prop · GT03155 · 2006-03-22 00:00:00 — Enligt en rapport om diskrimineringen i politiken (Diskriminering i politiken?, 2005) har förutsättningarna förbättrats när det gäller möjlig- heterna att delta i det politiska arbetet, men fler kvinnor än män upplever bristen på tid för att verka som fritidspolitiker som ett problem. Det är också svårare för kvinnor att utöva inflytande, bl.a. för att det kan uppleva ett negativt bemötande av andra politiker eller av tjänstemän. Detta är några exempel på att trots den framgång som rönts när det gäller att öka kvinnorepresentationen kvantitativt, återstår mycket att göra när det gäller de kvalitativa aspekterna av politisk representation och maktutövning. Könsfördelning i statliga styrelser och kommittéer I regeringens proposition Jämställdhetspolitiken inför 90-talet 1987/88:105) föreslogs konkreta mål och en tidtabell för att öka andelen kvinnor i statliga styrelser på central och regional nivå samt i statliga kommittéer. Målet var en jämn representation och steg på vägen var att uppnå 30 procentig kvinnorepresentation 1992 och 40 procentig 1995. Målen uppnåddes 1992 och 1995. Av den senaste sammanställningen i en bilaga till budgetpropositionen (prop. 2005/06:1), framgår att utgjorde kvinnor och män vardera av ledamöterna i de regionala styrel- serna och i de styrelser där staten utser samtliga ledamöter utgjorde män och kvinnor . I kommittéerna 2004 utgjorde kvin- nor och män av ledamöterna, inklusive ordförande. I samband med propositionen Delad makt delat ansvar (prop. 1993/94:147) infördes en rutin i som innebär att alla tillsättningar av myndigheternas styrelser, nämnder etc. liksom kommittéer bereds med Jämställdhetsenheten i för att en jämn könsfördelning skall uppnås. En intern utvärdering visar att en del av svårigheten med att nå helt jämn könsfördelning i de centrala sty- relserna beror på att den udda platsen i en styrelse eller kommitté oftast tillsätts med en manlig ledamot samt att ordförandena oftast är män. När det gäller myndighetscheferna finns ett mål som innebär att av de nya myndighetscheferna som utses skall hälf- ten vara kvinnor och hälften män i budgetpropositionen /96 (prop. 1994/95:100). nyutnämnde regeringen totalt 38 myndig- hetschefer, varav 15 var kvinnor och 23 var män. var kvinnor och 17 var män. av myndighetscheferna kvinnor och Regeringen har ökat ansträngningarna för att åstad- komma en jämn fördelning av kvinnor och män bland myndighetsche- ferna. Könsfördelning i styrelsen i statligt ägda företag Målet är en jämn könsfördelning i de statligt ägda företagens styrelser. Som ett delmål har regeringen angett att skall andelen kvinnor i de statliga bolagens styrelser uppgå till (Skr. 1999/2000:24). Könsfördelningen i de statliga företagens styrelser redovisas i skrivelsen till riksda- gen om de statliga företagen. Könsfördelningen i styrelserna blir allt jämnare. utgjorde kvinnors andel av styrelseplatserna i de helägda statliga företagens styrelser i genomsnitt , och männens andel var . Män innehade av VD-posterna i de hel- eller delvis ägda statliga företagen, och kvinnor innehade av posterna . Det är en minskning för kvinnorna och en ökning för männen med en procentenhet . Könsfördelning i privata bolagsstyrelser I propositionen Delad makt delat ansvar (prop. 1993/94:147) konstateras att makten är mycket ojämnt fördelad i det privata näringslivet. Viss för- bättring har skett, bland annat mot bakgrund av att mansdominansen inom näringslivet uppmärksammats . dominans i förändring (SOU 2003:16) visade att andelen män i styrel- serna på de större företagen (minst 200 anställda) hade minskat från 2002. Utvecklingen har således gått långsamt. minskade mansdominansen i börsföretagens styrelser med . var av ledamöterna i dessa styrel- ser män och kvinnor. tillsatte regeringen en utre- dare för att undersöka om och i så fall hur en kvotering på grund av kön kan införas i svensk lagstiftning när det gäller styrelserna, framför allt i publika