prop · GT03165 · 2006-03-21 00:00:00 — ker förslaget medan motsätter sig det och anser bl.a. att frågan om tagande av fotografi och fingeravtryck samt registrering av dessa uppgifter bör utredas närmare innan beslut om ny ordning fattas. Skälen för regeringens förslag: I 36 § lagen (1964:167) med särskil- da bestämmelser om unga lagöverträdare (LUL) regleras vilka tvångs- medel enligt som får användas mot barn . Det föreskrivs att om någon är misstänkt för att ha be- gått ett brott får, om det finns särskilda skäl, beslag, husrannsakan och kroppsvisitation enligt bestämmelserna i 27 och 28 kap. företas mot den unge. Kroppsbesiktning får däremot inte företas mot barn Det är en mer integritetskränkande åtgärd som innebär undersökning av människokroppens yttre och inre samt tagande av prov från människokroppen och undersökning av sådana prov. som avses i 2426 kap. anhållande, häktning, reseför- bud och kvarstad får inte användas. I utredningar i ungdomsmål förekommer att det krävs fotokonfronta- tion för att kunna identifiera gärningsmän eller för att kunna avskriva ut- redning på personer som felaktigt utpekats som gärningsmän. enligt dagens regler tillåtet att ta fotografi och fingeravtryck med stöd av 28 kap. 14 § av en person som misstänks för brott och Detsamma gäller för den som är men inte är misstänkt för brott, om sådana åtgärder behövs för att utreda brott på vilket fängelse kan följa. Det är således inte tillåtet att inom ramen för en utredning rörande brottet enligt 31 § LUL ta fotografier och fingerav- tryck av den som är och misstänkt för brott. Det har till utredningen framförts att det föreligger ett problem beträf- fande regleringen av tvångsmedel vad gäller bestämmelsen om tagande av fotografi och fingeravtryck, s.k. daktning. Unga lagöverträdare begår inte sällan brott gemensamt. För polis och åklagare innebär ofta identifi- ering av gärningsmän svårigheter i dessa fall. Möjligheten att använda sig av fotokonfrontation utgör ett användbart hjälpmedel för att utreda alla brott, även ungdomsbrott. Polisens och åklagarnas praktiska behov av att kunna fotografera även misstänkta under synes enligt utred- ningen vara påtagligt. Även Utredningen om handläggning av ungdoms- mål påtalade att det till dem framförts att det borde vara möjligt att ta fotografi och fingeravtryck av misstänkta under . Utredningen fann emellertid att frågorna om tvångsmedelsanvändning låg vid sidan av upp- draget och ansåg därför att dessa frågor borde övervägas i ett annat sammanhang (SOU 1999:108 s. 167). ombudsmän () har också tidigare väckt frågan om behovet att en lagändring i syfte att göra det möjligt att under en utredning enligt 31 § LUL ta fingeravtryck av en misstänkt som är (Justitieombudsmännens ämbetsberättelse 2001/02 s. 70). Enligt JO kan en möjlighet att ta fingeravtryck av den misstänkte vara av stort värde och JO anser inte att det skulle innebära en större integritetskränkning att ta fingeravtryck av ett barn som är misstänkt för brott än av ett barn som inte är det (a.a. s. 68). har övervägt frågan om tvångsmedel enligt 28 kap. 14 § RB, dvs. tagande av fotografi och fingeravtryck, bör kunna användas även mot misstänkta som inte fyllt vid utredning av brott varpå fängelse kan följa och funnit att de integritetsaspekter som har an- setts tala mot att införa en sådan ordning inte väger särskilt tungt. Utred- ningen föreslår därför en sådan lagändring. Även Justitiekanslern konsta- terar i sitt yttrande att det uppenbarligen finns ett stort behov av att i utredningssyfte kunna fotografera och ta fingeravtryck av misstänkta under , att ett sådant förfarande visserligen kan anses innebära en ganska påtaglig integritetskränkning men att behovet av dessa åtgärder ändå får anses väga tyngre än integritetsaspekterna. Regeringen delar be- dömningen att en lagändring bör ske i denna fråga. Att restriktivitet skall iakttas vid användande av tvångsmedel mot barn har markerats genom