prop · GT0345 · 2006-03-02 00:00:00 — Sådana interna uppdragsavtal som innebär att ett institut eller ett försäkringsföretag lägger ut delar av sin verksamhet på ett annat närstående företag är en intern transaktion i lagens mening. Interna transaktioner skall rapporteras enligt 11 och 12 §§. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 9.3. Institut och försäkringsföretag som ingår i ett finansiellt konglomerat skall ha en tillräckligt stor kapitalbas i förhållande till det kapitalkrav som ställs på dem. Kapitalbas och kapitalkrav för det fi- nansiella konglomeratet måste därför beräknas fortlöpande. Rapporte- ringen till inspektionen liksom den beräkning som görs i samband med rapporteringen, behöver dock ske endast vid vissa regelbundet återkom- Enligt konglomeratdirektivet räcker det med en gång Prop. 2005/06:45 . Som framgår av 9 kap. 1 § får lagen kompletteras med föreskrifter om innehållet, omfattningen och fullgörandet av rapporteringen. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 9.1. Det är endast sådana riskkoncentrationer och interna transaktioner som är betydande som regelbundet enligt konglomeratdirektivet minst en gång behöver rapporteras till . Vad som skall rapporteras beslutas i varje enskilt fall och bedömningen görs i två steg. skall identifiera vilka riskkoncentrationer och interna transaktioner som skall rapporteras. Vid denna identifiering skall inspektionen beakta det finansiella konglomeratets specifika grupp- och riskhanteringsstruktur. Innan inspektionen bestämmer vilka risk- koncentrationer och transaktioner som är av intresse, skall inspektionen emellertid höra de övriga relevanta behöriga myndigheterna. skall dessutom bestämma vilka risker och trans- aktioner som skall anses betydande. Innan det sker, skall inspektionen höra både övriga relevanta behöriga myndigheter och det finansiella konglomeratet. När inspektionen fastställer tröskelvärden för de risker och transaktioner som skall anses betydande, kan inspektionen göra detta med utgångspunkt i kapitalbaser eller tekniska regler. Om det inte har fastställts några sådana gränsvärden skall enligt artikel 8.2 i konglomeratdirektivet en transaktion åtminstone anses som betydande om beloppet överstiger av det totala belopp som kapital- kraven uppgår till inom det finansiella konglomeratet. Enligt 9 kap. 1 § 7 får regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer meddela föreskrifter som beskriver de riskkoncentrationer och interna transaktioner som skall rapporteras och om fullgörandet av denna rapportering. Bestämmelsen behandlas i avsnitten 9.2 och 9.3. Av paragrafen framgår vilket företag som skall upprätta och ge in rap- porter till . Om ett finansiellt konglomerat leds av ett institut eller ett försäkringsföretag är det detta reglerade företag som skall upprätta och ge in rapporter. När ett finansiellt konglomerat inte leds av ett institut eller ett försäkringsföretag, finns det två alternativ. Det ena är att låta det blandade finansiella holdingföretaget upprätta och ge in rap- porterna. Det andra är att efter att ha hört de övriga relevanta behöriga myndigheterna och det finansiella konglomeratet besluta att uppgiften i stället skall fullgöras av ett institut eller ett försäkringsföretag i det finansiella konglomeratet. bör sträva efter att lägga ansvaret för rapporteringen på det reglerade företag som ansvarar för konglomeratets ekonomiska ställning, riskhanteringssystem etc. Bestämmelsen behandlas i avsnitten 9.19.3. Av sektorsbestämmelserna 1 kap. 1 a § försäkringsrörelselagen och 6 kap. 2 § lagen om bank- och finansieringsrörelse framgår att institut och försäkringsföretag skall ha system för riskhantering och rutiner för intern kontroll som är anpassade till företagets individuella risksituation. Den förevarande paragrafen reglerar skyldigheten att ha system för riskhantering och rutiner för intern kontroll på konglomeratnivå, dvs. system och rutiner som tar hänsyn till det finansiella konglomeratets samlade risksituation. Ansvaret för att sådana system och rutiner finns ligger enligt bestämmelsen på institut och försäkringsföretag i konglomeratet. De utländska företagens skyldighet i detta avseende regleras av lagstiftningen i det land där företagen auktoriserats. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 9.4. Paragrafen anger att de rapporteringsskyldiga företagen skall ha nödvändiga rutiner för intern kontroll för att ta fram de uppgifter som kan vara av betydelse för tillsynen. En sådan skyldighet finns både i förhållande till och till en utländsk myndighet som är samordnare. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 9.4. I paragrafens första stycke behandlas skyldigheten för företag som ingår i ett finansiellt konglomerat att lämna den information som behövs för att det företag som ansvarar rapporteringen till eller en utländsk behörig myndighet som är samordnare för konglomeratet skall kunna fullgöra sin rapporteringsskyldighet. Bestämmelsen innebär att ett svenskt företag även är skyldigt att lämna uppgifter till ett utländskt företag som ansvarar för rapporteringen till den utländska samordnaren. Ett svenskt företag kan ingå i en grupp som inte är ett finansiellt konglomerat enligt svensk rätt (se 2 kap. 1 §) men enligt konglomerat- direktivet. Så kan exempelvis vara fallet om det inte finns ett institut eller ett försäkringsföretag i gruppen men väl ett finansiellt institut. Enligt andra stycket skall även i detta fall de svenska företagen lämna information till det företag som ansvarar för rapporteringen för det utländska finansiella konglomeratet. Liknande bestämmelser finns i 7 a kap. 9 § försäkringsrörelselagen och 7 kap. 7 § kapitaltäckningslagen. Paragrafen, som beskriver de krav som ställs på ledningen i ett blandat finansiellt holdingföretag, behandlas i avsnitt 10. Av paragrafens första stycke framgår att skall utöva tillsyn över att denna lag följs. I fråga om institut och försäkringsföretag får inspektionen, med de tillägg som följer av lagen, bedriva tillsynen med utgångspunkt i de be- stämmelser som finns i rörelsereglerna för respektive institut eller försäk- ringsföretag. I fråga om de särskilda beräkningsgrunderna i 2 kap. 5 och 6 §§ och 8 § tredje stycket och 9 § samt 3 kap. 3 och 4 §§ gäller en särskild beslutsordning. Om är den enda tillsynsmyndigheten med intresse i konglomeratet, skall eventuella beslut fattas av inspektio- nen ensam. Om det förutom inspektionen finns andra, utländska rele- vanta behöriga myndigheter inblandade, måste de vara överens om att tillämpa t.ex. någon av de särskilda beräkningsgrunderna för att Finans- inspektionen i sin tur skall kunna besluta om att de skall tillämpas. Ett sådant beslut i samförstånd mellan inspektionen och andra myndigheter är en sådan internationell överenskommelse som enligt 10 kap. 3 § regeringsformen får ingås av inspektionen bara på uppdrag av regeringen. skall, när inspektionen är samordnare för det finansiella konglomeratet ta in en eventuell överenskommelse med de andra relevanta behöriga myndigheterna i ett skriftligt beslut, se. t.ex. 4 kap. 4 §. Om ett företag i konglomeratet begär att prövar om det finns förutsättningar att tillämpa någon av de särskilda beräknings- grunderna, skall inspektionen enligt andra stycket fatta ett uttryckligt beslut om bestämmelsen är tillämplig enligt svensk rätt. När det finns flera relevanta behöriga myndigheter, måste dessa emellertid ändå komma överens om att tillämpa den särskilda beräkningsgrunden för att den skall gälla. Om beslutar att helt eller delvis undanta en grupp från tillämpningen av lagen enligt 3 kap. 4 § skall inspektionen enligt tredje stycket underrätta de övriga behöriga myndigheter som berörs av beslutet. Som föreslagits av Lagrådet skall en sådan underrättelse även göras när inspektionen fattar övriga beslut enligt första stycket. Någon underrättelse behöver emellertid inte göras om de berörda behöriga myndigheterna underrättats om beslutet enligt 4 kap. 5 §. beslut enligt denna paragraf kan överklagas enligt 10 kap. Bestämmelsen