prop · GT0377 · 2006-02-09 00:00:00 — Det saknas dock skäl att införa ett sådant förfarande, eftersom skyldigheten att registrera sig re- spektive anmäla sig borde vara tillräckligt. Efter det att de aktuella per- sonerna registrerats i ovan nämnda förfaranden finns möjligheten att en- ligt artikel 14.2 kontrollera de särskilda fall då det uppstått rimliga tvivel på huruvida en unionsmedborgare eller dennes familjemedlemmar har uppehållsrätt. Denna kontroll får inte genomföras systematiskt. I avsnitt 6.14.3 har närmare beskrivits vilka möjligheter till kontroll som artikel 8 och 14.2 erbjuder. Det som där sägs gäller på motsvarande sätt för uni- onsmedborgares familjemedlemmar som är skyldiga att ansöka om up- pehållskort. Därutöver kan nämnas möjligheten enligt artikel 27.3 att anmoda andra medlemsstater att lämna upplysningar om huruvida den berörda personen har förekommit i polisens register. Detta får ske vid utfärdande av registreringsbevis eller uppehållskort om det är absolut nödvändigt för att bedöma den berörda personen är en fara för allmän ordning eller säkerhet. Sådana förfrågningar får inte göras rutin- mässigt. Den sista generella kontrollmöjligheten som rörlighetsdirektivet erbjuder är det tillfälle när den aktuella personen ansöker om intyg om permanent uppehållsrätt eller permanent uppehållskort. Detta sker som huvudregel efter det att personen har uppehållit sig i landet . De kontrollmöjligheter som i övrigt står till buds är de nationella förfaranden som tillämpas på alla som uppehåller sig i landet, dvs. inklusive de egna medborgarna. Vad avser sanktionsmöjligheterna enligt rörlighetsdirektivet så tillåter artiklarna 8.2 och 9.3 att den som underlåter att uppfylla registrerings- och anmälningsskyldigheten åläggs effektiva, proportionerliga och icke- diskriminerande sanktioner. I artikel 36 anges t.o.m. att medlemsstaterna skall fastställa bestämmelser om sanktioner för överträdelser av nationel- la bestämmelser som antas i enlighet med rörlighetsdirektivet. Enligt re- geringens mening bör en rimlig utgångspunkt vara de sanktioner som tillämpas på dem som underlåter att fullgöra sin anmälningsskyldighet enligt folkbokföringslagen. Om det kan antas att en person är skyldig att göra anmälan enligt folkbokföringslagen, får förelägga ho- nom eller henne att antingen göra en sådan anmälan eller skriftligen eller muntligen lämna de uppgifter som behövs för bedömningen av hans folkbokföring. Ett sådant föreläggande får förenas med vite. Kontroll- och tvångsåtgärder med avseende på nu aktuella kategorier finns i 9 kap. NUtlL. Av 9 kap. 9 § NUtlL följer att en utlänning är skyl- dig att visa upp handlingar som visar att han har rätt att uppehålla sig i samt efter kallelse komma till eller polismyn- digheten och lämna uppgifter om sin vistelse här. Om utlänningen inte gör detta får han eller hon hämtas genom polismyndighetens försorg. Dessa åtgärder får endast vidtas om det finns anledning att anta att utlän- ningen saknar rätt att uppehålla sig här eller om det annars finns särskild anledning till kontroll. Detta bör kunna anses motsvara vad som finns angivet i artikel 14.2 i rörlighetsdirektivet om att det skall finnas rimliga tvivel på huruvida en enskild har uppehållsrätt. De kontroll- och tvångs- åtgärder som anges i 9 kap. NUtlL får därför anses vara godtagbara enligt rörlighetsdirektivet. Däremot förhåller det sig annorlunda när det gäller möjligheter att vidta åtgärder mot den som kan antas ha uppehållsrätt men som underlåter att registrera sig eller ansöka om uppehållskort. Sådana åtgärder bör motsvara de åtgärder som tillåts en- ligt folkbokföringslagen. Möjligheten till hämtning finns inte i folkbok- föringslagen, vilket bör betyda att en sådan åtgärd inte är godtagbar en- ligt rörlighetsdirektivet. Istället bör motsvarande möjligheter till vitesfö- reläggande enligt folkbokföringslagen införas. För att inte hämma effek- tiviteten i förfarandet bör själva vitesföreläggandet inte kunna