att det i lagen anges att särskilda skäl skall föreligga för att tvångsmedel skall få användas. I allmänhet bör det föreligga misstanke om allvarligare brottslighet eller brottslighet av större omfattning (prop. För de uppgifter som hämtas in genom att fotografi och fingeravtryck tas gäller sedvanliga regler om arkivering och gallring. Syftena med myndigheternas arkiv är enligt arkivlagen (1990:782) att tillgodose rätten att ta del av allmänna handlingar, behovet av information för rättskip- ningen och förvaltningen samt forskningens behov. Några andra syften finns inte angivna i arkivlagen. Enligt 29 § polisdatalagen (1998:622) får för att underlätta identifiering av personer i samband med brott, behandla upp- gifter i fingeravtrycks- och signalementsregister. Enligt 30 § samma lag får sådant register endast innehålla uppgifter om den som är misstänkt eller dömd för brott eller som har fått lämna fingeravtryck enligt 19 § lagen (1991:572) om särskild utlänningskontroll. Enligt regeringens me- Prop. 2005/06:165 ning bör dock registrering av fotografi och fingeravtryck inte ske när det gäller misstänkta under . När det gäller barn är det särskilt viktigt att risken för kränkning av integriteten minimeras. Syftet med den föreslagna lagändringen i LUL är inte heller att uppgiften skall vara sökbar utan uppgiften skall enbart kunna användas i det aktuella ärendet. Regeringen delar således utredningens bedömning att möjlig- heten till tagande av fotografi och fingeravtryck av misstänkta under inte användas för framtida identifiering. Utredningen har inte före- slagit någon lagändring med sådant innehåll. Eftersom en sådan lag- ändring får anses utgöra en konsekvensändring som inte kräver någon ytterligare beredning föreslår regeringen att det i polisdatalagen införs en bestämmelse om att fingeravtrycks- och signalementsregister inte får innehålla uppgifter som lämnats av en person enligt 36 § första stycket 2 LUL. 12.6 Kvarhållande av den som inte fyllt Regeringens förslag: Av 35 § lagen (1964:167) med särskilda be- stämmelser om unga lagöverträdare skall framgå att polisen har rätt att hålla kvar en brottsmisstänkt person som har gripits eller medtagits till förhör samt att den som är aldrig får hållas kvar längre än efter beslut om frigivning eller, om den unge medtagits till förhör, sedan förhöret avslutats. Bestämmelsen i 14 § samma lag om kvarhållande skall endast gälla misstänkta . Utredningens förslag överensstämmer med regeringens. har dock föreslagit en annan lagteknisk lösning. Remissinstanserna: och kommun är positiva till förslaget. Skälen för regeringens förslag: Av 35 § lagen (1964:167) med sär- skilda bestämmelser om unga lagöverträdare (LUL) framgår att, om någon har begått ett brott på vilket fängelse kan följa får denne gripas av envar om han eller hon anträffas på bar gärning eller på flykt från brottsplatsen. Att med termen envar i detta fall även skall förstås polisman framgår av förarbetena till bestämmelsen (prop. 1983/84:187 s. 26). Det finns nämligen situationer då institutet medta- gande till förhör inte ger tillräckliga befogenheter, exempelvis då ett barn tar till flykten innan polismannen har hunnit uppmana honom eller henne att följa med till förhör. Bestämmelsen är uttömmande. Enligt 35 § andra stycket skall polismyndigheten eller åklagare besluta om den unge skall friges eller hållas kvar för förhör. Oavsett om den som skall höras har inställt sig frivilligt eller förts med tvång till förhöret är han eller hon skyldig att stanna kvar för förhör. som är är dock inte skyldig att stanna kvar längre än tre timmar (23 kap. 9 § andra stycket ). såväl på den som är misstänkt för brott som annan person. Om det är av synnerlig vikt för utredningen kan barnet hållas kvar i ytterligare tre Tvångsmedel som avses i 2426 kap. , dvs. anhållan- de, häktning, anmälningsskyldighet, reseförbud och kvarstad, får inte an- vändas när det är fråga om en person . I 14 § LUL