behandlas i avsnitten 8.2 och 8.3 Upplysningsskyldigheten enligt paragrafens första stycke gäller såväl reglerade som icke-reglerade företag. kan med stöd av bestämmelsen begära in uppgifter från företag som ingår i finansiella konglomerat för vilka inspektionen är samordnare. kan emellertid också begära in uppgifter från svenska företag som ingår i ett finansiellt konglomerat för vilken en annan tillsynsmyndighet är sam- ordnare. Den informationen kan sedan lämnas vidare till samordnaren enligt 5 och 6 §§ (se artiklarna 11.3 och 14.2 i konglomeratdirektivet). Om företaget inte lämnar begärda upplysningar till Finansinspektio- nen, får inspektionen enligt andra stycket förelägga företaget att göra det. Ett sådant föreläggande kan förenas med vite (se 7 kap. 9 §). ländskt reglerat företag som hör hemma i ett land inom EES får dock inte bli föremål för ett sådant föreläggande. I fråga om sådana företag gäller i stället 7 kap. 3 §. Det sistnämnda kommer på förslag av Lagrådet till uttryck andra meningen. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 11.4. Av paragrafen framgår att får göra platsundersök- ningar hos ett svenskt blandat finansiellt holdingföretag som enligt 5 kap. 12 § andra stycket är rapporteringsskyldigt till inspektionen. Genom undersökningar på plats kan inspektionen kontrollera bl.a. att det finns erforderliga rutiner för intern kontroll som företaget enligt 5 kap. 14 § skall ha för att ta fram uppgifter som kan vara av betydelse för tillsynen över det finansiella konglomeratet. I konglomeratdirektivet beskrivs tämligen ingående hur samarbetet och informationsutbytet mellan myndigheterna skall ske (se t.ex. artikel 11 första stycket och artikel 12). Bestämmelsen i denna paragraf är tillämplig även på sådant samarbete som indirekt följer av direktivet, t.ex. på överenskommelser om samordningsåtgärder enligt artikel 11 andra stycket i konglomeratdirektivet. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 11.3. kan efter begäran från en utländsk behörig myndig- het behöva kontrollera information från ett företag beläget i och som omfattas av tillsynen över finansiella konglomerat eller en sådan offentlig reglering som bygger på konglomeratdirektivet. Av paragrafen följer att inspektionen, i den omfattning som är möjlig enligt gällande lagar och förordningar, skall bistå den utländska myndigheten med dessa uppgifter. Paragrafen ger även den utländska myndigheten en rätt att närvara vid en kontroll som utförs av inspektionen. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 11.5. Paragrafen innehåller en bestämmelse om sekretess för den som vid full- görandet av sina skyldigheter enligt denna lag får vetskap om vissa affärsförhållanden. Paragrafen utgör bara ett komplement till de särskilda bestämmelser om tystnadsplikt som gäller enligt sektorsbestämmelserna. Bestämmelsen överensstämmer, bortsett från vissa språkliga juster- ingar, med motsvarande sekretessregel för finansiella företagsgrupper i 7 kap. 13 § kapitaltäckningslagen och för försäkringsgrupper i 7 a kap. 10 § försäkringsrörelselagen. Institut, försäkringsföretag och blandade finansiella holdingföretag är skyldiga att lämna uppgifter till om det finansiella konglomeratet. De behöver för att kunna fullgöra denna skyldighet få viss finansiell information av övriga företag som ingår i konglomeratet. Det kan då röra sig om företag som inte står under finansiell tillsyn, vare sig inom eller utanför . Syftet med denna sekretessbestämmelse är att skydda sådan information som mottas av det företag som är upp- För institut gäller redan sek- retess för den beskrivna situationen enligt de särskilda rörelselagarna, se 1 kap. 10 § lagen om bank- och finansieringsrörelse, 1 kap. 8 § lagen (1991:981) om värdepappersrörelse, 4 kap. 4 § lagen (2002:149) om utgivning av elektroniska pengar och 2 kap. 19 § lagen (2004:46) om investeringsfonder. Någon motsvarande bestämmelse om tystnadsplikt finns inte för försäkringsföretag eller blandade finansiella holdingföretag. Sekretesskyddet