prop · GT0368 · 2006-01-25 00:00:00 — Endast vissa ringa fall faller utanför kriminaliseringen. kollet medger dock sådana undantag. Som , Svenska och har påpekat så är inte så kallad anspelningspornografi där en vuxen skildras på ett sätt som för tanken till ett barn straffbart i . Såsom fram- går av avsnitt 4.2, har regeringen i tidigare sammanhang avseende FN- protokollet om försäljning av barn m.m. gjort förtydligande förklaringar med den innebörden att protokollets definition av barnpornografi tolkas så att endast visuella avbildningar, dvs. bilder, omfattas liksom att vuxna personer som agerar barn (s.k. anspelningspornografi) inte omfattas. Syftet med den svenska lagstiftningen, liksom också med FN-proto- kollet om försäljning av barn m.m. är att skydda barn. Frågan om anspel- ningspornografi bör kriminaliseras har behandlats tidigare. (SOU 1997:29) ansåg att straffrättsliga åt- gärder mot denna kategori av pornografiska bilder inte borde genom- föras. Utredningen underströk därvid bl.a. att i anspelningspornografi syns det att aktörerna inte är barn och att det inte torde vara möjligt att generellt straffbelägga denna typ av pornografi av annat skäl än att den kan såra den allmänna anständighetskänslan, vilket inte torde räcka som grund för kriminalisering. Regeringen gjorde samma bedömning som utredningen (prop.1997/98:43 s 103 f.) och godtog detta ställ- ningstagande (bet. 1997/98:KU19, rskr. 1997/98:214), bet. 1998/99/:KU4 rskr. 1998/99:2). Frågan behandlades också i propositionen om antagande av rambeslut om åtgärder för att bekämpa sexuellt utnyttjande av barn och barnpornografi. Regeringen gjorde återigen samma bedöm- ning (prop. 2003/04:1. s. 32u), vilken också delades av (bet. 2003/04:JuU9, rskr. 2003/04:108). Regeringen finner att tillräckliga skäl inte har framkommit för att i detta sammanhang göra någon annan bedömning. Sammanfattningsvis gör regeringen den bedömningen att den gällande svenska lagstiftningen mot barnpornografi uppfyller kraven enligt FN- protokollet om försäljning av barn m.m. Därmed finns det i denna del inget som hindrar att tillträder protokollet. 7.4.1Åtagandena och gällande svenska bestämmelser I FN-protokollet om försäljning av barn m.m. regleras frågor om be- hörighet och utlämning. I artikel 4 finns bestämmelser om vilka åtgärder varje stat skall vidta för att fastställa sin behörighet över de brott som omfattas av protokollet och i artikel 5 finns bestämmelser om utlämning för de brott som omfattas av protokollet. En närmare redogörelse för dessa bestämmelser finns i avsnitt 5.1.3. Tillämpligheten av svensk lag och frågor om svensk straffrättslig domsrätt regleras i huvudsak i 2 kap. . Svensk domstol är alltid behörig att döma för brott som har begåtts i (2 kap. 1 § ). Svensk domstol är också behörig att döma för brott som har förövats på svenskt fartyg eller luftfartyg (2 kap. 3 § ). Vidare är svensk domstol behörig att döma för brott som har begåtts utomlands, om brottet har begåtts av svensk medborgare eller av utlänning med hemvist i , eller av utlänning utan hemvist i , som efter brottet blivit svensk medborgare eller tagit hemvist här i riket; av annan utlänning som finns i landet om det på brottet kan följa fängelse . För att svensk domstol skall vara behörig att döma för brott som har begåtts utomlands krävs dock normalt att gärningen är straffbar även där den begicks (2 kap. 2 § ). Det krävs således så kallad dubbel straffbarhet. Från kravet på dubbel straffbarhet görs vissa undantag, bland annat vad avser brott med ett straffminimum på fängelse och däröver (exempelvis människo- rov) samt brott som genom internationella åtaganden har för- bundit sig att lagföra oavsett var de begåtts (2 kap. 3 § ). Vidare undantas brott enligt 6 kap 1-6 §§, 8 § tredje stycket och 12 § eller försök till sådana brott om de begåtts mot barn . Bestämmelser om utlämning finns i lagen (1957:668) om utlämning för brott och i lagen (1959:254) om utlämning för brott till , , och . Motsvarande regelverk i förhållande till EU- stater, då förfarandet kallas överlämnande, finns i lagen (2003:1156) om överlämnande från enligt en europeisk arresteringsorder. En svensk medborgare kan dock inte utlämnas till en stat utanför EU eller . Regeringens bedömning: Svensk lagstiftning uppfyller de krav som ställs i FN-protokollet om försäljning av barn m.m. när det gäller doms- rätt och utlämning. Promemorians bedömning: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Majoriteten av remissinstanserna delar eller har ingen erinran mot bedömningen. och Svenska anför att kravet på dubbel straffbarhet bör begränsas när det gäller sexualbrott begångna mot barn . Skälen för regeringens bedömning: Svensk domsrätt bedöms före- ligga i samtliga de fall där staterna enligt FN-protokollet om försäljning av barn m.m. ovillkorligen skall kunna utöva domsrätt. Bestämmelserna torde därför inte kräva någon ändring av svensk lag. De brott som avses i FN-protokollet mot försäljning av barn m.m. är vidare sådana att de enligt svensk rätt kan medföra utlämning eller över- lämnande. kan dock inte utlämna svenska medborgare till stater utanför EU eller . I sådana fall kan lagföring för brotten i stället ske i . Bestämmelserna i protokollet kräver således inte heller i detta avseende någon lagändring. och Svenska har anfört att kravet på dub- bel straffbarhet bör begränsas när det gäller sexualbrott begångna mot barn . Genom lagändringar som trädde i kraft har kravet på dubbel straffbarhet begränsats väsentligt i fråga om sexualbrott begångna mot barn (se prop. 2004/05:45 s. 125 ff. och s. 132). 7.5Rättslig hjälp i brottmål och förverkande 7.5.1Åtagandena och gällande svenska bestämmelser I FN-protokollet mot försäljning av barn m.m. finns vissa bestämmelser om rättslig hjälp och förverkande. I artikel 6 finns bestämmelser om rättslig hjälp där det framgår att staterna skall bistå varandra i största möjliga utsträckning i enlighet med de överenskommelser som gäller mellan staterna eller enligt nationell lag. I artikel 7 finns regler om för- verkande som staterna skall uppfylla om inte annat följer av bestämmel- serna i deras nationella lagstiftning. En närmare redogörelse för åtagan- det finns i avsnittet 5.1.4. Av 1 kap. 8 § framgår att brott kan föranleda brottspå- följd, särskild rättsverkan samt skyldighet att betala skadestånd. Som exempel på särskild rättsverkan nämns i lagrummet bl.a. förverkande. Bestämmelser om förverkande finns i såväl som i en rad specialstraffrättsliga författningar, exempelvis lagen (2000:1253) om straff för smuggling. Enligt 27 kap. 1 § får föremål, som skäligen kan an- tas äga betydelse för utredning om brott eller vara genom brott någon avhänt eller på grund av brott förverkat, tas i beslag. I 36 kap. finns bestämmelser om förverkande av egen- dom. Enligt 36 kap. 1 § skall utbyte av brott enligt brotts- balken förklaras förverkat, om det inte är uppenbart oskäligt. Med utbyte avses såväl föremål som abstrakt . Egendom som trätt i stället för utbyte, avkastning av utbyte samt avkastning av det som trätt i stället för utbyte anses också som utbyte enligt 36 kap. 1 a § . Enligt 36 kap. 2 § får egendom, som använts som hjälpmedel vid brott enligt eller som frambragts genom sådant brott, förklaras förverkad om det är påkallat till förebyggande av brott eller om det annars finns särskilda skäl. Detsamma gäller egendom som varit avsedd att användas som hjälpmedel vid brott om brottet fullbordats eller för- farandet utgjort ett straffbart försök eller en straffbar förberedelse eller stämpling. Bestämmelserna i 36 kap. 1, 1 a och 2 § gäller generellt även vid brott enligt specialstraffrättsliga bestämmelser om det för brottet är föreskrivet fängelse och inte annat är särskilt föreskrivet. Enligt 36 kap. 3 § får även i annat fall än som avses i 2 § förverkande beslutas i fråga om exempelvis brottsverktyg m.m. Enligt lagen (1994:1478) om förverkande av barnpornografi skall en skildring av barn i pornografisk