överkla- gas. Avsaknaden av klagorätt bör dock kompenseras genom att vitets lämplighet skall kunna bedömas i samband med prövningen av en ansö- kan om utdömande av vitet. En sådan prövning bör lämpligen ankomma på migrationsdomstol. Med folkbokföringslagen som utgångspunkt för vad som är proportionerligt och icke-diskriminerande bör det visserligen vara möjligt att införa en regel om att den som uppsåtligen eller av grov oaktsamhet inte fullgör sin registreringsskyldighet enligt rörlighetsdirek- tivet kan dömas till penningböter. Regeringen anser dock att möjligheten till vitesföreläggande är tillräckligt. möjligheter att förelägga den enskilde att lämna uppgifter bör framgå av lag. Detsamma bör gälla verkets möjlighet att förelägga vite. Det kan avslutningsvis nämnas att det enligt artikel 20.2 finns möjlig- het att ålägga en familjemedlem från tredje land proportionerliga och icke-diskriminerande sanktioner även för det fallet att denne underlåter att ansöka om permanent uppehållskort. Eftersom utlänningens vistelse i landet i sådana fall får antas vara känd , anser regeringen att behovet av utlänningskontroll i dessa fall inte är sådant att det finns anledning att införa några bestämmelser som ger rätt att ålägga utlänningen sanktioner för det fall att han eller hon underlåter att ansöka om permanent uppehållskort. 5.16.2Migrationsverkets skyldighet att tillhandahålla handling- ar Regeringens bedömning: Det bör i författning anges att Migrationsver- ket skall utfärda registreringsbevis, intyg om inlämnad ansökan om up- pehållskort, uppehållskort samt intyg om permanent uppehållsrätt respek- tive permanent uppehållskort till de utlänningar som är berättigade till detta, liksom när dessa handlingar senast skall utfärdas och deras giltig- hetstid. Någon lagändring är dock inte nödvändig utan kan regleras ge- nom närmare föreskrifter från regeringen. Utredningens bedömning: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: anser att även EES-medborgare bör få ett intyg om att de ansökt om att bli registrerade även om det inte krävs enligt direktivet. ska visserligen handlägga skyndsamt men det är enligt verkets mening inte troligt att alla ärenden kommer att vara kompletta för registrering när de kommer in. I de fall då registreringsbevis inte kan utfärdas direkt i samband med ansökan är det därför av vikt för den sökande att kunna visa att han eller hon ansökt om registrering. Skälen för regeringens bedömning: Till följd av bestämmelserna i rörlighetsdirektivet samt nu framlagda författningsförslag i fråga om in- förande av registrerings- och ansökningsförfaranden bör det ankomma på den myndighet som administrerar dessa förfaranden, , att utfärda vissa handlingar. Enligt regeringens mening bör några andra handlingar än vad som direkt framgår av direktivet inte utfärdas. För det fallet att en EES-medborgares ansökan om registrering inte innehåller de uppgifter som enligt direktivet får krävas för att registreringsbevis skall utfärdas, torde det inte föreligga några hinder mot att avvakta med utfär- dandet. I annat fall skall utfärdandet av registreringsbeviset, vilket inte är avsett att föregås av någon saklig prövning av uppehållsrätten, ske ome- delbart. skyldighet att tillhandahålla ifrågavarande handlingar, liksom när dessa senast skall utfärdas, bör författningsregle- ras. Detsamma gäller giltigheten av uppehållskort och permanent uppe- hållskort. Någon lagändring bedöms dock inte nödvändig, utan regler- ingen bör lämpligen ske genom närmare föreskrifter av regeringen i sam- band med den nya utlänningsförordningen. Regeringens bedömning: De handlingar som anges i rörlighetsdirektivet bör utfärdas utan avgift. Någon författningsändring är inte nödvändig. Utredningens bedömning: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Har inte särskilt yttrat sig över förslaget. Skälen för regeringens bedömning: Enligt artikel 25.2 skall de hand- lingar som utfärdas i enlighet med rörlighetsdirektivet utfärdas