företag (dnr. Ju/2005/5704/P). Utredaren skall också föreslå en avgränsning gällande vilka andra företag som skall omfattas. Utred- ningen skall undersöka behovet av sanktioner och föreslå lämpliga så- dana. Inom området ekonomi och jämställdhet finns en rad begrepp som kan definieras på flera sätt och innebära att olika aspekter studeras. Begrep- pen ekonomisk jämställdhet, ekonomisk makt och ekonomiskt oberoende har enkelt uttryckt det gemensamt att de på olika sätt handlar om vilken makt kvinnor och män har över ekonomiska resurser: på samhällsnivå, familjenivå eller på individnivå. I propositionen Delad makt delat ansvar (prop. 1993/94:147) lyfts definition fram som innebär att med begreppet eko- nomisk makt på individnivå menas den enskildes möjligheter att realisera sina önskningar. , som tillsattes 1995, konstate- rar att ekonomisk makt kan definieras som makten i näringslivet, men för genusforskare är det vanligare att definiera ekonomisk makt som frågan om vem som har makt i familjen, där män har haft större makt än kvinnor i egenskap av att ha större inkomster än kvinnor (SOU 1998:6). Ekono- misk makt i meningen att ha tillträde till de arenor där kollektiva ekono- miska beslut fattas (i företag, politik och organisationer) som påverkar människors ekonomiska villkor, diskuteras i det föregående avsnittet. I detta avsnitt ligger tyngdpunkten på kvinnor och män som individer och vilka ekonomiska villkor dessa har. Begreppet ekonomisk jämställdhet handlar om hur inkomsterna fördelas mellan kvinnor och män. Obero- ende av vilken aspekt av ekonomisk makt som studeras kan det konstate- ras att det råder ojämställdhet. Utvecklingen av den ekonomiska jämställdheten Ett sätt att mäta den ekonomiska jämställdheten är att jämföra kvinnors och mäns individuella disponibla inkomst. Disponibel inkomst inbegriper inkomster av lön, företagande eller kapital och inkomster från transfe- reringssystemen i form av ersättningar och bidrag samt avdrag för skatt. Regeringen redovisar i en bilaga till budgetpropositionen en uppföljning gällande fördelningen av ekonomiska resurser mellan kvin- nor och män. Jämställdhetspolitiska utredningen genomförde en studie av utvecklingen . Den visar att hade kvinnor lägre inkomster än män och det förhållandet gällde även . Skillnaderna mellan kvinnor och män har emellertid minskat och den ekonomiska jämställd- heten ökade . Slutsatsen bygger på ett antal fakto- rer: -Kvinnor arbetar mer avlönat än , syssel- sättningsmönstret är mer lika mellan kvinnor och män och andelen familjer där både kvinnan och mannen arbetar heltid har ökat. -Kvinnors löneinkomster har ökat relativt mäns. Kvinnors median- inkomst av lön steg från av männens medianinkomst. enbart till de heltidsanställda steg kvinnornas medianinkomst från knappt 81 till av männens medianinkomst av lön. -till den disponibla inkomsten, där ersättningar och bidrag läggs till inkomster från marknaden och skatt räknas bort, har kvinnors disponibla inkomst relativt mäns ökat från 76 till . Bland sammanboende kvinnor och män har kvinnors andel av hus- hållets disponibla inkomst ökat. Den generella bilden är således att kvinnors ekonomiska ställning har stärkts i förhållande till mäns. Av undersökningen framgår också att väl- färdsstaten omfördelar resurser från män till kvinnor och stärker kvinnors ekonomiska ställning relativt mäns. För både kvinnor och män kommer den största delen av inkomsterna av lön, företagarinkomst eller avkast- ning på kapital, men även transfereringssystemen står för ett betydande inkomsttillskott. Transfereringarnas andel av inkomsterna har emellertid minskat för både kvinnor och män , något mer för kvinnor än för män. Generella förklaringar till utvecklingen är att fler kvinnor har skaffat sig högre utbildning och stärkt sin position på ar- betsmarknaden. Vidare har kvinnor ökat sitt betalda arbete genom att minska deltidsarbetet och minska det obetalda arbetet. kan konstateras att kvinnors höjda utbildningsnivå