finns regler om polisens möjligheter att hålla kvar brotts- misstänkta ungdomar . Bestämmelsen infördes i syfte att göra det möjligt för polisen att hålla kvar dessa unga personer för att skyndsamt kunna överlämna dem till föräldrar, annan vårdnadshavare, en tjänsteman inom eller annan lämplig vuxen person. Enligt paragrafens första stycke får polisen för nämnda ändamål hålla kvar en gripen person om åklagaren beslutar att inte anhålla den unge. Andra stycket innebär att polisen får hålla kvar den som inte har fyllt och som har medtagits till förhör. En förutsättning för att polisen skall kunna hålla kvar den unge i någon av dessa två angivna situationer är dock att åklagaren har funnit att den unge är skäligen misstänkt för brott. Polisen är således bunden vid den bedöm- ning åklagaren har gjort i fråga om den unge är skäligen misstänkt för brott. Det är däremot polisen som skall ta ställning till om det finns skäl att hålla kvar denne med stöd av bestämmelserna i 14 § LUL. Skall den unge inte hållas kvar får han eller hon avlägsna sig. Kvarhållandet av den unge är begränsat till högst efter åkla- garens beslut att inte anhålla den unge respektive efter det att förhöret med denne avslutats. Den som är får därvid tas i förvar om det är nödvändigt med hänsyn till ordning och säkerhet. Att den som är inte får tas i förvar framgår uttryckligen av 35 § andra stycket och indirekt av 14 § tredje stycket LUL. Det har påtalats för utredningen att den nuvarande utformningen av be- stämmelserna i 14 § LUL är svårtolkad och att det i den praktiska tillämpningen anses oklart om det finns lagligt stöd för att hålla kvar en person som är som har gripits eller medtagits till förhör. Utredningen har därför föreslagit ett tydliggörande i lagtexten att så är fallet. Regeringen delar utredningens bedömning om att ett förtydligande bör göras men anser att det i stället för att införas ett nytt stycke i 14 § bör göras en ändring i 35 § LUL som endast gäller barn . Således införs i detta lagrum ett nytt stycke som klargör att den som är och som gripits med stöd av samma paragraf eller som har tagits med till förhör får hållas kvar om den unge är skäligen misstänkt för brott. Till skillnad från brottsmisstänkta blir det för barn inte aktuellt för åklagaren att fatta beslut i frågan om anhållande. Därför bör anges även att den som är aldrig får hållas kvar längre än efter beslut om frigivande eller, i de fall den unge medtagits till förhör, efter att förhöret avslutats. Syftet med att hålla kvar dessa unga personer är givetvis som nämnts ovan att skynd- samt kunna överlämna dem till vårdnadshavare, eller an- nan lämplig vuxen person såsom anges i 14 § LUL. Genom dessa ändringar avgränsas bestämmelsen i 14 § LUL till att endast gälla brottsmisstänkta . Regeringens förslag: Bestämmelserna i 29 kap. 2 § tredje stycket och 51 kap. 25 § andra stycket rättgångsbalken ändras så att hänvisningar görs till 32 kap. 5 § . I 51 kap. 25 § första stycket rätte- gångsbalken görs vidare en hänvisning när det gäller överlämnande till särskild vård till 31 och 32 kap. . Hänvisningen i 30 kap. 5 § till 31 kap. 1 a § brottsbal- ken ändras till 32 kap. 5 § . Bestämmelsen i 19 § första stycket i lagen (1946:804) om införande av nya ändras så att en hänvisning görs till 32 kap. 1 § i stället för 31 kap. 1 a § . Bestämmelsen i 28 § lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare ändras genom att hänvisning görs till ung- domsvård i stället för överlämnande till vård inom . Hänvisningen i 3 § lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga ändras till 32 kap. 5 § i stället för 31 kap. 1 a § . Bestämmelserna i 1, 5, 8, 11, 15 och 29 §§ lagen (1991:1129) om rättspsykiatrisk vård ändras så att hänvisningar görs till 32 kap. 5 § i stället för 31 kap. 1 a § . Bestämmelsen i 17 § första stycket 6 i lagen (1998:620) om belast- ningsregister ändras så att hänvisning görs till ungdomsvård i stället för överlämnande