prop · GT03113 · 2006-03-01 00:00:00 — Det har inte angetts några skäl för detta förslag och det har heller inte exemplifierats i vilka fall en tidsbegränsning skulle kunna bli aktuell. Förslaget torde ha sin bakgrund i att tillstånd att inneha vapen enligt 2 kap. 5 § andra stycket vapenlagen får tidsbegränsas. En förutsätt- ning för det är att det med hänsyn till särskilda omständigheter kan förut- ses att vapnet inte kommer att behövas varaktigt. gränsning av innehavstillstånd infördes främst med tanke på särskilt far- liga vapen, och det förutsattes att det endast i undantagsfall skulle bli fråga om att tidsbegränsa innehav av jaktvapen (prop. 1981/82:1 s. 31). Enligt regeringens mening finns det när det gäller tidsbegränsning skäl att se olika på innehavstillstånd och tillstånd att låna vapen. havstillstånd avser permanent innehav av ett vapen medan det föreslagna lånetillståndet handlar om rätt att vid behov tillfälligt låna någon annans vapen för ett visst ändamål. Det torde vara svårt att vid prövningen av om lånetillstånd skall meddelas finna några omständigheter som talar för att tillståndet bara bör gälla . finns det därför inte skäl att införa en möjlighet att tidsbegränsa ett till- stånd som avser lån av skjutvapen. Om en person som har tillstånd att låna skjutvapen visar sig inte längre vara lämplig eller av något skäl inte längre ha behov av att låna vapen, bör i stället beviset kunna återkallas (se nedan). Prövningen bör gå till på ett liknande sätt som när tillstånd till innehav av En förutsättning för att ett tillstånd att låna skjutvapen skall utfärdas bör, såsom det har föreslagits i promemorian, vara att det kan antas att sökanden inte kommer att missbruka vapen som lånas. prövningen bör det också kontrolleras om den enskilde är allmänt lämp- lig att handha vapen och om han eller hon uppfyller de kunskapskrav som ställs för att få använda vapen för det i ansökan angivna ändamålet. Närmare bestämmelser om vad som skall krävas i sistnämnda hänseende bör tas in i vapenförordningen. I promemorian har det föreslagits att det vid prövningen också skall göras en bedömning av om sökanden behöver ett vapen för ett bestämt, har kritiserat den föreslagna bestämmelsens anknytning till ett bestämt Enligt regeringens mening framstår dock den föreslagna ord- ningen som logisk med hänsyn till att även tillstånd att inneha vapen meddelas för ett visst ändamål. Den som har behov av att låna vapen för flera ändamål bör givetvis ha möjlighet att ansöka om ett tillstånd som omfattar flera ändamål. Regeringen ansluter sig alltså till promemorians förslag i denna del. Prövningen bör däremot inte ta sikte på ett specifikt vapen eller ens en Om tillstånd att låna vapen meddelas, bör det alltså innebära att innehavaren har rätt att tillfälligt låna olika vapen för det an- Ansökan om tillstånd att låna vapen bör göras hos polisen på motsva- rande sätt som tillstånd att inneha vapen. Tillståndet bör gälla för lån av vapen för ett särskilt angivet ändamål men inte avse ett individuellt angi- För att prövningen skall få avsedd effekt bör uppgift om att lånetillstånd har meddelats en viss person finnas i polisens register. gäller både polismyndigheternas lokala register och Eftersom alla beslut enligt vapenlagen registreras i polisens lokala register, kommer också beslut om lånetillstånd att regi- streras i dessa register (2 kap. 17 § vapenlagen). Bestämmelsen i 2 kap. 18 § vapenlagen om centrala register bör ändras så att uppgifter om personer som har meddelats tillstånd att låna skjutvapen också skall föras in där. I likhet med vad som gäller för innehavstillstånd bör ett tillstånd att låna skjutvapen kunna återkallas. Det är naturligt att därvid tillämpa samma principer som gäller för återkallelse av innehavstillstånd. om återkallelse och beslut om att inte meddela tillstånd att låna skjutva- pen bör kunna överklagas på samma sätt som gäller för övriga beslut enligt vapenlagen (jfr 10 kap. 1 § vapenlagen). har