inte har gett ekonomisk utdelning i form av högre löner i motsvarande grad. Trots att den genomsnittliga skillnaden i disponibel inkomst mellan kvinnor och män har minskat, kvarstår stora skillnader både mellan kvin- nor och män och inom gruppen kvinnor respektive inom gruppen män. En ekonomiskt utsatt grupp är ensamstående kvinnor med barn. Sysse- lsättningen bland dessa sjönk kraftigt och återhämtade sig inte till den nivå den hade i början av decenniet. Mot slutet av 1990- talet och förbättrades situationen för ensamstående mödrar, men det finns en långsiktig tendens till ett ökande gap i genom- snittlig inkomst mellan ensamstående föräldrar och sammanboende för- äldrar. Generellt är skillnaderna i inkomst relativt små mellan ensamstå- ende mödrar och sammanboende mödrar. Den stora skillnaden i in- komster är den mellan mödrar och fäder. De sammanboende fädernas genomsnittliga marknadsinkomst är nästan dubbelt så hög som både de ensamstående och de sammanboende mödrarnas marknadsinkomster. Transfereringarna utjämnar en del av dessa skillnader, mest för de en- samstående mödrarna. Föräldrarnas möjligheter till arbete och egen in- komst har stor betydelse för barns och ungas välbefinnande. Ekonomisk utsatthet bland ensamstående mödrar drabbar således i hög grad barnen i dessa familjer. Sammantaget visar utvecklingen att kvinnor generellt har fått en eko- Prop. 2005/06:155 nomiskt starkare position, men kvinnor har inte uppnått samma ekono- miska självständighet som män. Situationen på en rad samhällsområden påverkar den ekonomiska jämställdheten i synnerhet gäller det situatio- nen på arbetsmarknaden och inom utbildningen. Vidare påverkas den av transfereringssystemens utformning och fördelningen av det obetalda arbetet mellan kvinnor och män. En viktig förutsättning för att uppnå ekonomisk jämställdhet, är att skapa jämställda villkor på arbetsmarknaden. Det handlar både om kvinnors möjligheter att delta på arbetsmarknaden på lika villkor som män och om kvinnors och mäns villkor på arbetsmarknaden i fråga om arbets- och anställningsvillkor, löner, arbetstidsmönster och inplacering på arbets- marknaden. Att kvinnor och män skall ha samma förutsättningar och möjligheter till betalt arbete påverkas också av fördelningen av det obe- talda arbetet mellan kvinnor och män. Arbetsmarknaden genomgick relativt stora förändringar under 1990- talet, vilket bland annat kännetecknas av en högre arbetslöshetsnivå, större rörlighet i arbetskraften och av att arbetskraften består av fler hög- skoleutbildade. Fler kvinnor än män har högskoleutbildning. Såväl antalet nybörjare som antalet examinerade på högskolorna ökade mer för kvinnor än för män. Det är framförallt i gles- och landsbygdskommuner som de yngre männen läser vidare i lägre utsträckning än de unga kvin- norna. Inom i stort sett samtliga huvudinriktningar vid de akademiska lärosätena ökade andelen kvinnor i grundutbildningarna. till över- gångsfrekvensen (dvs. hur stor andel som går från gymnasiet till hög- skolan) var under /03 genomsnittet för kvinnor och för männen . Kvinnor och män har närmat sig varandra i arbetskraftsdeltagande se- dan genom att andelen kvinnor har ökat och andelen män minskat. ingick av männen i arbetskraften, vilket har sjunkit till . Andelen kvinnor har gått från till . Den stora ökningen av kvinnor i arbetskraften skedde då toppnoteringen för kvinnor var 85 pro- cent, vilket är högre än dagens arbetskraftsdeltagande bland män. sjönk emellertid arbetskraftsdeltagandet för både kvinnor och män. Andel (%) som ingår i arbetskraften Källa: Arbetskraftsundersökningar, Utlandsfödda kvinnor och män har ett avsevärt lägre deltagande i arbets- kraften än svenskfödda. Bland kvinnor födda utanför i åldern 25 ingår i arbetskraften, vilket skall jämföras bland svenskfödda kvinnor i samma ålder. För män ligger siffran på för utomeuropeiskt födda respektive för svensk- födda. Skillnaderna i arbetskraftsdeltagande är således större mellan ut- omeuropeiskt