till vård inom . Utredningens förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Remissinstanserna har inte uttalat sig särskilt i denna del. Skälen för regeringens förslag: Bestämmelserna i 29 kap. 2 § och 51 kap. 25 § bör ändras så att hänvisningarna till 31 kap. 1 a § ändras till 32 kap. 5 § som genom regeringens förslag avser sluten ungdomsvård. I 51 kap. 25 § bör när det gäller överlämnande till särskild vård göras en hänvisning till såväl 31 kap. som till 32 kap. eftersom även 32 kap. , genom regeringens förslag, avser överlämnande till särskild vård. Hänvisningen i 30 kap. 5 § till 31 kap. 1 a § bör ändras till 32 kap. 5 § som enligt regeringens förslag avser sluten ungdomsvård. I 19 § första stycket i lagen (1946:804) om införande av nya rätte- gångsbalken finns en hänvisning till 31 kap. 1 a § . Nämnda bestämmelse motsvarar i huvudsak regeringens förslag till 32 kap. 5 § . En hänvisning till sistnämnda bestämmelse bör därför ske. 28 § lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöver- trädare hänvisar bl.a. till påföljden överlämnande till vård inom social- tjänsten. Regeringen föreslår att påföljden skall ändra beteckning och bestämmelsen bör därför ändras så att hänvisning görs till ungdomsvård. Hänvisningen i 3 § lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga till 31 kap. 1 a § ändras till 32 kap. 5 § brotts- balken eftersom bestämmelsen om sluten ungdomsvård genom regering- ens förslag flyttats till denna paragraf. Även hänvisningarna i 1, 5, 8, 11, 15 och 29 §§ lagen (1991:1129) om Prop. 2005/06:165 rättspsykiatrisk vård ändras av samma skäl från 31 kap. 1 a § brotts- balken till 32 kap. 5 § . Hänvisningen i 17 § första stycket 6 i lagen (1998:620) om belast- ningsregister bl.a. till påföljden överlämnande till vård inom social- tjänsten bör ändras, som nämnts ovan, till det föreslagna namnet ung- domsvård. 14Ikraftträdande och övergångsbestämmelser m.m. Regeringens förslag: De nya reglerna skall träda i kraft med undantag för medling som obligatorium för kommunerna som skall träda i kraft . De nya bestämmelserna om ungdomsvård och ungdomstjänst enligt 32 kap. 13 §§ görs tillämpliga också i fråga om brott som har begåtts före ikraftträdandet. Äldre bestämmelser om omprövning av påföljden överlämnande till vård inom samt bemyndigande att meddela föreskrifter om ersättning från staten för skador som har orsakats av den dömde vid ungdomstjänst skall fortfarande tillämpas för påföljd som dömts ut före . Den upphävda bestämmelsen i 31 kap. 1 § fjärde stycket brotts- balken skall fortfarande tillämpas för påföljd som dömts ut enligt 31 kap. 1 § före . Bestämmelsen om statligt personskadeskydd skall gälla i sin äldre lydelse för den som utför sådant arbete som där avses på grund av en föreskrift om ungdomstjänst som meddelats före ikraftträdandet. Äldre bestämmelser i 4 § lagen (1964:167) med särskilda bestäm- melser om unga lagöverträdare skall tillämpas i mål och ärenden hos polis- och åklagarmyndigheter där förundersökning har inletts före ikraftträdandet. Den nya bestämmelsen i 11 § andra stycket samma lag skall tillämpas endast i fråga om mål och ärenden hos polis- och åklagarmyndigheter där förundersökning har inletts efter ikraftträ- dandet. Utredningens förslag: Utredningen har föreslagit att lagändringarna skall träda i kraft . Något förslag till övergångsbestäm- melser har inte lagts fram av utredningen. Remissinstanserna har inte yttrat sig i frågan. Skälen för regeringens förslag De förslag som presenteras innebär i vissa delar stora förändringar i på- följdssystemet för de unga lagöverträdarna. Relativt omfattande förbere- delser för att kunna genomföra förändringarna kommer därför att krävas. Med beaktande härav gör regeringen bedömningen att förslagen bör träda När det gäller åläggandet för kommunerna att kunna erbjuda medling bör en lagändring träda i kraft av de skäl som anförts i avsnitt 11.2. När det gäller den nya lagstiftningens