bild normalt förklaras förverkad även om förverkande inte kan ske enligt eller lagen (2000:1253) om straff för smuggling. Rättslig hjälp efter en ansökan av en annan stat lämnas med stöd av lagen (2000:562) om internationell rättslig hjälp i brottmål. Rättslig hjälp till andra stater kan lämnas enligt denna lag oavsett om det finns ett avtal om rättslig hjälp med den andra staten eller inte. Lagen (2000:562) om internationell rättslig hjälp i brottmål innebär att svenska domstolar och åklagare kan lämna rättslig hjälp till utländska myndigheter med åtgärder som kan vidtas under en svensk förundersök- ning eller rättegång. Svenska åklagare och domstolar kan således bistå en utländsk myndighet med t.ex. husrannsakan och beslag, vittnesförhör och bevisupptagning vid domstol. Även om den åtgärd som begärs inte har någon motsvarighet enligt svensk rätt får den vidtas om inte det begärda förfarandet strider mot grundläggande principer i den svenska rättsord- ningen. I lagen (2000:562) om internationell rättshjälp i brottmål finns be- stämmelser om beslag (och kvarstad) av egendom som har förverkats eller skäligen kan antas vara förverkad på grund av brott (se 4 kap. 23 § i nämnda lag). En förutsättning är att beslutet om förverkande kan verk- ställas i och att det skäligen kan befaras att verkställigheten i av det utländska förverkandebeslutet annars skulle försvåras. Bestämmelserna förutsätter att verkställighet skall kunna ske i av en utländsk dom i enlighet med lagen (1972:260) om internationellt sam- arbete rörande verkställighet av brottmålsdom (internationella verk- ställighetslagen). Egendom får under vissa förutsättningar tas i beslag i och överlämnas till ansökande stat. Enligt internationella verkställighetslagen kan förverkanden som be- slutats i främmande stat under vissa förutsättningar verkställas i . Lagen ställer som huvudregel upp ett krav på ömsesidighet, dvs. att har ingått en internationell överenskommelse med en annan stat om verkställighet. Enligt den internationella verkställighetslagen kan förverkande ske av såväl föremål som ett visst belopp i pengar. Mellan de nordiska länderna gäller lagen (1963:193) om samarbete med , , och angående verkställighet av straff m.m. (nordiska verkställighetslagen). Enligt denna lag kan en dom i brottmål som gäller förverkande verkställas här. Enligt denna lag kan också beslut meddelade i annat nordiskt land om t.ex. kvarstad eller be- slag till tryggande av anspråk på bl.a. förverkande verkställas här. Regeringens bedömning: Svensk lagstiftning uppfyller de krav som FN-protokollet om försäljning av barn m.m. ställer när det gäller rättslig hjälp och förverkande. Promemorians bedömning: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Frågan har inte kommenterats av någon av Skälen för regeringens bedömning: Av den ovan lämnade redogörel- sen för svensk rätt framgår att kan lämna internationell rättslig hjälp i brottmål med avseende på samtliga åtgärder som kan vidtas under en svensk förundersökning eller rättegång. uppfyller det all- männa åtagandet enligt artikel 6 i FN-protokollet om försäljning av barn m.m. om att staterna skall bistå varandra i största möjliga utsträckning i enlighet med de överenskommelser som gäller mellan staterna eller en- ligt nationell lag. Det kan här särskilt framhållas att i flertalet fall kan lämna rättslig hjälp oberoende av om det finns ett avtal mellan och den andra staten. Enligt artikel 7 (c) i FN-protokollet om försäljning av barn m.m. skall konventionsstaterna vidta åtgärder i syfte att tillfälligt eller slutligt stänga lokaler som används för att begå sådana brott som avses i protokollet. Bestämmelsen avser inte rättslig hjälp i någon egentlig mening utan torde Prop. 2005/06:68 närmast vara ett åliggande för medlemsstaterna att i lagstiftning ha be- stämmelser som gör det möjligt att stänga lokaler som används för t.ex. prostitution. En hyresgäst som upplåter sin lägenhet för annans prostitu- tionsverksamhet har under