födda kvinnor och män än mellan svenskfödda kvinnor och män. Skillnaderna ökar ytterligare i åldersgruppen . Småbarnsmödrar i är starkt förvärvsaktiva och har ett högre förvärvsdeltagande än genomsnittet, vilket bidrar till att tillhör de länder som har den högsta förvärvsfrekvensen bland kvinnor i endast ligger högre. Det genomsnittliga arbetskraftsdeltagandet i EU (EU15-genomsnitt) var för kvinnorna och för männen. Förvärvsfrekvensen i , andelen sysselsatta av befolkningen, skiljer sig åt mellan olika åldersgrupper och regioner. Den regionala spridningen i förvärvsfrekvens är betydligt större bland män än bland kvinnor. Kvinnors och mäns arbetsmarknadsregioner skiljer sig åt vad gäller storlek och antal. Män, som i högre grad än kvinnor pendlar över kom- mungränser, har större lokala arbetsmarknadsregioner. De könsmässiga skillnaderna i antal och storlek för de lokala arbetsmarknadsregionerna innebär att kvinnor och män har skilda förutsättningar för yrkesmässig utveckling. För arbetsgivarnas del innebär det en begränsning av till- gången på arbetskraft. Anställningsvillkoren har förändrats för stora grupper i samhället. Tills- vidareanställning är fortfarande den vanligaste anställningsformen, men andra former av anställning blev allt vanligare . Antalet personer med tillfällig anställning har stadigt ökat bör- jan, vilket gäller för både kvinnor och män. Det är emellertid avsevärt fler kvinnor än män som har tidsbegränsade anställningar. Av samtliga personer med tidsbegränsade anställningar utgjorde kvinnor och män 2003. Den vanligaste formen av tidsbegränsad an- ställning för kvinnor är vikariat och kallas vid behov. För män är den vanligaste anställningsformen vikariat och projektanställning, men det är nästan fler kvinnor än män som har vikariat, medan det är nästan lika många kvinnor som män som har projektanställning. fackförbunden har LO den största (), tätt följt av () och därefter TCO I samtliga förbund är det fler kvinnor än män som har tids- begränsade anställning. Skillnaden i andel mellan LO och är liten, med det är viktigt att påpeka att det är stora skillnader mellan olika typer av tidsbegränsade anställningar. Det innebär olika grad av otrygghet och ger olika förutsättningar för fasta anställningar. Den mest otrygga anställ- ningsformen utgörs av behovsanställningar där den anställde kallas vid behov. Denna form av anställning är vanligast bland LO-anslutna kvin- nor. Objekts- och projektanställning leder i större utsträckning till fasta jobb och de anställda har avsevärt större inflytande i sitt arbete. Denna anställningsform är vanligast bland SACO-anslutna kvinnor och män. LO-anslutna kvinnor utgör även den allra största gruppen med obe- kväm och oregelbunden arbetstid på arbetsmarknaden och denna grupp har ökat markant . Nästan hälften av LO-kvinnorna ar- betar antingen kvälls- och , skift eller enligt så kallad turlistetid. Motsvarande andel för LO-männen är en tredjedel. Bland TCO-anslutna är det också fler kvinnor än män som har obekväma och oregelbundna arbetstider. Det är bara bland SACO-anslutna som denna andel är högre för män än för kvinnor. Inom tjänstemannaförbunden ligger emellertid andelarna mellan fem och . Könssegregeringen på arbetsmarknaden består, men har minskat något enligt Utredningen om den könssegregerade svenska arbetsmarknaden (se betänkandet SOU 2004:43). Det är främst kvinnor som står för för- ändringen. Kvinnor har i större utsträckning än män breddat sina yrkes- val och i ökad utsträckning sökt sig till mansdominerade yrken som krä- ver högre utbildning. Samma förändring kan däremot inte observeras i mansdominerade yrken med låga utbildningskrav. Män har inte sökt sig till kvinnodominerade yrken, vare sig till de som kräver hög utbildning eller till yrken med låga utbildningskrav. Könssegregeringen har flera dimensioner. Horisontell segregering in- nebär att kvinnor och män har olika yrken och arbetsgivare, arbetar inom olika branscher och sektorer på