s utbud. För att avgiftsskyldighet skall föreligga krävs innehav av en TV- mottagare. Avgiftsskyldigheten bör även framöver vara utformad så att det är innehavaren av en TV-mottagare som är avgiftsskyldig. På grund av den tekniska utvecklingen och ändrade beteendemönster hos TV-tittarna bör begreppet TV-mottagare och dess tekniska beskriv- ning ges en vidare innebörd än vad som gäller . Detta är nödvändigt för att de som rent faktiskt tar del av TV-utbudet oavsett distributionssätt även fortsättningsvis skall betala avgift. Därmed garanteras en stark public service-verksamhet även . I likhet med utredningen anser regeringen att det inte är meningsfullt att vare sig i lagen eller i förarbetena definiera utrustningen genom en teknisk beskrivning. Tekniken för mottagning av TV är under ständig utveckling och en lagstiftning som bygger på en närmare beskrivning av tekniken för mottagning av TV riskerar att bli inaktuell. En TV-mottagare bör definieras som sådan teknisk utrustning som är avsedd att ta emot utsändning eller vidaresändning av TV-program, även om utrustningen också kan användas för annat ändamål. På samma sätt som tidigare bör utgångspunkten vara att utrustningen tekniskt sett skall vara en anordning avsedd för mottagning av rundradiosändningar som förmedlar rörliga bilder. Med utsändning eller vidaresändning avses i enlighet med vad som gäller enligt 1 kap. 1 § radio- och TV-lagen (1996:844) en sändning som är avsedd att tas emot av allmänheten och som och utan sär- skild begäran är tillgänglig för vem som helst som vill ta emot den (rund- radiosändning). TV-tjänsten beställ-TV (video on demand) omfattas således inte av definitionen. En sådan tjänst är inte riktad till allmänheten eftersom den sändande inte utan särskild begäran från mottagaren riktar sändningen till vederbörande. Utsändning av kan ske bland annat genom s.k. IP-multicastteknik eller IP-broadcast. Dessa tekniker för ut- sändning eller vidaresändning får jämställas med rundradiosändning (broadcasting) i lagens mening. Med TV-program avses ett samlat schemalagt programutbud i form av hela programtjänster, t.ex. hela SVT1:s eller hela Kanal 5:s utbud etc. Härmed omfattas inte utsändning av vissa utdrag, t.ex. enskilda program eller programinslag, i likhet med de sändningar som sker på Inter- net eller inom ramen för en mobiltelefonitjänst. Utredningens förslag att knyta definitionen till möjligheten att ta emot sändningar från SVT och UR har mött kritik. Eftersom det inte nu före- slås att avgiften skall beläggas med mervärdesskatt bortfaller det huvud- sakliga argumentet för detta förslag. Till detta kommer de tillämpnings- problem som bl.a. RIKAB pekat på. Detta är skälen för att regeringen inte föreslår att utredningens förslag genomförs i denna del. Utsändning sker på analog väg och enligt internationellt stan- dardiserat digitalt TV-format (används den s.k. DVB- standarden). Den tekniska utrustningen, som kan bestå av en eller flera apparater, skall kunna ta emot TV-signaler som sänds i analogt format eller i ett standardiserat digitalt TV-format och omvandla dessa till ljud och bild. Utrustningen skall ha en inbyggd monitor eller motsvarande (t.ex. en projektor) för presentation av bilden eller ha en utgång där en separat monitor eller motsvarande kan anslutas för presentation. Många olika elektroniska apparater kan ta emot TV-sändningar. För att bedömas som en TV-mottagare bör emellertid den tekniska ut- rustningen vara avsedd för att ta emot TV-program även om utrustningen också kan användas för annat ändamål. Bedömningen av om den tek- niska utrustningen är avsedd för att ta emot TV-program torde i de flesta fall inte förorsaka större problem. Därmed avses huvudsakligen vanliga TV-mottagare (analoga och digitala eller en analog TV-mottagare kopp- lad till en digital-TV-box) eller annan utrustning som är avsedd för att ta emot och förmedla rörliga bilder och som har separat tuner, bildskärm och högtalare, ungefär på det sätt stationära ljudanläggningar ofta har, med vars hjälp TV-program kan återges.