gratis eller mot betalning av ett belopp som inte överstiger de avgifter som lan- dets egna medborgare betalar för liknande handlingar. För svenskt vid- kommande är personbeviset den handling som ligger närmast till hands att likställa med de handlingar som anges i rörlighetsdirektivet. Eftersom personbeviset inte är avgiftsbelagt kan således inte heller dessa handling- ar vara förenade med en ansökningsavgift. Utfärdande myndighet bör därför tillhandahålla dessa handlingar avgiftsfritt. Regeringens bedömning: Det är inte nödvändigt att införa några sär- skilda bestämmelser om avregistrering. Utredningens bedömning : Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Har inte särskilt yttrat sig över bedömningen. Skälen för regeringens bedömning: Rörlighetsdirektivet innehåller inte några egentliga regler om avregistrering. Artikel 35 anger att med- lemsstaterna under vissa förutsättningar får vidta nödvändiga åtgärder för att neka, avbryta eller dra tillbaka en rättighet enligt rörlighetsdirektivet. Något hinder mot att registreringsmyndigheten vidtar avregistreringsåt- gärder bör därför knappast föreligga. Direktivet förbjuder systematiska Prop. 2005/06:77 kontroller av om unionsmedborgaren alltjämt har uppehållsrätt. således inte bli fråga om att införa rutiner för att systematiskt uppdatera registret. Endast i de fall då det framkommit en särskild anledning att ifrågasätta en EES-medborgares uppehållsrätt kan det blir fråga om att undersöka om han eller hon fortfarande skall vara registrerad. Fram- kommer det då att EES-medborgaren inte längre har uppehållsrätt bör han eller hon avregistreras. Det kan dock finnas skäl att låta uppgifterna kvarstå i registret som historiska uppgifter. Regeringen bedömer det så- ledes inte som nödvändigt att införa särskilda bestämmelser om att EES- medborgare får avregistreras. En sådan åtgärd får anses följa av registre- ringsmyndighetens allmänna behörighet att föra register över de utlän- ningar som har uppehållsrätt i . Regeringens bedömning: Det är inte nödvändigt att, som en följd av genomförandet av rörlighetsdirektivet, ändra de nuvarande reglerna om vissa myndigheters möjlighet till direktåtkomst till personuppgifter som behandlas automatiserat av . Det är inte heller nödvän- digt att utöka kretsen av myndigheter som skall ha sådan direkt- åtkomst. Utredningens bedömning: Utredningen har bedömt att det inte är nödvändigt att ändra de nuvarande reglerna för myndigheters möjligheter till direktåtkomst av personuppgifter. Remissinstanserna: Kammarrätten i har konstaterat att de myndigheter som har direktåtkomst till verksam- hetsregister är , polismyndigheter, Utlänningsnämn- den, , utlandsmyndigheter och i vissa fall Centrala stu- diestödsnämnden. Det är enligt Kammarrätten viktigt att ändra bestäm- melserna i utlänningsdataförordningen så att fr.o.m. även migrationsdomstolarna har direktåtkomst till registret. Skälen för regeringens förslag: Någon rättslig definition av begrep- pet direktåtkomst finns inte. Enligt en vedertagen uppfattning innebär direktåtkomst en möjlighet för myndigheter att på egen hand ta del av och söka efter uppgifter i en informationssamling som behandlas, dock utan att man själv kan bearbeta eller på annat sätt påverka innehållet. Direktåtkomsten måste, i fråga om sådana personuppgifter som behand- las automatiserat av , vara förenlig med de ändamål för vilka får behandla personuppgifterna. När det gäller uppgifter som behandlas i rörlighetsdirektivet måste således direktåt- komst av dessa vara förenliga med de ändamål som behandlas i avsnitt 5.14. I utlänningsdataförordningen anges vilka myndigheter som i all- mänhet har direktåtkomst till verksamhetsregister. Åtkomsten begränsas på så sätt att det anges att åtkomsten begränsas till att avse endast personuppgifter som en tjänsteman oundgängligen behö- ver för att fullgöra sina arbetsuppgifter enligt sin myndighets verksamhet enligt utlännings- och medborgarskapslagstiftningen. Enligt