arbetsmarknaden. till sektor är det framför allt männens inplacering på arbetsmarknaden som ger det segre- gerade mönstret, genom att av männen arbetar i privat sektor och i offentlig sektor. Kvinnorna är däremot jämnt fördelade över sektorerna, kvinnor i offentlig re- spektive privat sektor. Den offentliga sektorn är emellertid kvinnodomi- nerad. till yrke är endast tre av de trettio största yrkena att beteckna som könsintegrerade. Män är överrepresenterade i metall- och maskin- teknisk industri, bygg- och anläggningsteknisk industri och inom trans- Kvinnor är överrepresenterade inom handel, omsorg, hälso- vård och skola. Vertikal könssegregering innebär att kvinnor och män inte finns på samma hierarkiska nivåer, att kvinnor inte innehar chefspositioner i samma utsträckning som män. Löneskillnader mellan kvinnor och män minskade löneskillnaderna mellan kvinnor och män. till hela arbetsmarknaden har löneskillna- derna i stort sett varit konstanta . Kvinnors månadslön utgjorde i genomsnitt av mäns månadslön. Denna löneskillnad kan till viss del förklaras statistiskt av att kvinnor och män t.ex. fördelar sig olika på utbildning, arbetstid, yrke och sektor. Bakom dessa faktorer finns förvisso också tydliga könsaspekter. Men om dessa skillnader räknas bort genom att man gör en så kallad standardväg- ning av statistiken, vilket görs i SCB:s lönestatistik, återstår fortfarande en löneskillnad om ca. mellan kvinnor och män. Denna löne- skillnad varierar mellan sektorerna. Den är minst i kommuner där kvin- nor utgör en majoritet och den är störst i privat sektor där män är i majo- ritet. En orsak är att kommunerna har en mer sammanpressad lönestruk- tur än i privat sektor där lönespridningen är väsentligt större, särskilt bland män. Ett flertal faktorer har betydelse för löneskillnaderna. Den horisontella könssegregeringen på arbetsmarknaden bidrar till löneskillnaderna, där män företrädesvis finns inom privat sektor med ett högre löneläge än i offentlig sektor. Den vertikala könssegregeringen innebär att män finns på högre positioner än kvinnor och har därmed högre löner. Lönediskri- minering är också en bidragande orsak till löneskillnaderna. arbetade av de sysselsatta kvinnorna i åldern med barn deltid. Motsvarande siffra för männen var . Bland de sysselsatta kvinnorna utan hemmavarande barn ar- betade deltid. Motsvarande siffra för männen var . Antalet kvinnor som deltidsarbetar har minskat , medan antalet män har ökat. 170 000 färre kvinnor, men 40 000 fler män del- tidsarbetar . Att ha små barn är inte den viktigaste förklaringen till varför kvinnor arbetar deltid eftersom det är en relativt liten skillnad mellan andelen deltidsarbetande kvinnor med barn och deltidsarbetande kvinnor utan barn. Men kvinnor med barn är i större utsträckning deltidsarbetande än kvinnor utan barn. För män gäller det omvända: Män med barn är i mindre utsträckning deltidsarbetande än män utan barn. Det är främst bland de unga () männen utan barn som deltidsarbetet är vanli- gast, medan andelen deltidsarbetande är betydligt lägre bland de unga männen med barn. Deltidsarbete är vanligt också bland de unga kvin- norna utan barn, men det är ändå fler deltidsarbetande bland de unga kvinnorna med barn. För både kvinnor och män är studier en viktig för- till deltidsarbete . När det gäller deltidsarbete brukar det göras åtskillnad på frivilligt och ofrivilligt deltidsarbete. Den som ofrivilligt arbetar deltid och vill ha ar- bete på heltid räknas som deltidsarbetslös. Det frivilliga deltidsarbetet brukar förklaras med förekomsten av barn och ett tungt ansvar för det obetalda arbetet. Den som har barn har rätt att gå ner i arbetstid. Denna möjlighet utnyttjas till allra största delen av kvinnor. Oavsett om deltidsarbetet är frivilligt eller ofrivilligt påverkar det lö- nen, utvecklings- och karriärmöjligheter i arbetet samt ersättningsnivå- erna i socialförsäkringssystemet, t.ex. i fråga om sjuk- och föräldraför- säkring, arbetslöshetsersättning och