prop · GT0378 · 2006-02-08 00:00:00 — När en fastighets va-förhållanden påtagligt avviker från det normala bör det vara möjligt för huvudmannen att komma överens med den berörde fastighetsägaren om de särskilda villkor för användningen av va-anlägg- ningen som de speciella förhållandena föranleder. Ett sådant avtal bör kunna avse både ekonomiska och tekniska specialbestämmelser som mo- tiveras av avvikande förhållanden och som kan behövas för att det skall vara möjligt för huvudmannen att betjäna den aktuella fastigheten. Det kan t.ex. vara fråga om industrier som inte ligger i ett industriområde och som behöver vattentjänster av särskild beskaffenhet. Det kan också vara lämpligt att vissa användare får tillfälle till verkliga förhandlingar med huvudmannen om regleringen av va-förhållandet, eftersom det för deras del ofta kan finnas behov av särskilda föreskrifter om t.ex. vattentryck, vattenbeskaffenhet och avloppsrening. Avtalsmöjligheten bör komma till uttryck i lagtexten. 5.11Skyldighet att betala avgifter för allmänna vattentjänster Regeringens förslag: En fastighetsägare skall betala avgifter för en allmän va-anläggning, om fastigheten finns i anläggningens verksam- hetsområde samt med hänsyn till skyddet för människors hälsa eller miljön behöver en vattentjänst och behovet inte kan tillgodoses bättre på annat sätt. Vid bedömning av behovet skall särskild hänsyn tas till i vilken utsträckning jämförda alternativ tillgodoser intresset av en god hushållning med naturresurser. Avgiftsskyldigheten avser dels vatten- tjänster som tillhandahålls genom en förbindelsepunkt, dels bortledande av vatten som inte sker genom en förbindelsepunkt. En fastighetsägare skall också betala för bortledande av vatten från allmän platsmark. Den som ansvarar för att allmän platsmark ställs i ordning och un- derhålls skall betala en avgift för bortledande av vatten från den all- männa platsmarken. Avgifter för bortledande av vatten skall täcka kostnaderna för den rening av vattnet som behövs. Utredningens förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Remissinstanserna: har anfört att uppvärderingen av hushållningsaspekten kommer att bli förödande för kommunernas möj- lighet att finansiera utbyggnaden av va-anläggningar i glesbygdsbyar. Falu kommun har till viss del instämt i dessa synpunkter men också an- fört, liksom kommun, att återföring av näringsämnen till krets- loppet är mycket angeläget. Svenskt vatten har önskat vägledning om vad som är att anse som god hushållning med naturresurser. Av det fåtal remissinstanser som yttrat sig om bortledandet av dagvatten från all- männa platser är samtliga positiva till förslaget att koppla va-lagens krav på bortledandet till det faktiska behovet av den vattentjänsten. Skälen för regeringens förslag Fastighetsägarens avgiftsskyldighet enligt gällande rätt Avgiftsskyldigheten regleras i 9 § va-lagen och gäller under samma för- utsättningar som rätten att använda anläggningen, åtminstone enligt orda- lydelsen. Som framgått tidigare är det, på grund av bevisbördans placer- ing, inte riktigt så i den praktiska tillämpningen. Det är visserligen hu- vudmannen som måste visa att fastigheten faktiskt har behov av vatten- tjänsterna. Om det finns ett sådant behov måste fastighetsägaren, för att undgå avgiftsskyldighet, kunna bevisa att detta behov med större fördel kan tillgodoses på något annat sätt än genom den allmänna anläggningen. Enbart det förhållandet att huvudmannen har byggt ut den allmänna va- anläggningen i ett område medför inte automatiskt att fastigheterna där kan avgiftsdebiteras. Avgiftsskyldigheten måste i princip vara motiverad av den enskilda fastighetens behov av de vattentjänster som erbjuds. Fastighetsägaren är inte skyldig att betala avgifter för några andra tjänster än sådana om han faktiskt utnyttjar och sådana som fastigheten kan anses behöva vare sig de utnyttjas eller inte. Detta behov skall bedö- mas på objektiva grunder. Fastighetsägarens