regeringens bedömning är några författningsändringar inte nöd- vändiga med avseende på möjligheterna till direktåtkomst till de uppgif- ter som specifikt kommer att behandlas av till följd av rörlighetsdirektivets genomförande. Huruvida ytterligare myndigheter rent allmänt bör ges direktåtkomst till de personuppgifter som behandlas automatiserat av är en fråga som lämpligen bör behand- las i samband med den nya utlänningsdatalag som föreslås av Utlän- ningsdatautredningen (SOU 2003:40). Vad särskilt avser migrationsdom- stolarnas möjlighet till direktåtkomst är denna fråga före- mål för beredning inom inför den nya instans- och processordning som införs när NUtlL träder i kraft . Regeringens bedömning: Nuvarande bestämmelser i sekretesslagen (1980:100) är tillräckliga för att kunna tillgodose behovet av sekretess för de personuppgifter som kommer att behandlas i samband med de fö- reslagna registrerings- och ansökningsförfarandena Utredningens bedömning: Överensstämmer i sak med regeringens. Remissinstanserna: Har inte särskilt yttrat sig över bedömningen. Skälen för regeringens bedömning: I 7 kap. 14 § sekretesslagen (1980:100), SekrL, finns bestämmelser om skydd för uppgifter som rör utlänningar. Sekretesskyddet för utlänningar är avsett att förhindra att röjande av uppgift om utlänning leder till skada som hänger samman med hans eller hennes särskilda förhållanden som utlänning. Bl.a. gäller sek- retess i verksamhet för kontroll av utlänningar för uppgift om enskilds personliga förhållanden, om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan att den enskilde eller någon närstående till den enskilde lider men. Med sådan verksamhet avses bl.a. ärenden om uppehållstillstånd, avvisning, utvisning samt andra kontrollåtgärder och löpande tillsyn. Beslut i utlän- ningsärenden omfattas inte av denna sekretessbestämmelse utom såvitt avser uppgifter i skälen. Enligt regeringens bedömning kommer 7 kap. 14 § SekrL att omfatta även registrerings- och ansökningsförfarandena hos , varför det således saknas behov av att stärka sekre- tesskyddet för de uppgifter som förekommer i samband med dessa förfa- randen. Det kan i sammanhanget påpekas att det sekretesskydd som här- igenom kommer att råda för uppgifterna är starkare än vad som hade va- rit fallet om motsvarande uppgifter hade behandlats inom ramen för folk- bokföringen. Enligt 7 kap. 15 § första stycket SekrL skall sekretess gälla för uppgift om enskilds personliga förhållanden i verksamhet som avser folkbokföringen, om det av särskild anledning kan antas att den enskilde eller någon honom närstående lider men om uppgiften röjs. Som nämnts skall dock sekretess råda i samband med de ifrågavarande regi- strerings- och ansökningsförfarandena, om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan att den enskilde eller någon närstående till den enskilde lider men. Efter en lagändring som trädde i kraft framgår numera av 7 kap. 14 § SekrL att sekretessen även gäller hos myndighet som lämnar biträde i ett sådant ärende eller sådan verksamhet. Således kommer även utlandsmyndigheternas eventuella befattning med de upp- gifter som behandlas i dessa förfaranden att omfattas av denna sekretess. Även andra sekretessbestämmelser kan komma att aktualiseras i sam- band med behandlingen av de i sammanhanget aktuella uppgifterna. En- ligt 7 kap. 16 § SekrL gäller sekretess bl.a. för personuppgift i personre- gister som anges i datalagen (1973:289), om det kan antas att ett utläm- nande skulle medföra att uppgiften används för automatisk databehand- ling i strid med datalagen. Enligt 7 kap. 41 § SekrL gäller viss sekretess i angelägenhet som avser en framställning enligt 3 § lagen (2000:344) om Schengens informations- system om bl.a. att en person skall nekas tillträde till eller uppehållstill- stånd i Schengenstaterna. Vad det här är fråga om är informationsutbyte med anledning av det informationssystem som Schengenstaterna har. för därför ett register som är anslutet till övriga