pension. utgjorde kvinnor och män av samtliga sjukskrivna. Mäns sjukfrånvaro ligger i ett längre tidsperspektiv inte på någon särskilt hög nivå . Utvecklingen för kvinnors sjuk- frånvaro är inom vissa yrkesområden väsentligt sämre än inom andra. Särskilt höga sjuktal redovisas inom kommunala arbetsområden vård, skola och omsorg. Men också på denna nivå framträder stora skillnader mellan enskilda kommuner och landsting och mellan olika arbetsplatser inom samma kommun. På samma sätt framträder stora skillnader inom den privata sektorn mellan branscher, inom branscher och inom det enskilda företaget. Små arbetsplatser/företag har en väsentligt lägre sjuk- frånvaro än större. Det finns få vetenskapliga studier om orsakerna till kvinnors högre sjukfrånvaro, och ännu färre om möjligheterna att på- verka dessa förhållanden. Möjliga orsaker till kvinnors högre sjukfrån- varo kan vara att kunskapen inom den medicinska vetenskapen är mindre när det gäller diagnostisering, behandling, rehabilitering respektive pre- vention av kvinnors besvär samt att kvinnor oftare har arbeten som är ergonomiskt eller psykosocialt krävande. En ytterligare orsak kan finnas i försämrad arbetsmiljö och ökade krav i kvinnodominerade arbeten . Antalet kvinnor som har arbete med hög anspänning men liten egen kontroll ökar. har ökningen varit särskild tydlig bland personal anställd inom vård, skola och omsorg. Den sammanlagda bilden visar att en stor del av de orsaker som fram- förs som möjliga förklaringar till kvinnors sjukfrånvaro, kan hänföras till brister i jämställdheten mellan kvinnor och män både på samhällelig nivå och på individnivå. Rätten till och tillgången på utbildning har haft stor betydelse för att kvinnor i i så hög grad lyckats etablera sig på arbetsmarknaden. Det har i sin tur inneburit ökad ekonomisk självständighet för kvinnor och haft betydelse för kvinnors möjligheter att ta plats i politiska och andra beslutsfattande funktioner. Det jämställdhetspolitiska målet lika tillgång till utbildning kan huvudsakligen och i formell mening sägas vara uppfyllt. Tillgång till utbildning på lika villkor är sålunda ett viktigt medel för individens möjligheter till försörjning och till inflytande i samhället. Men skolan och utbildningen utgör också en arena för identitetsskapande, i synnerhet under barnens uppväxt. påverkas både flickors och pojkars uppfattningar och föreställningar om kön och därför har skolan även en viktig uppgift när det gäller att motverka traditionella könsmönster och att aktivt främja jämställdhet. Förskolan, , gymnasieskolan samt vuxenutbildningen Deltagandet i all slags utbildningsverksamhet är ungefär lika stort för pojkar som för flickor i förskolan, förskoleklassen, fritidshemmet och i grund- och gymnasieskolan. Fler flickor än pojkar börjar dock i grund- skolan . Nutida forskning visar könsmönster som delvis skiljer sig från vad studier visade. I betygshänseende ligger flickor genomsnittligt högre än pojkar både i grund- och gymnasieskolan. Detta är känt . hade flickor sämre betyg i skolan än pojkar. är förhållandet det omvända. Det genom- snittliga meritvärdet mellan flickor och pojkar i varierar även mellan kommunerna. Endast i fem av landets 290 kommuner är pojkarnas genomsnittliga meritvärde högre. I allt fler länder konstateras att flickor som grupp presterar väl i skolan. Flickornas prestationer i såväl som i gymnasieskolan för- bättras allt mer i förhållande till pojkarnas. De når målen i större utsträckning än pojkarna i alla ämnen utom i ämnet idrott och hälsa. I de nationella proven i har flickorna bättre resultat i matematik även om könsskillnaden i ämnet är liten. Vidare framgår av bl.a. de in- ternationella kunskapsmätningarna att de svenska flickorna har bättre läsförmåga än pojkarna och att skillnaden tenderar att öka. Skillnaden i läsförmåga är däremot inte, som i matematik, relaterad till social bak- grund eller etnisk tillhörighet. Pojkarna på gymnasieskolans individuella program utgör .