egen uppfattning om beho- vet tillmäts ingen självständig betydelse. Om det kan konstateras ett rele- vant behov av erbjudna vattentjänster uppkommer frågan om hur behovet tillgodoses med största fördel. Detta avgörs genom en samlad bedömning av rådande omständigheter mot bakgrund av fastighetens användnings- möjligheter . Trots att det är en individuell prövning måste hänsyn tas till den om- givande bebyggelsen och områdets karaktär i övrigt. Detta har fått en allt större betydelse i rättspraxis. Om förhållandena i bebyggelseområdet i stort behöver en kollektiv lösning av va-frågan, har detta redan i sig an- setts innebära en stark presumtion för att andra lösningar inte heller är bättre i det enskilda fallet. Miljöaspekten är också viktig i det här sam- manhanget, men det är inte avgörande vilket system som är mest krets- loppsanpassat. Också andra miljösynpunkter skall beaktas, exempelvis arten och omfattningen av de ingrepp i naturen och boendemiljön som olika lösningar medför. Det är dock i första hand hälsoskyddsskäl som motiverar utbyggnaden av en allmän va-anläggning. Hänsyn skall vidare tas till vad en modern boendestandard kan anses kräva och till rena be- kvämlighetssynpunkter, va-lösningarnas varaktighet och hållbarhet, bety- delsen av möjliga framtida förändringar i fastighetens användning och ägarförhållanden, samt de rent tekniska och ekonomiska förhållandena. I praxis har behovet av rent vatten ofta ansetts kunna med större fördel tillgodoses genom fastighetens egen vattenbrunn, när brunnen har ett godtagbart vatten i tillräcklig mängd. En kostnadsjämförelse kan i sådana fall få fördelsbedömningen att väga över till förmån för det enskilda alternativet. I fråga om spillvattenavlopp lyckas däremot fastighetsägaren sällan visa att en enskild lösning är bättre. För en bostadsfastighet i ett tätbebyggt område, där ett allmänt avloppsnät har byggts ut, anses vanligt förekommande enskilda avloppsanordningar (trekammarbrunnar, septiska tankar etc.) i regel inte längre uppfylla anspråken på hygienisk standard. Eftersom fördelsbedömningen skall göras på , gäller detta i stor utsträckning även om fastigheten bara nyttjas för fritidsändamål. En fastighetsägare blir alltså avgiftsskyldig även om fastighetsägaren inte använder den allmänna va-anläggningen. Enligt den allmänna regeln om avgiftsskyldighetens fördelning efter skälig och rättvis grund skall man dock vid bestämmandet av avgifterna beakta den omständigheten att ägaren faktiskt inte använder anläggningen. Obebyggda fastigheter kan ofta anses inte ha något behov av vatten- tjänster. Avgiftsskyldighet kan dock uppkomma om fastigheterna ligger inom en detaljplan och enligt planen är avsedda att bebyggas. I så fall skall, om det inte finns särskilda skäl för en annan bedömning, behovet av anordningar för vattenförsörjning och avlopp bedömas som om fastig- heten var bebyggd enligt planen. Särskilda skäl för undantag från denna avgiftsskyldighet kan vara att det finns ett faktiskt eller rättsligt hinder att bebygga fastigheten. Avgiftsskyldigheten inträder när huvudmannen har upprättat en förbin- delsepunkt för fastighetens anslutning till den allmänna anläggningen och underrättat fastighetsägaren om detta. Tidpunkten för avgiftsskyldig- hetens inträde har betydelse bl.a. för avgifternas beräkning. Huvudmannen har rätt att av ägarna till sådana fastigheter inom en detaljplan som är avsedda för bebyggande ta ut avgift för att vatten från allmänna platser inom planområdet avleds genom anläggningen. En sådan avgift får inte tas ut innan åtgärder för avledandet har blivit utförda. Där- emot är denna avgiftsskyldighet inte beroende av att någon förbindelse- punkt upprättas eller att fastigheten har något individuellt behov av den vattentjänsten. Skyldighet att faktiskt ansluta sig till den allmänna va-anläggningen Något krav på faktisk anslutning följer inte av vare sig rätten att använda den allmänna va-anläggningen eller avgiftsskyldigheten utan