länders motsva- righeter. Enligt 2 § lagen om Schengens informationssystem är syftet med registret bl.a. att främja samarbete som avser frågor om inresa och uppehållstillstånd. Syftet med registret är inte att främja samarbete avse- ende frågor om uppehållsrätt. Regeringen finner därför ingen anledning att överväga ändring av 7 kap. 41 § SekrL, eftersom den avser andra ärenden än de som aktualiseras av rörlighetsdirektivet. Om syftet med register skulle komma att ändras till att omfat- ta även samarbete i frågor om uppehållsrätt kommer emellertid en änd- ring i den nu nämnda sekretessbestämmelsen att bli nödvändig. Slutligen bör sägas något om statistiksekretessen enligt 9 kap. 4 § SekrL. Denna bestämmelse är tillämplig på den statistik som kontinu- erligt för enligt 2 § förordningen (1988:429) med instruktion för Migra- tionsverket. Bestämmelsen kommer även att bli tillämplig på statistisk hantering av de uppgifter som behandlas med anledning av förfarandena enligt rörlighetsdirektivet. Någon ändring av denna bestämmelse är såle- des inte nödvändig. 5.17.3Socialnämnds skyldighet att lämna ut uppgifter Regeringens förslag: En socialnämnd skall på begäran lämna ut uppgif- ter angående en utlännings personliga förhållanden till en polismyndig- het, Säkerhetspolisen, , en migrationsdomstol, Migra- tionsöverdomstolen eller regeringen även när fråga uppkommit om ut- länningen har uppehållsrätt. Utredningens förslag: Överensstämmer i sak med regeringens. Remissinstanserna: Har inte särskilt yttrat sig över förslaget. Skälen för regeringens förslag: Enligt 17 kap. 1 § NUtlL skall en so- cialnämnd lämna ut uppgifter angående en utlännings personliga förhål- landen, om en polismyndighet, Säkerhetspolisen, , en migrationsdomstol, Migrationsöverdomstolen eller regeringen begär det och uppgifterna behövs för att avgöra ett ärende om uppehållstillstånd eller för verkställighet av ett beslut om avvisning eller utvisning. Enligt regeringens mening behöver bestämmelsen kompletteras med motsva- rande skyldighet när fråga uppkommit om en utlänning har uppehållsrätt. Eftersom möjligheterna till rutinmässig kontroll enligt rörlighetsdirekti- vet är begränsade kan det endast i undantagsfall finnas anledning att be- gära in uppgifter från en utreda om en utlänning har uppehållsrätt. Fråga om utlänningen har uppehållsrätt kan dock upp- komma även i andra fall än vid sådan kontroll, t.ex. när ett ärende om utvisning redan har aktualiserats. Eftersom möjligheten att utvisa en ut- länning med uppehållsrätt är begränsade, bör den beslutande myndighe- ten ha möjlighet att inhämta uppgifter för att närmare kunna bedöma om utlänningen har uppehållsrätt eller ej. I samband med utvisning pga. brott bör det dock i möjligaste mån ankomma på utlänningen själv att be- stämma vilka uppgifter som domstolen skall beakta inom ramen för brottmålsprocessen. Regeringen anser därför att socialnämndens upp- giftsskyldighet inte skall utsträckas till att omfatta även allmän domstol. Regeringens förslag: Utlänningar med uppehållsrätt skall vara befriade från kravet på arbetstillstånd. Kravet på likabehandling i artikel 24.1 i rörlighetsdirektivet kräver i övrigt inga författningsändringar. Utredningens förslag: Utredningen har föreslagit att utlänningsför- ordningen ändras på så sätt att alla de familjemedlemmar som har rätt att vistas i landet enligt rörlighetsdirektivet undantas från kravet på arbets- tillstånd. Remissinstanserna: Har inte särskilt yttrat sig över förslaget. Skälen för regeringens förslag: Som har redogjorts för i av- snitt 4.24 framgår av artikel 24.1 i rörlighetsdirektivet att alla de som enligt rörlighetsdirektivet uppehåller sig inom landet skall åtnjuta samma behandling som de egna medborgarna inom de områden som omfattas av fördraget. Av artikel 23 framgår vidare att unionsmedborgares familje- medlemmar som har uppehållsrätt eller permanent uppehållsrätt här skall, oavsett medborgarskap, ha rätt att ta anställning eller inleda