uppmärksammat att det förekommer att låne- reglerna missbrukas genom att den som riskerar att få sitt vapeninne- havstillstånd återkallat överlåter sina vapen till någon annan och sedan Det föreslagna kravet på tillstånd för att få låna vapen hindrar att vapen lånas ut för självständigt handhavande i sådana fall. Däremot torde det fortfarande kunna förekomma att en person som har blivit av med sitt vapeninnehavstillstånd på grund av personliga förhål- landen får låna ett vapen av en bekant eller av sin skytteförening för an- vändning under uppsikt. Riskerna för missbruk av vapnet vid uppsikts- utlåning är emellertid enligt regeringens bedömning mycket mindre än när det gäller lån för självständigt handhavande. I promemorian har utformningen av 3 kap. 1 § vapenlagen särskilt tagits I paragrafen föreskrivs att den som har rätt att inneha ett skjutvapen får låna ut vapnet för samma ändamål som till- Såsom har konstaterats i promemorian är regleringen inte För det första anges i paragrafen inte några begränsningar beträffande hur många tvåveckorsutlåningar som är tillåtna eller om det måste förflyta någon mellan tvåveckorsutlåningarna. kan hävdas att bestämmelsen ger utrymme för utlåning i en utsträckning som knappast kan ha varit lagstiftarens mening. För det andra förefaller tvåveckorsregeln omfatta även de situationer då auktoriserade bevakningsföretag lånar ut vapen till sina väktare (3 kap. 7 §). Inte heller detta torde ha varit lagstiftarens avsikt. dana lån gäller nämligen ett krav på att väktaren skall ha ett särskilt till- stånd att som lån inneha skjutvapen för bevakningsändamål. För det tredje går det inte att av lagtexten utläsa att det i och för sig är tillåtet att låna ut vapen även än (utöver vad som följer av 3 kap. 7 §), fastän låntagaren då måste ha ett eget tillstånd att inneha vapnet enligt reglerna i 2 kap. Enligt regeringens mening bör reglerna om utlåning förtydligas i Av 3 kap. 1 § vapenlagen bör det uttryckligen framgå att ett vapen en- dast får lånas ut vid enstaka tillfällen. I promemorian har det föreslagits att det i bestämmelsen anges att ett skjutvapen får lånas ut tillfälligt. kan hävdas, vilket ett par remissinstanser har påpekat, att inte heller en sådan reglering är helt klar. Det är enligt regeringens mening inte lämp- ligt att införa en exakt reglering av hur ofta ett vapen får lånas ut och hur det måste förflyta mellan utlåningsperioderna. regeringen att bestämmelsen bör formuleras så att det anges att den som har rätt att inneha ett skjutvapen får låna ut vapnet vid enstaka tillfällen. 2005/06:113 Innebörden av detta får avgöras från fall till fall. I normala fall bör det dock, enligt regeringens mening, kunna godtas att ett vapen lånas ut . För att ytterligare tydliggöra att lån som överstiger i och för sig är tillåtet men endast om låntagaren har tillstånd att inneha vapnet eller i egenskap av väktare har ett särskilt tillstånd som avser lån av skjutvapen för bevakningsändamål, bör detta uttryckligen framgå av lå- nekapitlet i vapenlagen (3 kap.). Ett sådant förtydligande bör därför föras in i 1 §. Ett motsvarande förtydligande bör även föras in i 2 kap. 1 §, som reglerar tillståndsplikten. har föreslagit att den generella bestämmelsen om i vilka fall ett skjutvapen inte får lånas ut (3 kap. 8 § vapenlagen) kom- pletteras så att det framgår att inte heller en person som har fått vapen omhändertagna har rätt att låna vapen utom i de undantagsfall som anges i paragrafen. Bestämmelser om i vilka situationer vapen får omhändertas finns i 6 kap. vapenlagen. Med hänsyn till att det inte är tillåtet att låna ut ett vapen till den som kan antas komma att missbruka vapnet bör det i praktiken ofta vara så att det inte är tillåtet att låna ut ett vapen till den som har fått ett vapen omhändertaget (jfr 6 kap. 4§). Regeringen delar därför uppfattning att bestämmelsen bör komplette- ras. I promemorian har det lämnats förslag till en förhållandevis omfat- tande omstrukturering