kan bara framtvingas med stöd av hälso- och miljöskyddslagstiftningen. Frågan om anslutningstvång när en faktisk anslutning är motiverad av va-tek- niska skäl har diskuterats i samband med den nuvarande va-lagens till- komst (prop. 1970:118 s. 98 ff). Det förefaller dock varken lämpligt eller behövligt med föreskrifter om anslutningstvång, utan den anslutning som skall kunna framtvingas mot fastighetsägarens vilja bör även i fortsättningen grundas på de skäl och ske i den ordning som anvisas av hälso- och miljöskyddslagstiftningen. Som bl.a. har påpekat kan formuleringen i de nuvar- ande bestämmelserna om brukningsrätt och avgiftsskyldighet ge läsaren det felaktiga intrycket att det är fråga om en faktisk anslutningsskyldig- het som skall prövas mot behovet i det enskilda fallet. Eftersom hälso- och miljöskäl i praxis genomgående anses tala för att fastigheten behöver spillvattenanläggningen och att fastighetsägaren därför skall bidra till att täcka kostnaderna för anläggningen bör bestämmelserna förtydligas så att detta framgår tydligare. God resurshushållning och utrymmet för småskaliga va-lösningar Hur driften av allmänna va-anläggningar skall kunna tillgodose moderna krav på miljöhänsyn och resurshushållning utvecklas närmare i avsnittet om hur en allmän va-anläggning skall ordnas och drivas. Det blir huvud- mannens sak att avgöra vilken teknik som bäst tillgodoser verksamhetens ändamål. Lagförslaget kommer inte att innebära några hinder för huvud- mannen att välja bra småskaliga lösningar. Lagen kommer inte att inne- hålla några andra begränsningar i detta hänseende än den som ligger i att bara kostnader som behövs för produktionen av vattentjänsterna får ingå i beräkningsunderlaget för avgifterna. Eftersom allmänna va-anläggningar är avsedda att lösa va-frågor i större sammanhang, blir det dock sällan aktuellt med småskaliga lösningar. Inom verksamhetsområdet för en allmän va-anläggning kommer san- nolikt de småskaliga lösningarna normalt bara att bli aktuella som alter- nativ till den allmänna va-anläggningen. Med dagens fördelsprövning blir utrymmet för enskilda avloppslösningar inte stort. Även om den allt- mer utvecklade tekniken för småskaliga spillvattenavlopp och torra och sorterande avloppssystem fortlöpande höjer kvaliteten på dessa, är det i normalfallet fortfarande svårt att i jämförelse med allmänna system, som enligt lagen måste uppfylla gällande kvalitetsnormer, finna att de enskilda lösningarna är till större fördel än de allmänna. Ett sätt att öka det möjliga utrymmet för enskilda lösningar skulle kanske kunna vara att uppvärdera betydelsen av hushållningsaspekten i detta samman- hang. Förutom att vara billigare för fastighetsägaren, förefaller det vara i just det avseendet som småskaliga avloppslösningar ibland anses kunna ha ett visst försteg. Detta tycks vara en framkomlig väg och reglerna om fördelspröv- ningen bör därför kompletteras så att det framgår av lagtexten att det sär- skilt skall beaktas i vilken mån de jämförda alternativen tillgodoser in- tresset av en god hushållning med naturresurserna. Några remissinstanser har önskat vägledning om vad som närmare avses med god hushållning med naturresurser. Som exempel kan nämnas att om ett enskilt alter- nativ till en va-lösning skulle visas vara överlägset i fråga om återföring av viktiga näringsämnen till det naturliga kretsloppet som det enskilda alternativet från övriga relevanta synpunkter håller någorlunda jämna steg med det allmänna alternativet, skulle denna fördel med den enskilda lösningen kanske kunna anses räcka för att fastighetsägaren skall slippa avgiftsskyldighet gentemot huvudmannen för den allmänna anläggningen. Hushållnings- och kretsloppsprinciperna bör här ha sam- ma innebörd som i miljölagstiftningen (jfr bl.a. prop. 1997/98:45 s. 20). Avgiftsskyldighet för bortledande av dagvatten från fastigheten I många fall kan avvattningen av fastigheter i ett område ske miljömäs- sigt bättre genom olika former av lokalt omhändertagande (s.k. ), dvs. bortledande som inte alltid kräver ett särskilt ledningsnät. 