verksamhet som egenföretagare. Enligt regeringens bedömning medför det sagda, bl.a. med hänsyn till att arbetstillstånd självfallet inte krävs av svenska medborgare, att utlänningar med uppehållsrätt bör undantas från kravet på arbetstillstånd. Till följd av undantagsbestämmelser i utlänningsför- ordningen är en stor del av EES-medborgarna och deras fa- miljemedlemmar undantagna från kravet på arbetstillstånd. Regeringen anser dock att det nu föreslagna undantaget, som i sak medför att kretsen av familjemedlemmar som undantas från kravet från arbetstillstånd ut- ökas, lämpligen bör tas in direkt utlänningslag. I övrigt bedömer regeringen att kravet på likabehandling i artikel 24.1 inte kräver några författningsändringar i utlänningslagstiftningen. Artikel 24.2 tillåter dock vissa undantag i fråga om likabehandling beträffande andra än arbetstagare, egna företagare och deras familjemedlemmar. Be- stämmelsen anger att den mottagande medlemsstaten inte är skyldig att bevilja socialt bistånd under uppehållets tre första månader. Vidare före- ligger det inte någon skyldighet att bevilja sådant bistånd för arbetssö- kande så länge de vistas i landet med stöd av artikel 14.4 b. Artikel 24.2 medger slutligen även vissa inskränkningar i rätten till studiebidrag och studielån, intill dess permanent uppehållsrätt erhållits. Enligt regeringens bedömning motsvarar uttrycket socialt bistånd av vad som i svensk rätt inordnas under socialtjänstlagstiftningens område. Att det i kommissio- nens kommentar till direktivförslaget anges att även kostnadsfri sjuk- vård för medellösa omfattas av begreppet socialt bistånd föranleder ingen annan bedömning. I betänkandet SOU 2005:34, och den fria rörligheten, har bl.a. behandlats frågan hur socialtjänstlagstift- ningen förhåller sig till artikel 24 i rörlighetsdirektivet. Ändringar i soci- altjänstlagen (2001:453) har föreslagits. Vad avser frågan om begräns- ningar av studerandes rätt till bistånd till uppehälle för studier inklusive yrkesutbildning i form av studiebidrag eller studielån, är denna för närva- rande föremål för behandling inom . Eftersom bestäm- melsen om undantag från kravet på likabehandling i artikel 24.2 är fakul- tativ och dessutom är föremål för behandling på annat håll, kan det bli aktuellt med författningsändringar beträffande unionsmedborgare vad gäller bl.a. studiestödet. Regeringens förslag: Den nuvarande bestämmelsen i 20 § andra stycket lagen (2001:82) om svenskt medborgarskap, enligt vilken ett tidsbegrän- sat uppehållstillstånd som beviljats en medborgare i en annan EES-stat än , , eller i medbor- garskapshänseende skall likställas med ett permanent uppehållstillstånd, ersätts med en regel om att permanent uppehållsrätt i medborgarskaps- hänseende skall likställas med permanent uppehållstillstånd. Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Har inte särskilt yttrat sig över förslaget. Skälen för regeringens förslag: I artikel 17 i EG-fördraget anges att varje person som är medborgare i en medlemsstat skall vara unionsmed- borgare. EG-fördraget reglerar dock inte det nationella medborgarskapet, vilket alltjämt faller inom medlemsstaternas kompetens. Enligt 6-9 och 11 §§ lagen (2001:82) om svenskt medborgarskap, MedbL, är ett krav för att bli svensk medborgare att sökanden har per- manent uppehållstillstånd i . Av de angivna bestämmelserna är det i första hand 11 § MedbL som har betydelse för direktivets förmåns- tagare. Enligt bestämmelsen kan en utlänning efter ansökan beviljas svenskt medborgarskap om han eller hon har styrkt sin identitet, har fyllt , har permanent uppehållstillstånd i , har hemvist här i landet såvitt gäller det stora flertalet nu aktuella utlänningar samt har haft och kan förväntas komma att ha ett hederligt lev- nadssätt. Eftersom medborgare i övriga nordiska länder inte behöver ha uppehållstillstånd för att vistas i undantas dessa utlänningar, en- ligt 20 § första stycket MedbL, från kravet på permanent uppehållstill- stånd.