prop · GT03128 · 2006-03-20 00:00:00 — skyldigheter enligt lagen, föreskrifter eller beslut som meddelats med stöd av lagen, och enligt myndighetens föreläggande. ligheter för myndigheten att ta om hand livsmedel som saluhålls eller som uppenbart är avsedd att saluhållas i strid med livsmedelslagstift- Denna möjlighet finns även om ett föreläggande eller förbud inte Ägaren till livsmedel får dock göra detta dugligt till livsmedel eller användning för annat ändamål under tillsynsmyndighetens kontroll. annat fall skall varan förstöras. Detta gäller dock inte kött som tagits om hand i samband med slakt. För sådant kött får regeringen eller den myn- dighet som regeringen bestämmer meddela föreskrifter om vilka åtgärder som skall vidtas. Slutligen finns en bestämmelse om skyldighet för till- synsmyndigheten att efter underrättelse från Smittskyddsläkaren vidta de åtgärder som behövs för att spåra smittan och undanröja risken för smitt- spridning. I artikel 54 i och rådets förordning (EG) nr 882/2004 anges vilka särskilda åtgärder som den behöriga myndigheten har rätt att vidta vid bristande efterlevnad av bl.a. livsmedelslagstift- ningen. Dessa innefattar bl.a. möjlighet att avbryta driften av eller stänga en verksamhet , ge tillstånd till att livsmedel används för andra ändamål än livsmedel och se till att ett livsmedel dras tillbaka från mark- naden eller destrueras. Av artikeln följer vidare att kontrollmyndigheten får vidta andra åtgärder än de särskilt uppräknade, om myndigheten anser sådana åtgärder motiverade. EG-förordningens bestämmelser skall till- lämpas direkt av kontrollmyndigheterna. Några av de i EG-förordningen angivna åtgärderna motsvaras i viss mån av befogenheter i den nu- varande livsmedelslagen. Flertalet åtgärder är dock nya i den meningen att de inte tidigare varit föremål för en preciserad författningsreglering. Trots att det numera framgår direkt av EG-rätten vilka åtgärder en kontrollmyndighet kan tillgripa vid fall av bristande efterlevnad av livs- medelslagstiftningen gör vi bedömningen att det finns behov av att även i den nya lagen ge kontrollmyndigheterna motsvarande befogenheter som de har . Den preciserade åtgärdskatalog som finns i Europaparla- mentets och rådets förordning (EG) nr 882/2004 inbegriper inte uppen- bart de i livsmedelslagen angivna befogenheterna, t.ex. möjligheten att meddela de förbud som behövs eller att ta hand om en vara. Sådana åt- gärder kan visserligen sägas rymmas inom den rätt som EG-förordningen ger kontrollmyndigheterna att vidta andra åtgärder än de som preciseras i EG-förordningen, under förutsättning att de bedöms vara motiverade. En mer precis beskrivning av befogenheterna i lagen kan dock underlätta för kontrollmyndigheterna att i en given situation bestämma på vilket sätt myndigheten vill agera. För att undvika en dubbelreglering med gemen- skapsrätten bör emellertid i bestämmelserna om förelägganden, förbud och övriga administrativa ingripanden förtydligas att åtgärderna får vid- tas utöver vad som följer av de EG-förordningar som kompletteras av lagen. Det bör vara möjligt att förena förelägganden och förbud som meddelas såväl med stöd av lagen som med stöd av sådana EG-bestäm- melser som kompletteras av lagen med vite. Enligt artikel i och rådets förordning (EG) nr 882/2004 skall den behöriga myndighet som medlemsstaten utser se till att foder- och livsmedelsföretagarna är skyldiga att undergå de inspektio- ner som genomförs i enlighet med förordningen och att bistå myndighe- tens personal när det genomför sina uppgifter. För att den behöriga myn- digheten skall kunna verkställa bestämmelsen bör det i den nya livsme- delslagen införas en skyldighet för den som är föremål för offentlig kontroll att tillhandahålla den hjälp som behövs för att kontrollen skall kunna genomföras. Regeringens förslag: skall lämna den hjälp som be- hövs för utövande av offentlig kontroll eller verkställighet av beslut enligt denna lag, de föreskrifter