2005/06:78 kan ske naturligt över mark, via diken och bitvis kanske genom led- ningar till anlagda perkolationsmagasin, andra fördröjningsmagasin eller på annat sätt. Det från avgiftssynpunkt enda intressanta är om den utförda avvattningsanläggningen faktiskt fungerar eller inte. Det blir här liksom i övrigt huvudmannens sak att välja den bästa tekniken. Skyldigheten att betala avgifter för vattenavledningen bör vara beroende av fastighetens behov av denna vattentjänst. Om behovet kan tillgodoses genom den allmänna anläggningen utan att ordna servisledningar till fas- tigheterna, bör avgiftsskyldighet uppkomma under samma förutsättningar som annars, dvs. när fastigheterna får tillgång till den via en upprättad förbindelsepunkt. Det innebär att avgiftsskyldighet också kan uppkomma för obebyggda fastigheter som enligt en detaljplan är avsedda att be- byggas. Andra obebyggda fastigheter bör inte kunna avgiftsbeläggas. Detta är värt att notera, eftersom verksamhetsområdet för tjänsten dag- vatten med den nu föreslagna avloppsdefinitionen också kommer att kun- na omfatta fastigheter som inte ligger i ett detaljplanelagt område. I avsaknad av en förbindelsepunkt behövs en reglering av när avgifts- skyldigheten skall inträda i dessa fall och överväganden om hur rättsför- hållandet i övrigt påverkas av att inte vara ledningsbundet. Avgiftsskyldigheten bör inträda när huvudmannen har utfört en sådan dagvattenanläggning och underrättat fastighetsägaren om detta. Det får förutsättas att ordnandet av anläggningen har föregåtts av en ordentlig undersökning av behovet av vattentjänsten och att berörda fastighets- ägare i detta sammanhang inte bara har blivit informerade om planerna utan också beretts tillfälle att lämna synpunkter. Om en anläggning för bortledande av dagvatten ordnas och omfattar fastigheter vars ägare inte önskar vattentjänsten, får respektive fastighets- ägare för att komma undan avgiftsskyldigheten på vanligt sätt efter underrättelsen om den utförda anläggningen göra invändning om att fas- tigheten inte behöver några anordningar för bortledande av dagvatten, att ett eventuellt sådant behov inte tillgodoses genom den utförda anlägg- ningen eller att behovet i vart fall med större fördel skulle kunna tillgo- doses på ett annat sätt. Behovsprövningen blir den samma vare sig det har upprättats en förbindelsepunkt för den vattentjänsten eller inte. Frå- gan om fastighetens behov av vattenavledning över huvud taget får också bedömas på vanligt sätt. Det innebär att prövningen normalt får utgå från presumtionen att fastigheten skall anses ha ett sådant behov, om vattnet från fastigheten inte kan tas om hand genom naturlig avledning till våtmarker eller vattendrag eller genom markinfiltration inom fastigheten eller på angränsande markområden från vilka vattenavledning inte sker genom huvudmannens försorg. När vattentjänsten inte är ledningsbunden försvinner med förbindelse- punkten också den naturliga och skarpa gränsen mellan huvudmannens och fastighetsägarnas ansvar. Att bestämma vad som hör till den allmänna dagvattenanläggningen och till fastigheternas dagvatteninstallationer bör trots detta inte vara svårt. Avgiftsskyldighet för bortledande av dagvatten från allmän platsmark Som framgått gäller den nuvarande möjligheten att ta ut avgifter för bort- ledande av dagvatten från allmänna platser bara inom detaljplanelagda Med allmänna platser avses i dessa fall detsamma som i plan- och bygglagstiftningen, dvs. sådan mark som i en detaljplan eller i områdes- bestämmelser har redovisats som allmän plats, t.ex. gator, torg och parker. För va-lagstiftningens del finns det inte längre skäl att ha kvar kopp- lingen mellan bortledande av dagvatten från allmänna platser och en Det är mer ändamålsenligt att kommunen utan att vara bunden av detaljplaneregleringen på vanligt sätt får bestämma ett verk- samhetsområde