av 3 kap. vapenlagen. Dessa har kritiserats av flera remissinstanser, bl.a. Länsrätten i län. Regeringen är mot bak- grund av remisskritiken inte beredd att genomföra förslagen. Med utlåning under uppsikt avses situationer när långivaren eller en god- känd vapensammanslutning (en sådan som har rätt att inneha förenings- vapen) befinner sig i låntagarens omedelbara närhet och har direkt kon- troll över användandet av vapnet. Enligt regeringens mening får den 15- årsgräns som gäller för utlåning under upplåtarens uppsikt anses vara väl avvägd med hänsyn till de krav på fysisk, psykisk och intellek- tuell mognad som måste ställas på den som skall hantera ett farligt vapen även om det sker under uppsikt. Svenska Jägareförbundets förslag om att denna åldersgräns skall slopas bör därför inte genomföras. 7 Utvidgad anmälningsskyldighet för läkare Om en person som vårdas för en psykisk störning bedöms vara olämplig att inneha skjutvapen, skall den läkare som är ansvarig för den psyki- atriska vården anmäla detta förhållande till polismyndigheten i den ort där patienten är folkbokförd (6 kap. 6 § vapenlagen [1996:67]). Om det står klart för läkaren att patienten inte innehar tillstånd för skjut- vapen behöver någon anmälan dock inte göras. Bestämmelsen om läkares anmälningsskyldighet fick sin nuvarande ut- Prop. 2005/06:113 formning . Den lagändring som då trädde i kraft innebar att anmälningsskyldigheten utvidgades från att tidigare bara ha omfattat patienter i den slutna psykiatriska vården till att omfatta även patienter i den öppna psykiatriska vården. Enligt 13 kap. 2 § vapenförordningen (1996:70) skall meddela närmare föreskrifter om sådana anmälningar som avses i 6 kap. 6 § vapenlagen. I föreskrifter och allmänna råd om psykiatrisk tvångsvård och rättspsykiatrisk vård (SOSFS 2000:12) har Socialstyrel- sen föreskrivit att verksamhetschefen i den lokala instruktionen skall an- visa hur anmälningsskyldigheten skall fullgöras. De föreskrifterna är en- dast tillämpliga på den psykiatriska tvångsvården och på den rättspsyki- atriska vården. gäller dock därutöver föreskrifter och allmänna råd om läkares skyldighet att göra anmälan enligt 6 kap. 6 § vapenlagen (SOSFS 2003:18). Dessa gäller när vård för psykisk störning ges oavsett om det sker enligt hälso- och sjukvårdslagen (1982:763), lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård eller lagen (1991:1129) om rättspsykiatrisk vård. Föreskrifterna behandlar bl.a. tillämpningsområde, definitioner, anmälningspliktens omfattning samt hur anmälan skall göras och dokumenteras. 7.2Behovet av ändrade regler En förutsättning för att tillståndsmyndigheterna skall kunna göra en kor- rekt bedömning av en persons lämplighet att inneha vapen är att de har tillgång till nödvändig information om honom eller henne. Bestämmelsen om läkares anmälningsplikt i 6 kap. 6 § vapenlagen är ett led i att för- bättra dessa förutsättningar. Den syftar till att ge tillståndsmyndigheterna underlag för att pröva frågan om en person som vårdas eller söker vård för en psykisk störning skall medges fortsatt tillstånd att inneha skjutva- pen. Av årliga rapporter till regeringen om tillämp- ningen av vapenlagstiftningen och andra förhållanden av betydelse på vapenområdet framgår att antalet anmälningar enligt 6 kap. 6 § vapenla- gen uppgick till 39, till 125, till 84, till 108 och till 362. Det finns ingen tillgänglig statistik som visar hur många människor som vid ett givet tillfälle eller har en psykisk störning som medför att han eller hon bör bedömas som olämplig att inneha skjutvapen. Av promemorian framgår att mellan 370 och 400 personer döms till rättspsykiatrisk vård efter att ha begått brott under inflytande av en så allvarlig psykisk störning att de enligt lagen inte kan dömas till fängelse. Vidare framgår att antalet vårdtillfällen inom den psykiatriska tvångsvården uppgår till ca 6 000 . Efter- som en person kan vårdas , torde emellertid an- talet personer som har tvångsvårdats vara mindre än 6 000. Trots detta är det uppenbart att antalet anmälningar inte motsvarar det antal personer som har vårdats för sådana psykiska störningar att det borde ha föranlett en anmälan. Som framgår ovan har dock antalet anmälningar ökat mar- kant . Enligt nu gällande regler är det alltså enbart när det gäller patienter . 