vissa förutsättningar förverkat sin hyresrätt (12 kap. 42 § jordabalken). Motsvarande bestämmelser finns beträffande bostadsrättslägenheter i 7 kap. 18 § bostadsrättslagen (1991:614). Åtagandet i artikel 7 har dessutom begränsningen att åtgärderna skall vidtas, om inte annat följer av bestämmelserna i den nationella lagstift- ningen. Någon lagstiftningsåtgärd torde inte krävas för att skall uppfylla de krav protokollet ställer i dessa avseenden. Vidare torde det av den ovan lämnade redogörelsen stå klart att väl uppfyller åtagandena som rör förverkande enligt artikel 7 i FN-protokollet om försäljning av barn m.m. som staterna skall uppfylla om inte annat följer av bestämmelserna i deras nationella lagstiftning. Några lagändringar för att uppfylla åtagandena enligt FN-protokollet om försäljning av barn m.m. i denna del torde således inte behövas. 7.6Skydd och stöd till brottsoffer 7.6.1Åtagandet och gällande svenska bestämmelser I artikel 8 och 9 i FN-protokollet om försäljning av barn m.m. finns be- stämmelser om stöd till brottsoffer och förebyggande åtgärder. Enligt artikel 8 skall staterna besluta om lämpliga åtgärder för att, under alla stadier av det rättsliga förfarandet, skydda de rättigheter och intressen de barn har som är offer för verksamheter som är förbjudna enligt proto- kollet, och i artikel 9 ges bestämmelser om antagande och genomförande av lagar, administrativa åtgärder, social politik och program. En närmare redogörelse för innehållet i bestämmelserna ges i avsnitt 5.1.5. Det finns flera bestämmelser i svensk lagstiftning som tar sikte på unga brottsoffers särskilt utsatta situation. Som exempel kan nämnas 2 a § i förundersökningskungörelsen (1947:948) där det anges att för- undersökning där målsäganden vid tiden för anmälan inte fyllt om brottet riktats mot målsägandens liv, hälsa, frihet eller frid och det för brottet är föreskrivet fängelse , skall bedrivas sär- skilt skyndsamt och som huvudregel vara avslutad . Förfarandet vid hörande av barn, såväl när det gäller hörande av barn under förundersökning som i domstol, sker utifrån ett barnperspektiv. Förhör med barn skall alltid ske under största möjliga hänsynstagande till barnet (se bet. 1993/94:JuU25 s. 20). När det gäller förhör med barn under förundersökningen finns vissa specialbestämmelser i 1519 §§ förundersökningskungörelsen som syftar till att i görligaste mån skydda barn och ungdomar från traumatiska upp- levelser i anledning av brottsutredningar. Bland annat stadgas att den unges vårdnadshavare alltid bör närvara vid förhör om den unge är och om det kan ske utan men för förhöret. Förhör med mål- sägande som är skall planeras och verkställas så att det inte uppkommer fara för att den som förhörs tar skada (17 §). Särskild varsamhet skall iakttas om förhöret rör sexuella upplevelser. förhör med unga alltid verkställas så att det inte väcker särskilt uppseen- de och så att det inte görs mer ingående än omständigheterna kräver. Förhör med unga får inte äga rum fler gånger än vad som är nödvändigt med hänsyn till utredningens art och barnets bästa (17 §). Förhör under förundersökning med unga skall också hållas av en person med särskild kompetens för uppgiften (18 §). Slutligen bör, under vissa förhållanden, en person med särskild sakkunskap i barn- eller förhörspsykologi biträda polisen vid förhör med unga, eller i vart fall senare få tillfälle att yttra sig om värdet av barnets utsaga (19 §). arbetar kontinuerligt med att utbilda domare i frågor som rör barn. har i regleringsbrevet haft som återrapporteringskrav att redovisa till regeringen på vilket sätt bestäm- melserna och intentionerna i bl.a. har beaktats i utbild- ningsverksamheten. När det i ett brottmål åberopas vittnesförhör med ett barn som är skall rätten, med hänsyn till omständigheterna, pröva om barnet får höras som vittne. Hänsyn tas här till bland annat barnets mog- nad och situation i övrigt. Någon motsvarande uttrycklig regel finns inte för barn som drabbats av ett