eller beslut som har meddelats med stöd av lagen, de EG-bestämmelser som kompletteras av lagen eller de beslut som har meddelats med stöd av EG-bestämmelserna. Biträde av polismyndigheten får begäras endast när det på grund av särskilda omständigheter kan befaras att kontrollen inte kommer att kunna utföras utan att polisens särskilda befogenheter enligt 10 § polis- lagen (1984:387) behöver tillgripas eller det annars finns synnerliga skäl Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: ombudsmän () framför att försla- get ligger i linje med de synpunkter som JO i tidigare remissyttrande framfört beträffande SOU 2002:70 Polisverksamhet i förändring. lisstyrelsen är positiv till förslaget och framhåller att den nya formule- ringen torde undanröja risken för ett slentrianmässigt utnyttjandet av i län anser att förslaget innebär en försämring i förhållande till nu gällande bestämmelser och att myndig- heterna har ett starkt behov av polishjälp vid offentlig kontroll. kommun påpekar att det ur arbetsgivarperspektiv är viktigt att bestäm- melsen medger att polishandräckning får ske om en inspektör av någon anledning känner ett uttalat eller outtalat hot från verksamhetsutövaren mot sin säkerhet. påpekar att förslaget om att synnerliga skäl krävs för polishjälp kommer att försvåra eller förhindra den offentliga kontrollen eftersom det finns en stark hotbild mot kontrollmyndighetens personal. Kommunen anser att den nuvarande lydelsen av bestämmelsen skall gälla även fortsättningsvis. kommun avstyrker förslaget eftersom det bör finnas möjligheter för kontrollmyndigheterna att begära polishjälp när det bedöms nödvän- digt med hänsyn till personsäkerhet för inspektörerna. bundet påpekar att förslaget torde innebära en arbetsmiljöfråga eftersom den nya formuleringen ger utrymme för tolkningar som kan innebära att inspektörerna inte kommer att kunna påräkna polishjälp när så bedöms Skälen för regeringens förslag: Polisen har enligt ett stort antal för- fattningar skyldighet att i olika sammanhang bistå myndigheter med Bakgrunden till polisens skyldighet att på begäran av an- nan myndighet bistå med handräckning är polisens befogenhet att använ- da våld i vissa situationer. En grundläggande princip är att handräck- ningsbegäran skall ske först sedan den begärande myndigheten konsta- terat att uppgiften inte kan lösas utan biträde av polisen. Den praktiska hanteringen av handräckningsärendena varierar bl.a. beroende på om det handlar om att biträda en tillsynsmyndighet eller om att verkställa en annan myndighets beslut. uppgiftsområde kan också vara stora. Polisen gör ingen s.k. materiell prövning av begäran utan polisens prövning sker helt på formella grun- Detta innebär att polismyndigheten endast prövar lagligheten av be- gäran, dvs. kontrollerar om den sökta åtgärden ryms inom den bestäm- melse som sökanden hänvisar till och om den person som framför begä- ran har befogenhet att göra detta. Om dessa två förutsättningar är upp- fyllda bifalles ansökan. , som hade i upp- drag att bl.a. överväga hur polisverksamheten kan renodlas, har i sitt be- tänkande Mot ökad koncentration Förändring av polisens verksamhet (SOU 2001:87) och Polisverksamhet i förändring (SOU 2002:70) redo- gjort för polisens uppfattning att polisresurser används för handräckning också när det inte är sakligt motiverat. Konkret uttryckt menar många inom polisorganisationen att begäran om transport av t.ex. en patient i alltför hög utsträckning sker slentrianmässigt och inte utifrån ett faktiskt behov av polishandräckning i det enskilda fallet. Det är svårt, menar många, att befria sig från tanken att polisen utnyttjas som en transport- central. Utredningen tog i delbetänkandet fasta på den kritik som framförts av polisen. Polisens biträde vid handräckning belystes vidare av utredningen avseende lagstiftning på det sociala området. Utredningen föreslog att det i bl.a. lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall skulle införas bestämmelser att begäran om biträde inte skall få göras förrän försök gjorts att genomföra åtgärden utan biträde av polismyndighet. Ett sådant försök skulle dock inte behöva göras om det av omständigheterna fram- gick att ett sådant försök skulle vara utsiktslöst. Utredningens förslag av- visades av flera remissinstanser. JO framförde bl.a. att de nu gällande be- stämmelserna om biträde av polis bör kompletteras på sådant sätt att det av lagtexten mer tydligt framgår i vilka situationer biträde kan begäras, men att utredningens förslag innebar en onödig skärpning av förutsätt- ningarna för att begära handräckning. Regeringen har påtalat att det är angeläget att tydlig- göra att polisens resurser enbart skall användas för att verkställa myndig- heters beslut i fall där polisens särskilda kompetens och befogenhet att bruka våld är nödvändig. Regeringen har tidigare föreslagit att bestäm- melser om polisens biträde vid handräckning bör utformas på sådant sätt att det av författningstexten framgår att biträde av polismyndighet endast skall begäras undantagsvis (se prop. 2004/05:39 och prop. 2004/05:132). I nämnda propositioner utformades bestämmelser om biträde av polis- myndigheten på sådant sätt att biträde endast får begäras om det på grund av särskilda omständigheter kan befaras att åtgärden inte kan utföras utan att polisens särskilda befogenhet att använda våld behöver tillgripas eller det annars finns synnerliga skäl för begäran. Bestämmelser om polishandräckning finns i 26 § andra stycket i den nuvarande livsmedelslagen. Enligt bestämmelsen skall polismyndigheten på begäran lämna den hjälp som behövs för tillsynen. Även i den nya livsmedelslagen bör det finnas en skyldighet för polismyndigheten att lämna hjälp vid offentlig kontroll m.m. Vi menar dock att det även i livs- medelslagen tydligt bör framgå vilka förutsättningar som gäller för poli- sens biträde. Avsikten är enbart att klargöra att polisens resurser enbart skall användas om det finns särskild anledning att anta att polisens sär- skilda kompetens och befogenhet att bruka våld kan behövas. Avsikten är inte, som några av remissinstanserna felaktigt antagit, att möjligheten att begära biträde av polisen beskärs så att det får negativa konsekvenser för myndigheternas möjlighet att utöva sin tillsyn eller verkställa beslut. Det är även i fortsättningen enbart den begärande myndigheten som har att pröva om förutsättningar föreligger att begära biträde av polismyndig- Prop. 2005/06:128 heten. Polisen kommer således inte heller i fortsättningen att göra någon materiell prövning av begäran. De farhågor som framförts av bl.a. , kommun och , får därmed anses vara ogrundade. Vi finner dock att det tydligt bör framgå av lagtexten att polisen är skyldig att bistå såväl vid offentlig kontroll som vid verk- ställande av beslut i övrigt. Vi föreslår därför att det i livsmedelslagen förs in en bestämmelse om att biträde av polismyndigheten endast skall kunna ske när det på grund av särskilda omständigheter kan befaras att åtgärden inte kommer att kunna utföras utan att polisens särskilda befogenhet att använda våld be- höver tillgripas eller det annars finns synnerliga skäl för begäran. Övriga bestämmelser om kontroll Regeringens förslag: Bestämmelserna i den nuvarande livsmedelslagen om rätt för regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att meddela föreskrifter om kontrollen, om samverkan i den offentliga kontrollen, överflyttning av tillsynsansvar från en kommun till och rätt att förelägga en kommun som inte fullgör sina skyldigheter att vidta rättelse skall i sak föras över till den nya lagen. Den bestämmelse som finns i livsmedelsförordningen om över- flyttning av tillsynsansvaret från en kommun till skall tas in i den nya lagen. Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Ingen av remissinstanserna har yttrat sig över den Skälen för regeringens förslag: Bestämmelserna i tets och rådets förordning (EG) nr 882/2004 ställer långtgående krav på nationell samordning och styrning av den offentliga kontrollen inom områdena för foder, livsmedel, djurhälsa och djurskydd. kontrollplanen skall täcka samtliga dessa verksamhetsområden samt i viss mån även växtskyddsområdet. En förutsättning för att förordningens övergripande mål skall kunna uppnås är att den operativa kontrollen be- drivs på ett likvärdigt sätt inom dessa verksamhetsområden. öka likformigheten inom den operativa offentliga kontrollen är att utfärda bindande föreskrifter om hur kontrollen konkret skall bedrivas. En motsvarighet till det bemyndigande som finns i den nuvarande livs- medelslagen om rätt för regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att meddela föreskrifter om hur kontrollen skall bedrivas och om skyldighet för en kontrollmyndighet eller ett kontrollorgan att lämna information till en samordnande myndighet bör därför tas in i den nya finns möjligheter för kommuner att inom livsmedelsområdet och djurskyddsområdet anlita en annan kommun för att utföra vissa tillsynsuppgifter (se regeringens proposition 2004/05:72 Förbättrad djurskydds- och livsmedelstillsyn). Kommunen ges rätt att träffa avtal med en an- nan kommun om att tillsynsuppgifter som kommunen har enligt djur- Prop. 2005/06:128 skyddslagen (1988:534) och livsmedelslagen skall fullgöras av den andra Kommunen får dock inte överlåta befogenheten att meddela beslut i ett ärende. Kommunen får vidare, efter överenskommelse med en annan kommun, uppdra åt anställda i den kommunen att besluta på kommunens vägnar i ett visst ärende eller en grupp av ärenden. Uppdraget kan inte avse ärenden som avses i 6 kap. 34 § kommunallagen (1991:900), dvs. ärenden som exempelvis avser verksamhetens mål, inriktning, omfattning eller kvalitet. En motsvarande bestämmelse bör enligt vårs mening tas in även i den nya livsmedelslagen. Inom livsmedelsområdet utövar något som kan be- skrivas som tillsyn över den kommunala tillsynen. ger livsmedelslagstiftningen möjlighet att rikta ett föreläggande med krav på åtgärder mot en kommun som brister i till- synen i syfte att åstadkomma en bättre och mer likvärdig tillsyn över landet (se prop. 2004/05:72). bör i den nya lagen ges motsvarande befogenhet. En bestämmelse om detta bör därför tas in i den nya lagen. Vi har tidigare konstaterat att medlemskap i ställer stora krav på samordning och likvärdig offentlig kontroll. Bland annat av detta skäl har möjlighet att för ta över en kommuns ansvar för tillsynen över en viss verksamhet, även om kommunen motsätter sig detta. En motsvarande bestämmelse bör tas in i den nya lagen. Även bestämmelsen i den nuvarande livsmedelslagen om rätt för att i samråd med en kommun ta över den offentliga kontrollen för en viss anläggning i sådana fall då verksamheten exempelvis har särskilt stor omfattning eller är komplicerad bör i sak föras över till den nya lagen. I livsmedelsförordningen finns en bestämmelse om överflyttning av tillsynsansvaret för en viss anläggning från till en kommun. En motsvarighet till den bestämmelsen bör i tydlighetssyfte tas in i den nya livsmedelslagen. Regeringens förslag: Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer skall bemyndigas att meddela föreskrifter om skyldighet att betala avgift för offentlig kontroll, prövning eller registrering enligt denna lag, de föreskrifter som meddelats med stöd av lagen eller de EG- bestämmelser som kompletteras av lagen. Bemyndigandet skall innefatta rätt att meddela föreskrifter om skyldighet för kommunerna att ta ut avgift. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer skall vida- re bemyndigas att meddela föreskrifter om beräkningen av de avgifter som tas ut av statliga myndigheter och av kontrollorgan. Regeringens bedömning: Den nuvarande lagens bemyndigande om rätt för regeringen att föreskriva att kommunen skall ombesörja uppbörden av avgifter för den statliga tillsynen bör inte få någon motsvarighet i den Promemorians förslag: I promemorian lämnades inte några nya för- slag rörande avgifterna utan den nuvarande lagens bemyndigande fördes tills vidare över i den nya lagen. Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens. Utredningen föreslår dock att regeringen eller efter regeringens bemyndi- gande får meddela föreskrifter även om hur kommu- nernas avgifter skall beräknas. Bemyndigandet utformades också på ett delvis annorlunda sätt. Remissinstanserna: Det stora flertalet av de remissinstanser som har yttrats över utredningens förslag till nytt avgiftssystem är positiva i sak. En sammanfattande redogörelse för remissinstansernas inställning finns i avsnitt 10.2. När det gäller den mer lagtekniska utformningen av avgifts- bemyndigandena har endast ett fåtal remissinstanser yttrat sig. Livs- medelsverket menar att utredningens förslag till bemyndigande är alltför snävt i det att det inte ger utrymme för att meddela föreskrifter om exem- pelvis avgifter för godkännande av processkemikalier eller gränsvärde- sättning för bekämpningsmedel m.m. vilka debiteras tillverkaren av pro- cesskemikalierna. Skälen för regeringens förslag och bedömning: I den nu gällande livsmedelslagen finns ett bemyndigande för regeringen eller den myn- dighet som regeringen bestämmer att meddela föreskrifter om avgifter för en myndighets och ett enskilt kontrollorgans kostnader för tillsyn enligt lagen, de föreskrifter som meddelats med stöd av lagen samt de EG-förordningar som kompletteras av lagen (29 a §). Vidare bemyndigas regeringen att föreskriva att en kommun skall ombesörja uppbörden av avgifter för den statliga tillsynen. och rådets förordning (EG) nr 882/2004 innehåller bestämmelser om finansiering av den offentliga kontrollen. I artikel 27 föreskrivs att medlemsstaten får ta ut avgifter för att täcka kostnaderna för offentlig kontroll. I bestämmelsen finns även grundläggande principer för hur avgiften får beräknas. Bestämmelserna skall tillämpas först fr.o.m. . Vi har i avsnitt 10.2 redogjort för hur vi anser att ett framtida avgiftssystem baserat på och rådets förordning (EG) nr 882/2004 bör utformas. Vi har där bl.a. gjort den bedömningen att det liksom bör vara obligatoriskt för en livsmedelsföretagare att betala en årlig avgift för kontrollmyndighetens ordinarie kontroll av verksamheten. Avgiften bör bl.a. inkludera de kostnader för kontroll av ägg, fisk- och fiskprodukter, kött- och köttprodukter och mjölk- och mjölkprodukter som täcks av särskilda avgifter. Den nya livsmedelslagen bör i likhet med den nu gällande lagen innehålla bemyndiganden för regeringen eller den myndighet som rege- ringen bestämmer att meddela föreskrifter om avgifter. Bemyndigandet bör innefatta en rätt för regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att meddela föreskrifter om skyldighet för livsmedelsföre- tagare m.fl. att betala avgift för offentlig kontroll, prövning eller registre- ring enligt denna lag, föreskrifter som meddelats med stöd av lagen eller de EG-bestämmelser som kompletteras av lagen. Som påtalat i sitt remissvar bör bemyndigandet inte begränsas till att avse skyldighet för den som hanterar eller släpper ut livsmedel på marknaden Prop. 2005/06:128 att betala avgift. Det bör, för att uppfylla kraven i 8 kap. 5 § RF, i lagen tydliggöras att bemyndigandet innefattar en rätt att meddela föreskrifter om skyldighet för kommunerna att ta ut avgift. Som vi redogjort närmare för i avsnitt 10.2.1. gör vi bedömningen att regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer genom föreskrifter bör styra hur en statlig kontrollmyndighets eller ett kontroll- organs avgift bör beräknas. Ett bemyndigande om detta bör därför föras in i lagen. Som utvecklas närmare i avsnittet anser vi att det däremot är tillräckligt att kommunerna vägleds i sin avgiftssättning genom allmänna råd eller en vägledning som utfärdas av . Däremot anser vi att den nuvarande lagens bemyndigande om rätt för regeringen att föreskriva