2005/06:113 med psykiska störningar som frågan om att anmäla eventuell olämplighet att inneha vapen aktualiseras. Även vissa andra medicinska diagnoser, t.ex. missbruk, demens, vissa neurologiska sjukdomar och grava synfel, kan dock medföra en starkt ökad risk för att det inträffar olyckor på grund av oskicklig vapenhantering eller för att vapen kommer i orätta händer och t.o.m. till brottslig användning. I promemorian nämns som exempel att personer med missbruksproblem eller demensdiagnoser inte alltid förmår iaktta de regler som gäller för förvaring och kontroll av skjutvapnen. Det framhålls vidare att mycket talar för att det är sådana förhållanden som ligger bakom en del av de skjutvapen som re- dovisas som saknade i dödsbon och som utgör närmare hälften av alla civila vapen som anmäls som saknade. För att tillståndsmyndigheten skall få tillräcklig information om sådana förhållanden som kan medföra att ett vapeninnehavstillstånd bör återkallas kan det därför ifrågasättas om inte läkares anmälningsskyldighet borde omfatta även andra patienter än enbart de som vårdas för psykiska störningar. Anmälningsskyldigheten för läkare utvidgas Regeringens förslag: Reglerna om läkares anmälningsskyldighet ut- vidgas till att avse varje patient som av medicinska skäl bedöms vara olämplig att inneha skjutvapen. En sådan anmälan behöver dock inte göras om det med hänsyn till omständigheterna står klart för läkaren att patienten inte har tillstånd för skjutvapen. Regeringens bedömning: bör inte åläggas någon Förslaget och bedömningen i promemorian Förstärkt kontroll av vapen m.m. (Ds 2004:32): Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser, däribland Socialstyrel- sen, har tillstyrkt förslaget om att utvidga läkarnas anmälningsskyldighet. Hovrätten över och och Hovrätten för har dock mot bakgrund av vad som anförs i promemorian om antalet anmäl- ningar fram ifrågasatt om en utvidgad anmälningsskyldighet skulle få avsedd effekt. har avstyrkt förslaget och påpekat att det finns risk för att vapeninnehavare avstår från att söka vård på grund av rädsla för att bli av med sina tillstånd. bundet har framfört liknande synpunkter. ning har ansett att frågan bör utredas vidare, bl.a. därför att det är oklart vilka diagnoser som skall föranleda anmälningsskyldighet. och Länsrätten i har ifrågasatt om inte även bör åläggas anmälningsskyldighet. Skälen för regeringens förslag och bedömning Utvidgad anmälningsskyldighet för läkare Om en vapeninnehavare är lämplig att inneha vapnet, skall tillståndet återkallas (se 6 kap. 1 § vapenlagen). tillståndsmyndigheten skall kunna agera i en sådan situation är att myn- digheten får vetskap om att något har inträffat som gör personen olämp- lig som vapeninnehavare. Den nuvarande regleringen om anmälnings- skyldighet för läkare avseende patienter inom den psykiatriska vården syftar just till att förbättra tillståndsmyndigheternas bedömningsunderlag i detta hänseende. Frågan är om det nu finns skäl att utvidga denna an- mälningsskyldighet ytterligare. I samband med att anmälningsskyldigheten utvidgades till att avse inte bara patienter inom den slutna utan också inom den öppna vården pekade regeringen på vad hade framhållit i sitt remissvar om att det förekommer att en person på grund av omständigheter av fysisk natur, t.ex. synnedsättning, är olämplig att bruka skjutvapen (prop. 1999/2000:27 s. 66). Regeringen var dock i det sammanhanget inte beredd att föreslå en utvidgning av anmälningsskyldigheten i det avseendet. Regeringen delar emellertid den bedömning som görs i promemorian och som innebär att det förutom vissa psykiska störningar även