i den förevarande paragrafen omfattar därför informa- tion som lämnats till försäkringsföretag och blandade finansiella holding- företag. Den i paragrafen föreskrivna tystnadsplikten gäller inte bara för styrel- seledamöter och anställda utan också för befattningshavare som fått kän- nedom om förhållanden som omfattas av tystnadsplikt, t.ex. revisorer. Den som bryter mot bestämmelsen kan dömas för brott mot tystnads- plikt enligt 20 kap. 3 § . Som konstateras av Lagrådet stadgas det däremot i vissa andra lagar, t.ex. 1 kap. 10 § lagen om bank- och finansieringsrörelse, att ansvar för brott mot tystandsplikten inte skall följa för den som bryter mot en motsvarande bestämmelse om tystnadsplikt. Oavsett om man anser att den ena eller andra ordningen bör gälla förordar Lagrådet att frågan löses på ett enhetligt sätt där inte en särreglering kan motiveras. Regeringen, som delar denna bedömning, avser att återkomma till frågan i ett senare lagstiftningsärende. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 11.6. Bestämmelsen reglerar försäkringsföretags och blandade finansiella holdingföretags uppgiftsskyldighet till undersökningsledare eller åkla- gare. Sådan uppgiftsskyldighet finns för bl.a. kreditinstitut genom bestämmelser i 1 kap. 11 § lagen (2004:297) om bank- och finansieringsrörelse och 7 kap. 13 a § kapitaltäckningslagen. Förutsättningen för att ett försäkringsföretag eller ett blandat finansiellt holdingföretag skall vara skyldigt att lämna ut uppgifter är att det begärs av en undersökningsledare (dvs. åklagare eller polis) eller en åklagare samt att det sker under en utredning enligt reglerna om förundersökning i brottmål respektive i ett ärende om rättslig hjälp i brottmål på framställ- ning av en annan stat eller en mellanfolklig domstol. Det innebär att en uppgiftsskyldighet alltid föreligger om uppgifterna begärs under en svensk förundersökning och om begäran görs av undersökningsledaren. Pågår inte någon sådan förundersökning eller begärs uppgifterna av någon annan än undersökningsledaren, är företaget inte skyldigt att lämna ut uppgifter enligt denna bestämmelse. Uppgiftsskyldigheten innefattar även det fallet att begäran om upp- gifter görs för att bistå utländska myndigheter i deras brottsutredningar sedan en ansökan om rättslig hjälp i brottmål framställts. En sådan be- gäran handläggs enligt lagen (2000:562) om internationell rättslig hjälp i brottmål. En ansökan enligt den lagen handläggs av domstol eller åkla- gare och om inte annat föreskrivs i lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål under de förutsättningar och enligt det förfarande som gäller för en motsvarande åtgärd under en svensk förundersökning eller rättegång (se 2 kap. 1 och 10 §§ nämnda lag). åklagaren vidtar sker således i de flesta fall enligt reglerna om förundersökning. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 11.6. I 8 § finns bestämmelser om skyldighet att lämna ut uppgifter om enskil- das förhållanden till företag inom ett finansiellt konglomerat när detta begärs av undersökningsledaren i en svensk förundersökning eller av åklagare i ett ärende om rättslig hjälp i brottmål. Enligt första stycket får undersökningsledaren eller åklagaren förordna om meddelandeförbud. Förordnandet får riktas till företaget i fråga och till dess anställda och styrelseledamöter. Förbudet avser såväl det förhållandet att uppgifter har lämnats ut som att en förundersökning eller ett ärende om rättslig hjälp pågår. Förbudet innebär att sådana uppgifter inte får lämnas till kunden eller någon utomstående person. I de flesta fall torde det räcka med att förordnandet riktas till en begränsad personkrets, t.ex. de personer som har handlagt begäran om utlämnandet av uppgifter och dem som annars känner till saken. Endast i undantagsfall torde det bli aktuellt att rikta meddelandeförbudet till samtliga anställda och styrelseledamöter. Frågan får bedömas från fall till fall av den som meddelar förbudet. Av andra stycket framgår förutsättningarna för att förordna