att kommunen skall ombesörja uppbörden av avgifter för den statliga tillsynen inte bör få någon motsvarighet i den nya lagen. Skälen för detta har utvecklats närmare i avsnitt 10.5. Regeringens förslag: Den som med uppsåt eller av oaktsamhet bryter mot en föreskrift eller ett beslut som meddelats med stöd av 5 § tredje stycket eller 69 §, mot bestämmelserna om förbud att släppa ut livsme- del på marknaden i 10 § första stycket eller inte fullgör sin i 20 § första stycket 1 föreskrivna skyldighet att tillhandahålla upplysningar och handlingar i den offentliga kontrollen döms till böter. Till böter döms även den som med uppsåt eller av oaktsamhet bryter mot skyldigheter, villkor eller förbud som finns i de EG-bestämmelser som kompletteras av lagen. Detta gäller dock inte, om överträdelsen av- ser bestämmelser om myndighetsutövning. Om en gärning är att anse som ringa döms inte till ansvar. Till ansvar döms inte heller om gärningen är belagd med straff i eller lagen (2000:1225) om straff för smuggling. Inte heller döms till ansvar om ett vitesföreläggande eller ett vitesförbud har överträtts för en gärning som omfattas av föreläggandet eller förbudet. Promemorians förslag: Överensstämmer delvis med regeringens. I promemorian föreslås att straffskalan skall utgöras av böter eller fängelse i högst och i uppsåtliga fall där en förpliktelse av väsentlig betydelse från hälsosynpunkt har åsidosatts fängelse om högst skall dömas ut. I promemorian föreslås också att det skall finnas möjligheter att förverka egendom m.m. Remissinstanserna: De fåtal remissinstanser som har yttrat sig över förslaget ställer sig positiva till det eller har inte haft något att erinra. Några remissinstanser har uppmärksammat frågan om utformningen av straffbestämmelserna med anledning av Högsta domstolens dom i rätts- fallet NJA 2005 s. 33. ombudsmän () har därvid påpekat att det förutsätts att utformningen av straffbestämmelserna med fängelse i straffskalan justeras i enlighet med det behov av förändringar som kan komma att framgå av beredningen inom . Skälen för regeringens förslag: Bestämmelser om straffrättsliga sanktioner finns i 30 § livsmedelslagen. I bestämmelsen straffbeläggs överträdelser av i lagen angivna centrala förpliktelser. Vidare straffbe- läggs överträdelser av föreskrifter eller åsidosättande av villkor i före- skrifter som meddelats med stöd av bemyndiganden i lagen samt bestäm- melser om kvalitetsnormer eller andra villkor för handeln som finns i de EG-förordningar som kompletteras av lagen. Både uppsåtliga och oakt- samma brott är straffbelagda. Straffsatsen är böter eller fängelse i högst . För ett uppsåtligt brott som innebär att en förpliktelse av betydelse från hälsosynpunkt eller konsumentintresset uppsåtligen åsidosätts i större omfattning eller annars på ett allvarligt sätt är straffskalan fängelse i högst . I ringa fall får dock inte dömas till fängelse. Inte heller får den som har överträtt ett vitesföreläggande eller vitesförbud dömas till ansvar enligt lagen för den gärning som omfattas av föreläggandet eller förbudet. Ansvar inträder inte heller om ansvar för gärningen kan ådömas enligt eller enligt lagen (2000:1225) om straff för smugg- ling. Överträdelser av förpliktelser eller handlingsregler i lagen, i föreskrif- ter eller beslut som meddelats med stöd av lagen och i de EG-förord- ningar som kompletteras av lagen bör straffsanktioneras. Straffbestäm- melserna i den nya lagen bör utformas med hänsyn till den nya syste- matik som föreslås i lagen. Vi föreslår därför att den som bryter mot en föreskrift eller ett beslut som meddelats med stöd av 5 § tredje stycket eller 68 §, bryter mot föreskrifter om åtgärder i anledning av sabotage i 9 §, bryter mot förbudet att släppa ut livsmedel på marknaden i 10 § eller inte fullgör den i 20 § första stycket 1 föreskrivna skyldigheten att till- handahålla upplysningar och handlingar i den offentliga kontrollen döms till ansvar enligt lagen.