tillämplighet på brott som har begåtts före ikraftträdandet måste 2 kap. 10 § första stycket regeringsfor- men beaktas. Bestämmelsen innebär bl.a. att svårare brottspåföljd inte får åläggas för en gärning än den som var föreskriven när gärningen begicks. En bestämmelse av samma innebörd finns i artikel 7 i den europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna. Denna konvention gäller som lag i . Vidare skall bestämmelsen i 5 § andra stycket lagen (1964:163) om införande av beaktas. Där föreskrivs att straff skall bestämmas efter den lag som gällde när gärningen företogs men att, om en annan lag gäller när dom meddelas, den lagen skall tillämpas, om den leder till frihet från straff eller till lindrigare straff. I tidigare lagstiftningsärenden har konstaterats att de nu nämnda bestäm- melserna i princip inte torde gälla i fråga om verkställighet av brotts- påföljder (jfr t.ex. prop. 1965:159 s. 36 ff., prop. 1987/88:120 s. 113 och prop. 1997/98:96 s. 177). De redovisade bestämmelserna avgör alltså om de gamla eller de nya reglerna skall tillämpas t.ex. när det gäller reglerna för straffbestäm- ningen. De avgör även om domstolen efter ikraftträdandet skall döma ut en ny form av påföljd för brott som har begåtts före den nya lagens ikraftträdande. Ändringen av bestämmelsen om överlämnande till vård inom social- tjänsten och införandet av den nya påföljden ungdomstjänst har till syfte bl.a. att så långt möjligt hålla ungdomar utanför kriminalvården och att inom ramen för påföljdssystemet tillse att ungdomar som begår brott ges möjlighet till adekvat vård. De ändamål som ligger bakom de nya regler- na är sådana att det enligt regeringens mening är angeläget att de ges bredast möjliga tillämpning. Det medför att de i princip bör göras tilläm- pliga också på sådana gärningar som begåtts före ikraftträdandet. Över- lämnandepåföljderna är inte formellt inordnade i påföljdssystemet på det sättet att det däri direkt framgår om de skall uppfattas som lindrigare eller strängare än andra påföljder. Till följd härav torde inte 5 § lagen om införande av ge någon uttrycklig anvisning vad avser tilläm- pningen av överlämnandepåföljderna på gärningar begångna före ikraft- trädandet. Den allmänna rättsgrundsats som ligger bakom bestämmelsen i lagen om införande av och som är uttryckligen stadgad i 2 kap. 10 § regeringsformen, nämligen att strängare påföljd inte skall kunna utdömas än den som gällde vid brottet, bör dock givetvis vara väg- ledande vid utformningen av övergångsregleringen. De nya reglerna om ungdomsvård och ungdomstjänst kan normalt inte antas leda till att den samlade reaktionen på brottet blir strängare än den som skulle ha utdömts enligt de nu gällande reglerna. Något hinder mot att ge dessa påföljder tillämpning också på brott begångna före ikraft- trädandet torde därför inte föreligga. En uttrycklig regel härom bör in- Vid tillämpningen av ungdomsvård och ungdomstjänst bör dock de Prop. 2005/06:165 ovan angivna principerna beaktas. De nya bestämmelserna om omprövning av påföljd i 32 kap. 4 § tillämpas på ungdomsvård och ungdomstjänst som dömts ut efter ikraftträdandet. Det utgör inget hinder att brottet begåtts före ikraft- trädandet. Bestämmelserna i 38 kap. 2, 3, 6, 8, och 9 §§ i sina äldre lydelser bör emellertid fortfarande tillämpas beträffande påföljd som dömts ut före . Likaledes bör, såvitt avser 38 kap. 20 § , den äldre lydelsen av 38 kap. 19 § fortfarande tillämpas för påföljd som före ikraftträdandet dömts ut enligt 31 kap. 1 § tredje stycket 2. Den upphävda bestämmelsen i 31 kap. 1 § fjärde stycket bör fortfaran- de tillämpas för påföljd som dömts ut enligt 31 kap. 1 § före . En prövning enligt grunderna för 5 § andra stycket lagen om införande av bör därför resultera i att de nya bestämmelserna om med- ling och särskilt kvalificerad kontaktperson kan tillämpas även beträffan- de gärningar som har begåtts före ikraftträdandet. Någon särskild