om med- delandeförbud. Ett förbud får meddelas bara om det krävs för att utredningen om brott inte skall äventyras eller för att uppfylla en internationell överenskommelse som är bindande för . De överenskommelser som ställer upp sådana krav är tilläggsprotokollet till Konventionen om ömsesidig rättslig hjälp i brottmål mellan Europeiska unionens medlemsstater (artikel 4) och tillämpningen av motsvarande bestämmelser i förhållande till och med stöd av avtalet mellan EU och dessa stater. I flera fall torde det inte alls vara nödvändigt att förordna om ett meddelandeförbud, eftersom ett avslöjande för kunden eller någon annan inte innebär någon risk för brottsutredningen. I tredje stycket finns bestämmelser om förbudets giltighet i tiden. Förordnandet skall vara tidsbegränsat och får inte gälla längre än vad som är nödvändigt med hänsyn till syftet med förbudet. Tidsgränsen får dock förlängas. När det gäller uppgiftslämnande i ett ärende om rättslig hjälp får dock en tidsbegränsning bara ske om den utländska myndighet eller mellanfolkliga domstol som är sökande samtycker till att så sker. Samtycke till en tidsgräns torde kunna erhållas i de flesta fall. Oavsett om förbudet är tidsbegränsat eller inte skall förbudet upphöra att gälla när förbudet är motiverat med hänsyn till syftet med åtgärden. Detta framgår av fjärde stycket. Ett skäl att häva ett tidsbegränsat förbud kan t.ex. vara att uppgifterna ändå avslöjas för kunden, t.ex. i samband med ett förhör eller när förundersökningen redovisas enligt 23 kap. 18 § . Undersökningsledaren eller åklagaren måste ta ställning till frågan i det enskilda fallet. När det är fråga om rättslig hjälp är det dock upp till den ansökande utländska myndigheten eller den mellanfolkliga domstolen att avgöra om och i så fall när förordnandet kan upphöra att gälla. För att möjliggöra detta i praktiken bör åklagaren med stöd av 5 kap. 2 § lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål, kräva att den utländska myndigheten lämnar en underrättelse när meddelandeförbudet är motiverat och därmed kan upphävas. Om ett generellt meddelandeförbud gäller enligt de särskilda reglerna i 11 § lagen (1993:768) om åtgärder mot penningtvätt eller 10 § lagen (2002:444) om straff för finansiering av särskilt allvarlig brottslighet i vissa fall, m.m. skall inget förordnande om meddelandeförbud meddelas enligt de nu införda bestämmelserna. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 11.6. Av första stycket framgår att institut och försäkringsföretag är skyldiga att med avgifter bekosta tillsynsverksamhet enligt den förevarande lagen. Motsvarande bestämmelser finns i liknande lagar på finansmarknadsområdet (se 19 kap. 15 § försäkringsrörelselagen, 6 kap. 11 § lag om värdepappersrörelse, 7 kap. 14 § kapitaltäcknings- lagen samt 13 kap. 16 § lag om bank och finansieringsrörelse). Syftet med dessa bestämmelser är att klargöra hur tillsynen skall finansieras. Bestämmelsen i förevarande lag innebär dock inte per automatik att nya avgifter, utöver de som redan tas ut, behöver tillkomma. De bestämmelser som finns i denna lag kan komma att medföra att in- stitut eller försäkringsföretag måste göra väsentliga förändringar i befint- liga system, t.ex. för beräkning av kapitalkrav eller för att uppfylla kra- ven på tillfredsställande riskhanteringssystem. Systemen står under tillsyn. Inspektionen kan därför behöva göra en in- gående granskning av genomförda ändringar av befintliga system eller av nya system. En sådan granskning kan medföra behov för inspektionen att uppdra t.ex. åt en konsult att utreda frågor som kräver särskild sakkun- skap. Kostnader som uppstår i detta sammanhang och som direkt kan hänföras till installationer eller förändringar av system eller rutiner skall enligt andra stycket betalas av det företag som tillsynen avser. Företaget bör i så fall beredas tillfälla att yttra sig och även ta del av offerter eller liknande för att skaffa sig en uppfattning om den förväntade kostnaden. Motsvarande gäller om inspektionen