brott och som därmed skall höras som målsägande. I praktiken gäller dock att sådan bevisning normalt förebringas vid en huvudför- handling genom att polisförhöret med barnet spelas upp på video. Detta anses kunna ske utan att den s.k. omedelbarhetsprincipen sätts på undantag. En berättelse som någon har avgett i anledning av en redan inledd eller förestående rättegång får nämligen åberopas som bevis i rättegången om det t.ex. kan anses medföra beaktansvärda olägenheter för den hörde om han eller hon skulle tvingas inställa sig personligen för förhör i domstolen. I anser vi att man i görligaste mån skall und- vika att höra barn under rättegång för att skydda barnet mot allt vad det kan medföra i form av rädsla, utsatthet, publicitet, fara för framtida psy- kiska men etc., vilket kan bli resultatet av att i korsförhör inför en dom- stol utfrågas om smärtsamma upplevelser. I praktiken förekommer förhör av barn i domstol mycket sällan, men det finns fall där domstolen gör den bedömningen att bevisläget kräver att barnet hörs personligen och att detta kan ske utan men för barnet. För att domstolen i ett sådant fall skall kunna kalla den unge att höras per- sonligen i domstolen bör krävas att den unges vårdnadshavare och även eventuellt målsägandebiträde samtycker till åtgärden. Det är vidare vik- tigt att domstolen skaffat sig ett tillräckligt underlag för att bedöma om förhöret inför domstolen kan medföra några skadliga konsekvenser för barnet. Domstolen bör också avdramatisera situationen så mycket som möjligt, t.ex. genom att inte hålla förhöret i en sessionssal utan att miljön under förhöret görs så hemtrevlig och trygg som möjligt för barnet. Den tilltalade bör inte närvara i samma rum som den unge. Däremot kan det vara lämpligt att personer som ger barnet trygghet är med vid barnets sida. Förhöret i sig bör endast omfatta kompletterande frågor som be- höver ställas utifrån vad som framkommit av det videoinspelade förhöret. Liksom vid förhör med barn under förundersökning bör, under vissa för- hållanden, en person med sakkunskap i barn- eller förhörspsykologi bi- träda också vid förhör i domstol. Det som sagts om förfarandet vid hörande av barn i domstol är inte lagreglerat, men utgör ett väl etablerat förhållningssätt från domstolarnas sida. Senast i betänkande (SOU 1997:116) konstaterades, då med utgångspunkt i grundläggande principer, att reglerna inom straffprocessen om barns hörande direkt inför domstol är väl avvägda. Det bör dock nämnas att hittillsvarande tillvägagångssätt för hörande av barn har prövats av och godtagits av (S. N. mot , nr. 34209/96, dom ). Det har för inte så länge sedan införts nya bestämmelser i rättegångs- balken som reglerar frågan om vitesföreläggande m.m. till ungdomar som inte har fyllt och som skall kallas till ett domstolssamman- träde. Det har införts ett förbud mot att vid vite kalla den som inte har fyllt till ett sammanträde. Vidare skall kallelser till ungdomar som har fyllt femton men inte inte förenas med vite, om den unge inte kan infinna sig utan medverkan av vårdnadshavare eller annan som svarar för hans eller hennes vård och fostran. I de fall barn och ung- domar som inte har fyllt skall kallas till ett sammanträde skall den unges vårdnadshavare eller annan som svarar för den unges vård och fostran normalt underrättas om kallelsen. ansvar för att den som har blivit utsatt för brott och dennes anhöriga får stöd och hjälp framgår av 5 kap. 11 § socialtjänst- lagen (2001:453). Regeringens bedömning: Svensk lagstiftning uppfyller de krav som FN-protokollet om försäljning av barn m.m. ställer när det gäller skydd och stöd till brottsoffer. Promemorians bedömning: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: I stort sett samtliga remissinstanser tillstyrker eller har inte någon erinran mot bedömningen. anser att varje barn som utsatts för gränsöverskridande brottslighet i syfte att exploateras skall ha rätt till permanent uppehållstillstånd i . Juri- diska