över- gångsbestämmelse är därför inte påkallad. När det gäller bestämmelsen om ersättning vid personskada enligt 1 § 5 lagen (1977:265) om statligt personskadeskydd bör bestämmelsen gälla i sin äldre lydelse beträffande den som utför ungdomstjänst på grund av en föreskrift som meddelats före ikraftträdandet med stöd av 31 kap. 1 § tredje stycket 2 . Av praktiska skäl bör äldre bestämmelser i 4 § lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare tillämpas i mål och ärenden hos polis- och åklagarmyndigheter där förundersökning har inletts före ikraftträdandet. Av samma skäl bör den nya bestämmelsen i 11 § andra stycket tillämpas endast i fråga om mål och ärenden hos polis- och åklagarmyndigheter där förundersökning har inletts efter ikraftträ- dandet. Regeringen har för avsikt att utvärdera reformen när den varit i kraft . Regeringens förslag innebär att påföljdssystemet för unga lagöverträdare alltjämt bygger på principen att barn och unga som har gjort sig skyldiga till brott i första hand skall bli föremål för insatser inom . Eftersom kommunerna har huvudansvaret för unga som begår brott inne- bär förslagen inte någon förändring i detta hänseende. Påföljden överlämnande till vård inom är en av de van- ligast förekommande påföljderna för unga lagöverträdare. förslag innebär, utöver att påföljden ändrar beteckning till ungdomsvård, en något mer restriktiv användning av påföljden eftersom kraven på den unges behov av insatser skärps. Färre unga förväntas dömas till ung- domsvård än vad som är fallet . De som har ett större behov av in- satser från förväntas även fortsättningsvis bli föremål för vård inom . Dessa unga har ofta ett behov av kraftfulla insatser men utgör ingen ny grupp för kommunernas socialtjänst efter- som de överlämnas till vård. Enligt regeringens uppfattning bör förslagen i denna del leda till kostnadsminskningar. Ungdomstjänst som fristående påföljd och obligatorium Regeringens föreslår vidare att ungdomstjänst införs som en fristående påföljd för unga lagöverträdare. åläggs kommunerna att sörja för att unga lagöverträdare skall kunna verkställa ungdomstjänst. har kommunerna ansvaret för att administrera ungdomstjänst när en före- skrift om ungdomstjänst meddelas av domstolen i samband med en dom på överlämnande till vård inom . Förslaget innebär dock att uppgiften blir obligatorisk för kommunerna. Regeringen räknar med att ungdomstjänst som fristående påföljd skall få ett förhållandevis stort användningsområde. En utvidgad användning av ungdomstjänst som påföljd kommer, oavsett om kommunen redan har rutiner för ungdoms- tjänst eller inte, att innebära ökade kostnader för kommunerna. medför en sådan utveckling sannolikt att kommunernas kostnader för ungdomsvården minskar något. Till viss del kommer ungdomstjänst ock- så att användas i stället för böter som påföljd för unga lagöverträdare. Att bötesstraffen minskar i antal innebär generellt sett minskade intäkter för staten. Vissa besparingsposter kan dock utpekas, bl.a. hos uppbördsmyn- digheten och . Vidare kommer troligtvis ett antal av dem som döms till påföljder inom kriminalvårdens frivård och till korta straff på sluten ungdomsvård att komma i fråga för ung- domstjänst. Det innebär en besparing för staten. Omfattningen av kostnaderna för ungdomstjänsten är avhängig av hur många som kommer att dömas till ungdomstjänst. Det är enligt regering- ens uppfattning ett rimligt antagande att det antal unga som döms till enbart ungdomstjänst kan komma att uppgå till ca 1 500 personer . Härtill kommer de som kommer att dömas till ungdomsvård i förening med ungdomstjänst. Uppskattningen är dock beroende av ett flertal fak- torer. Sammantaget innebär emellertid införandet av ungdomstjänst som fristående påföljd en kostnadsökning för kommunerna. Kommunerna bör tillföras av statliga medel för att kunna genomföra detta. De ökade utgifterna för ungdomstjänst skall finansieras från rättsväsendets befintliga anslagsramar.