torde finnas andra medicinska diagnoser, t.ex. vissa former av missbruk, demens, vissa neurologiska sjukdomar och grava synfel, som kan medföra att en person inte är lämplig att inneha vapen och som där- för bör omfattas av anmälningsskyldighet. Det är självfallet svårt att uttala sig om hur många vapeninnehavare det finns i landet som på grund av sjukdomar eller funktionshinder inte bör inneha vapen. Man skall vidare ha klart för sig att det inte är möjligt att skapa ett system som helt utesluter att personer som på grund av soma- tiska sjukdomar är olämpliga att inneha skjutvapen ändå har det. Ambi- tionen bör dock enligt regeringens mening vara att så långt möjligt för- hindra att sådana personer innehar skjutvapen som hänsyn i rimlig mån tas till integritetsaspekten (jfr a. prop. s. 63). Det kan i sam- manhanget anmärkas att om en läkare lämnar uppgifter till en polismyn- dighet om en patients personliga förhållanden så kommer detta att för- anleda ett ärende enligt vapenlagen hos polismyndigheten. Uppgifterna kommer därmed att omfattas av sekretess enligt 7 kap. 19 § första stycket 6 sekretesslagen (1980:100). Några remissinstanser har framhållit att ett genomförande av förslaget kan medföra att vapeninnehavare avstår från att söka vård på grund av rädsla för att bli av med sina tillstånd. Vid en avvägning mellan den ris- ken och de risker ett fortsatt innehav av vapeninnehavstillstånd kan med- föra, såväl för en innehavare som inte är lämplig att inneha vapen som för omgivningen och samhället i stort, anser regeringen att det senare intresset måste tillmätas större vikt. Ett par remissinstanser har pekat på den enligt promemorian låga an- mälningsfrekvensen t.o.m. och ifrågasatt om en utvidgning av anmälningsskyldigheten därför är en lämplig väg att gå. Skälen till den förhållandevis låga anmälningsfrekvensen kan vara flera. Det kan emel- lertid konstateras att hade antalet anmälningar mer än tredubblats jämfört med . En av anledningarna till detta torde vara att före- skrifter som täcker ett större tillämpningsområde trädde i kraft och att bestämmelsen därigenom fått större genomslagskraft. Av två senaste rapporter till regeringen om tillämpningen av vapenlagstiftningen och andra förhållanden av betydelse på vapenom- rådet framgår också att styrelsen aktivt har följt tillämp- ningen av 6 kap. 6 § vapenlagen och avser att göra det även i fortsätt- Prop. 2005/06:113 ningen, bl.a. i syfte att öka kunskaperna om bestämmelsen hos dem som har att tillämpa den. Enligt regeringens bedömning finns det mot denna bakgrund anledning att anta att bestämmelsens genomslagskraft kommer att öka . Den tidigare förhållandevis låga anmälningsfrekven- sen utgör därför enligt regeringens mening inte tillräckliga skäl för att avstå från att genomföra promemorians förslag. har gjort gällande att förslaget är oklart när det gäller vilka diagnoser som skall föranleda anmälningsskyl- dighet och att konsekvenserna av förslaget därför är oförutsägbara. Re- geringen kan konstatera att när det gäller anmälningar av patienter med psykiska störningar utfärdar, som framgått tidigare, när- mare föreskrifter. Det finns skäl att överväga en liknande ordning beträf- fande den nu aktuella anmälningsskyldigheten. Genom sådana föreskrif- ter kan den praktiska tillämpningen av reglerna underlättas. Sammanfattningsvis anser regeringen att det bör införas en skyldighet för läkare att anmäla om han eller hon bedömer att en patient är olämplig att inneha skjutvapen oavsett om olämpligheten har sin grund i en psy- kisk störning eller en somatisk sjukdom. Normalt bör bedömningen av om en patient är olämplig att inneha skjutvapen eller inte göras av en läkare som har specialistkompetens avseende den diagnos som föranleder att lämpligheten ifrågasätts (jfr. 1999/2000:27 s. 65). Liksom bör dock någon sådan anmälningsskyldighet inte åligga läkaren om det med hänsyn till omständigheterna står klart för honom eller henne att patienten inte har