också för denna vattentjänst. En avgiftsskyldighet för bortledande av dagvatten från allmänna plat- ser gör att verksamhetsområdet inte bör vara större än vad som tydligt kan anses ligga i va-kollektivets intresse. områden, som alltid skall ingå, bör till verksamhetsområdet inte föras andra områden än sådana för vilka bebyggelsen, i första hand bostads- bebyggelsen, kräver att va-frågorna löses i ett större sammanhang. största verksamhetsområdet för bortledande av vatten från allmänna plat- ser kommer därmed i princip att sammanfalla med verksamhetsområdet för avvattning av enskilda fastigheter. På samma sätt som för andra vattentjänster bör det kunna finnas flera från varandra skilda verksam- hetsområden för bortledande av vatten från allmänna platser inom en och Inom ett bestämt verksamhetsområde bör alltså avgifter kunna tas ut för att vatten genom den allmänna anläggningen leds bort från allmänna Avgiftsskyldigheten bör gälla först efter det att de åtgärder som behövs för bortledandet har vidtagits och fastighetsägarna underrättats Platser inom verksamhetsområdet som funktionellt och i övrigt motsvarar vad som typiskt sett redovisas som allmän plats i en detaljplan, vare sig de ligger inom eller utanför planlagt område, bör omfattas av bestämmelsen om avgiftsskyldighet. Även inom ett planlagt område kan det finnas platser som på detta sätt motsvarar en allmän plats utan att vara redovisade som sådana i planen. Särskilt i områden med småhusbe- byggelse är det vanligt att detaljplanen utformas med storkvarter. utom byggnadstomter för husen innehåller storkvarteren en eller flera kommunikationstomter, dvs. för hela husgruppen avsatta områden med gemensam mark i form av gator och parker m.m. Sådana platser används i regel för allmän trafik. De skiljer sig ofta inte till utformning eller an- vändningssätt från de egentliga allmänna platserna i plan- och byggla- Vattenavledningen från sådan mark bör därför också kunna ske enligt den föreslagna regleringen. För obebyggda tomter inom verk- samhetsområdet bör däremot detaljplanerekvisitet för avgiftsskyldigheten vara kvar för att tomten skall kunna anses höra till det va-kollektiv i vars intresse bortledandet sker. På samma sätt som för bortledande av dag- och dränvatten från själva fastigheterna får va-kollektivet anses ha behov eller nytta av att sådant bortledande sker också från bebyggelseområdets allmänna platsmarker. Denna vattentjänst kan alltså ofta anses ligga i fastighetsägarnas intresse. Det bör överlämnas åt rättstillämpningen att avgöra hur fastighetsägarnas behov av vattentjänsten och nyttorekvisitet närmare bör bedömas. Kostnader för rening av det vatten som leds bort Av bestämmelserna om avgiftsskyldigheten bör det klart framgå att av- gifter för bortledande av vatten naturligtvis också skall täcka kostnaderna för den rening av vattnet som behövs från miljö- och hälsoskyddssyn- punkt. Avgifternas storlek och grunderna för hur de Regeringens förslag: Avgifterna får bestämmas som anläggnings- avgifter och brukningsavgifter. Avgifterna får inte överskrida det som behövs för att ordna och driva den allmänna va-anläggningen. får avsättas för planerade framtida nyinvesteringar. Avgifterna skall bestämmas så att kostnaderna fördelas på de av- giftsskyldiga på ett rättvist och skäligt sätt. gör att kostnaderna för en viss fastighet i beaktansvärd omfattning av- viker från andra fastigheter, skall avgifterna bestämmas med hänsyn Avgifter för bortledande av vatten från allmän plats- mark skall fördelas mellan fastighetsägarna och dem som ordnar och underhåller den allmänna platsmarken enligt vad som är skäligt med hänsyn till den allmänna platsmarkens omfattning och fastighetsägar- nas nytta av vattentjänsten. En anläggningsavgift skall motsvara fastighetens andel av kostna- den för att ordna den allmänna va-anläggningen. skall avse drift- och underhållskostnader, kapitalkostnader för investe- ringar och andra kostnader för en allmän