institutionen vid i anser att promemo- rian inte i tillräcklig utsträckning behandlar och föreslår åtgärder för att skydda och stödja brottsoffer trots att bestämmelserna inte är bindande. Skälen för regeringens bedömning: Som framgår av redogörelsen i föregående avsnitt har frågor om skydd och stöd till barn och unga som utsätts för brott varit föremål för en mängd förbättringar det senaste de- cenniet. Regeringen delar promemorians bedömning att lagstiftningen ger det skydd som protokollet kräver, vilket också remissinstanserna in- stämmer i. Skydd och stöd till brottsoffer är en mycket prioriterad fråga för regeringen och ett kontinuerligt arbete pågår inom och olika myndigheter för att ytterligare förbättra brottsoffrens ställning samt förbättra omhändertagandet. Några exempel på åtgärder som har vid- tagits sedan promemorian skrevs och remissinstanserna yttrade sig över Prop. 2005/06:68 den, kan nämnas. trädde nya bestämmelser om tillfälligt uppehålls- tillstånd i kraft. Utländska brottsoffer och vittnen, s.k. bevispersoner, har därigenom givits en laglig möjlighet att få stanna tillfälligt i för att bistå i en brottsutredning genom tidsbegränsat uppehållstillstånd. När ett tidsbegränsat uppehållstillstånd beviljats jämställs dessa personer med i bosatta personer vad avser hälso- och sjukvård samt socialt bi- stånd. , , och har fått i uppdrag att tillsammans medverka till etablering av försöksverksamheter med så kallade Barnahus. Det främsta syftet med uppdraget är att i större utsträckning barnanpassa de utredningar som görs i samband med misstankar om att ett barn har utsatts för brott och på så sätt minska påfrestningarna på barnen. Barnen skall inte behöva ha kontakter med polis, åklagare, rättsmedicin, socialtjänst och barnpsy- kiatri på olika platser utan endast behöva komma till ett ställe. Barnen skall inte heller i onödan behöva utsättas för upprepade förhör och inter- vjuer av olika personer och för olika syften. Ett annat syfte med uppdraget är att genom metodutveckling höja kva- liteten i utredningarna. På så sätt skapas bättre underlag för rättsproces- sen och för samhällets fortsatta insatser. Det pågår ett intensivt arbete hos myndigheterna med uppdraget. Redan nu finns sådana verksamheter i , och och under detta år kommer fler verksamheter att påbörjas i olika delar av landet. Försöksverksamheten skall pågå 20052007. Uppdraget skall slutredovisas . Sammantaget gör således regeringen den bedömningen att väl uppfyller åtagandena i de artiklar som reglerar skydd och stöd till brotts- offer och att några lagstiftningsåtgärder inte krävs för att kunna tillträda protokollet. 7.7.1Åtagandena, svenska bestämmelser och lagstiftningsbehovet Regeringens bedömning: Svensk lagstiftning uppfyller de krav som FN- protokollet om försäljning av barn m.m. ställer när det gäller åtgärder för att fastställa juridiska personers ansvar för brott eller när det gäller per- soner inblandade i adoption av barn. Promemorians bedömning: Överensstämmer med regeringens när det gäller åtgärder för att fastställa juridiska personers ansvar för brott. Promemorian har inte kommenterat frågan om personer inblandade i adoption av barn. Remissinstanserna: Ingen av frågorna har kommenterats av remiss- instanserna. Skälen för regeringens bedömning Åtgärder för att fastställa juridiska personers ansvar för brott I artikel 3.4 anges att staterna, med förbehåll för bestämmelserna i sin nationella lagstiftning, skall, när det är lämpligt, fastställa juridiska per- soners ansvar för brott som omfattas av protokollet (se avsnitt 5.1.2). Beroende på konventionsstaternas nationella rättsliga principer kan ett sådant ansvar för juridiska personer vara straffrättsligt, civilrättsligt eller administrativt. Något krav på att införa straffrättsligt ansvar föreligger alltså inte. I 36 kap. 710 §§ finns bestämmelser om företagsbot. Av dessa följer att näringsidkaren skall åläggas företagsbot för brott som har begåtts i utövningen av näringsverksamhet.