tillstånd för skjutvapen. bör inte åläggas anmälningsskyldighet Ett par remissinstanser har ifrågasatt om inte bör åläggas samma anmälningsskyldighet som läkare. Regeringen anser dock inte att bör åläggas någon anmälningsskyldighet av det nu aktuella slaget. Som har konstaterat ställer inte några medicinska diagnoser. Kopplingen mellan en persons behov av olika slags stöd och vederbörandes eventuella olämplighet som vapenin- nehavare torde ofta inte vara så klar att kan bedöma om personen är olämplig som vapeninnehavare. Att ålägga en anmälningsskyldighet motsvarande läkarnas framstår enligt regeringens mening därför inte som motiverat. 8 Informationsskyldighet för polisen Varje polismyndighet skall föra ett lokalt register över bl.a. tillstånds- pliktiga vapeninnehav (2 kap. 17 § vapenlagen [1996:67]). relsen för därutöver ett centralt vapeninnehavarregister bl.a. över perso- ner som har tillstånd att inneha vapen och för vilka vapen tillståndet gäller (2 kap. 18 § vapenlagen). Detta medför att om en person exempel- vis misstänks för brott mot vapenlagen eller för ett annat brott som har begåtts med skjutvapen, har polisen möjlighet att genom registren kon- Prop. 2005/06:113 trollera om vederbörande har tillstånd att inneha vapen. också en skyldighet för domstolar att, om en person döms för brott mot vapenlagen eller till något annat brott vid vilket skjutvapen har använts, underrätta polismyndigheten i den dömdes folkbokföringsort (17 kap. 3 § vapenförordningen [1996:70]). Detsamma gäller när en domstol har läm- nat ett yrkande om förverkande enligt vapenlagen helt eller delvis utan bifall. Regleringen syftar bl.a. till att polismyndigheterna skall uppmärk- sammas på förhållanden som kan medföra att de bör ompröva ett tillstånd att inneha vapen. Syftet med att föra ett centralt register över vapeninnehavare skulle gå förlorat om inte samtliga vapeninnehavare registrerades (prop. 1998/99:36 s. 23). I såväl de lokala registren som det centrala re- gistret skall därför även föras in uppgifter om personer som är hem- värnsmän och som har tilldelats skjutvapen för förvaring i bostaden av Försvarsmakten. För att polisen skall kunna fullgöra sin registreringsplikt när det gäller personer som har tilldelats vapen av Försvarsmakten är Försvarsmakten ålagd att informera berörd polismyndighet om sådana militära skjutvapen som har tilldelats hemvärnets personal och som för- varas i bostäder (17 § förordningen [1996:31] om statliga myndigheters skjutvapen m.m.). Uppgifterna förs sedan in i registren av polismyndig- heterna. Hemvärnets personal utgörs av hemvärnsmän och personal med avtal för tjänstgöring i hemvärnet enligt förordningen (1994:524) om frivillig förvarsverksamhet (s.k. avtalspersonal) samt av anställda vid makten som är krigsplacerade i hemvärnet (4 § hemvärnsförordningen [1997:146]). Försvarsmakten har underhand upplyst att av dessa tre kate- gorier är det endast hemvärnsmännen som i normalfallet förvarar sina vapen i bostaden medan övrig personal ur hemvärnet gör det endast un- dantagsvis. Försvarsmakten är dock skyldig att informera polismyndig- heterna om samtliga ur hemvärnets personal som förvarar sina vapen i bostaden. Enligt uppgift från Försvarsmakten och polisen medför detta att polisens vapenregister även innehåller uppgifter om personer ur hem- värnets personal som inte är hemvärnsmän, trots att vapenlagens be- stämmelser om register till ordalydelsen endast nämner hemvärnsmän. 8.2Behovet av en underrättelseskyldighet Att hemvärnets personal är registrerad i vapenregistren innebär att polis- myndigheterna vid kontroll av om en person som misstänks för ett brott som kan ge anledning att ifrågasätta ett eventuellt vapeninnehav kommer att uppmärksamma att personen i egenskap av hemvärnsman innehar va- pen. Polismyndigheternas möjligheter att lämna Försvarsmakten informa- tion av betydelse för bedömningen av om en sådan person är lämplig att inneha vapen begränsas emellertid av sekretess.