va-anläggning som inte täcks av en anläggningsavgift. Om det under en viss del av året krävs sär- skilda åtgärder för en vattentjänst, får en brukningsavgift för en sådan säsong bestämmas på andra beräkningsgrunder än i övrigt. Avgifternas belopp och beräkningsgrunderna skall framgå av en taxa enligt föreskrifter som kommunen meddelar. åt huvudmannen att bestämma beloppen enligt med taxeföreskrifterna. Utredningens förslag överensstämmer i allt väsentligt med regeringens. Enligt utredningens förslag skall dock den som ansvarar för att allmänna platser iordningsställs och underhålls betala hälften av kostnaden för rening av vatten som letts bort från sådana platser. Remissinstanserna: och Svenska kommunal- arbetarförbundet har förordat att va-lagens självkostnadsprincip skall fortsätta att tillämpas. Ett antal remissinstanser har dock ifrågasatt om inte principen motverkar sitt syfte. Bl.a. Statskontoret, Statens energi- myndighet och har anfört att alternativa lösningar bör Fastighetsägarna har anfört att självkostnadsprincipen bör ut- tryckas och tillämpas på samma sätt i all lagstiftning. instanser har påpekat att det är viktigt att beakta alla intäkter som är förenade med den allmänna va-verksamheten, t.ex. värdet av energin i det renade spillvattnet. De fåtal remissinstanser som har yttrat sig an- gående införandet av möjligheten till en investeringsfond har tillstyrkt Det har påpekats att det är viktigt att avgiftsskyldigheten fördelas på skälig och rättvis grund i syfte att uppnå likställdhet mellan fastigheter av samma typ. I frågan om bortledande av vatten från allmän platsmark har anfört att utredningens förslag om att väghållarna skall stå för hälften av kostnaderna för avledning och rening visserligen är bra då det innebär ett steg i riktning mot principen om att förorenaren betalar, men att kostnadsfördelningsnivån inte bör anges i lagtexten. I stället bör, enligt , fördelningsprincipen anges i författningstexten medan det i råd, anvisningar och praxis kan komma fram att halva kostnaden kan vara lämpligt när väghållaren och va-huvudmannen inte kan enas om annan fördelning. kom- mun och Svenskt vatten delar denna uppfattning. har anfört att det vore rimligt att låta staten bekosta bortledande och rening av dagvatten som kommer från vägar med statlig väghållning. Svenska kom- munförbundet, som har ställt sig bakom förslaget om utökade möjligheter till särtaxor för brukningsavgifter och säsongstaxor, har anfört att det är ett steg mot ökad kostnadsriktighet i va-taxorna, men att kravet på beak- tansvärda skillnader i kostnaderna som villkor för att få använda sär- taxor bör slopas. Enligt förbundet bör bestämmelserna om särtaxor i stället utformas så att de ger kommunerna en rätt, inte en skyldighet, att anta en särtaxa när förutsättningarna för en sådan är uppfyllda. Bakgrund och gällande rätt Självkostnadsprincipen och nödvändiga kostnader I kommunallagen anges att kommuner inte får ta ut högre avgifter än som svarar mot kostnaderna för de tjänster eller nyttigheter som kommu- nen tillhandahåller. Denna självkostnadsprincip har gällt . Principen har setts som en del av konsumentskyddet när en verksamhet är avgiftsfinansierad och drivs av en kommun. Syftet är att förhindra överuttag av avgifter som en form av förtäckt särbeskattning. Innebörden av självkostnadsprincipen och dess tillämpning har utförligt behandlats av , Avgiftsgruppen med Referensgruppen och Plan- och byggutredningen. Enligt den nuvarande va-lagen har huvudmannen rätt att täcka kostna- derna för den allmän va-anläggningen genom avgiftsuttag från fastighets- ägarna. Avgifterna får inte överskrida det som behövs för att täcka de nödvändiga kostnaderna för anläggningen. Det finns ingen skyldighet att avgiftsfinansiera verksamheten. Av ordalydelsen i 24 § va-lagen framgår att självkostnadsprincipen en- dast anger taket för det totala avgiftsuttaget från användarna men inte för enskilda användares skyldighet att betala avgifter.