i samband med den löpande tillsy- nen i ett enskilt fall måste anlita någon med särskild fackkunskap. Syftet med bestämmelsen är dock inte att någon med särskild fackkunskap skall kunna anlitas för att utföra sådana uppgifter som ingår i inspektionens normala tillsynsverksamhet. En motsvarande bestämmelse finns i 7 kap. 14 § andra stycket kapitaltäckningslagen. Det företag som enligt 5 kap. 12 § är rapporteringsskyldigt till Finansin- spektionen måste kunna vidta åtgärder för det fall det finansiella kon- glomeratet inte uppfyller de krav i fråga om kapital, riskkoncentration m.m. som ställs på konglomeratet enligt 5 kap. Om ett institut eller ett försäkringsföretag i ett finansiellt konglomerat inte uppfyller de krav som ställs på det enligt denna lag eller om solvensen eller den finansiella ställningen för något reglerat företag som ingår i konglomeratet är hotad, skall enligt första stycket förelägga det företag som gentemot inspektionen svarar för rapporteringen för det finansiella konglomeratet att vidta åtgärder för att rätta till förhållandet. En åtgärd som kan bli aktuell, är att upprätta en åtgärdsplan för hur problemen skall lösas. Ett sådant föreläggande får förenas med vite, se 9 §. Om konglomeratets problem kan innebära att utländska reglerade företags solvens eller finansiella ställning hotas, skall underrätta berörda tillsynsmyndigheter, se 3 §. Sanktionen i denna paragraf kan användas parallellt med de sanktioner som finns i sektorsbestämmelserna. Detta framgår av andra stycket. Inspektionen bör välja den sanktion som är lämpligast i det enskilda fallet. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 13. Ett föreläggande enligt paragrafen får förenas med vite, se 9 §. Som framgår av 1 § kan ingripa mot ett blandat finansiellt holdingföretag även i andra fall än de som anges i den föreva- rande paragrafen. Av konglomeratdirektivet följer att om ett reglerat företag i en medlems- stat bryter mot vissa bestämmelser skall underrätta tillsynsmyndigheten i det andra landet. Det är den utländska myndighe- ten som bestämmer om det finns anledning att ingripa mot företaget eller inte. Av denna paragraf framgår när skall underrätta en utländsk tillsynsmyndighet. Det ligger på att avgöra om en försenad rapportering skall medföra förseningsavgift med maximalt belopp eller om förse- ningen är av sådan karaktär att avgiften bör bestämmas till ett lägre be- lopp eller efterges. Allmänt kan sägas att en längre försening i regel är allvarligare än en försening med bara någon dag. Å andra sidan kan även mindre förseningar vid upprepade tillfällen vara allvarliga. När storleken på avgiften bestäms skall hänsyn också tas till företagets storlek. Om ett företag skulle motsätta sig att ge in en rapport har inspektionen möjlighet att förelägga företaget vid vite att komma in med den. Vid upprepade fall av underlåtenhet eller försenad rapportering kan in- spektionen använda sig av ingripandemöjligheterna i sektorsbestämmel- serna. Motsvarande bestämmelser om förseningsavgift finns i 19 kap. 11 f § försäkringsrörelselagen och 15 kap. 10 § lagen om bank- och finansieringsrörelse (se prop. 2002/03:139 s. 387 f och 553). Av paragraferna framgår vad som gäller för verkställighet av beslut om förseningsavgift. Av 3 kap. 1 § utsökningsbalken följer att en förvaltningsmyndighets beslut får verkställas enligt den lagen om det finns en särskild föreskrift Av 6 § framgår att beslut om försenings- avgift skall utgöra en exekutionstitel som kan verkställas utan domstols- förfarande. Av den paragrafen framgår också att beslut att påföra förseningsavgift får verkställas om den är obetald och förfallen till betalning. Av 5 § framgår att förseningsavgiften skall betalas till efter det att beslutet om den vunnit laga kraft eller den som anges i beslutet. Om för- seningsavgiften inte betalas i rätt tid skall enligt 7 § lämna den obetalda avgiften för indrivning. Den paragrafen klargör också att mål om uttagande av fordran handläggs som allmänt mål hos kronofogdemyndigheten.