prop · GT03184 · 2006-03-22 00:00:00 — Genom att ett nytt tillstånd läm- nas blir det tydligt att det är den nya verksamhetsutövaren som ansvarar för övervakning, rapportering och överlämnande av utsläppsrätter i enlig- het med de villkor som anges i tillståndet. Det nya andra stycket skiljer sig från bestämmelsen i första stycket första meningen genom att det inte anges att tillståndsmyndigheten skall pröva om det är nödvändigt att förena tillståndet med ändrade eller nya villkor om övervakning och rapportering. skall alltså inte göra någon omprövning av villkoren i det gällande tillståndet. Någon omprövning av villkoren är inte motiverad i sak när anmälan enbart avser att en ny verksamhetsutövare tar över driften av en verksam- het. De tidigare villkoren skall alltså föras in oförändrade i det nya till- Att ett nytt tillstånd skall lämnas när en ny verksamhetsutövare anmäls bör därför i regel vara en enkel åtgärd för tillståndsmyndigheten. 2 kap. 10 § Ändringen i fjärde punkten innebär att tillståndsmyndigheten får åter- kalla ett tillstånd om tillståndet ersätts med ett nytt tillstånd. Så kan vara fallet när ett nytt tillstånd lämnas efter att en verksamhetsutövare som redan har ett tillstånd har ansökt om ett nytt tillstånd enligt 4 § eller när ett nytt tillstånd lämnas efter en anmälan om förändring av en anläggning eller anmälan av en ny verksamhetsutövare enligt 9 §. Enligt 4 kap. 3 § tredje stycket andra meningen får utsläppsrätter inte utfärdas om ett tillstånd till utsläpp av koldioxid har återkallats enligt 2 kap. 10 §. Bestämmelsen om förbud mot utfärdande av utsläppsrätter är tillämplig när en tillståndspliktig anläggning på grund av en återkallelse kommer att sakna ett gällande tillstånd, men inte vid återkallelse enligt 2 kap. 10 § fjärde punkten då tillståndet ersätts med ett nytt tillstånd. Utsläppsrätter skall i en sådan situation utfärdas även under den åter- stående delen av en handelsperiod. 3 kap. 1 § De tidigare bestämmelserna i paragrafen har förts in i 2 § som det har förts in en bestämmelse om att den som avser att driva en till- ståndspliktig verksamhet får ansöka om tilldel- ning av utsläppsrätter för den perioden (att en ansökan om tilldelning skall göras har tidigare framgått av 4 § andra stycket). Verksamhets- utövarnas ansökningar kommer alltså att inleda den process som leder fram till fastställandet av den nationella fördelningsplanen. Ansökan om tilldelning skall göras i enlighet med de föreskrifter som regeringen meddelar. Utgångspunkten vid utformningen av föreskrifterna är att ansökan som tidigare skall göras hos tillsynsmyndigheten, dvs. En annan utgångspunkt är att det skall anges en sista dag för ansökan om tilldelning inför handelsperioden 20082012. 3 kap. 2 § Den bestämmelse som tidigare fanns i paragrafen har upphört att gälla. Den nya bestämmelsen motsvarar i huvudsak de bestämmelser som tidigare fanns i 1 §. Ett tillägg görs dock om att regeringen inför varje handelsperiod i den nationella fördelningsplanen skall ange det högsta antal utsläppsminskningsenheter och certifierade utsläppsminskningar som verksamhetsutövare får överlämna vid redovisningen av utsläpps- rätter. Uppgiften i fördelningsplanen om det högsta antal utsläppsminsk- ningsenheter och certifierade utsläppsminskningar som verksamhets- utövare får överlämna i stället för utsläppsrätter avser användningen av båda enheterna sammantaget. Begränsningen av användningen behöver inte fördelas med ett visst antal på utsläppsminskningsenheter och ett visst antal på certifierade utsläppsminskningar. I länkdirektivet anges att medlemsstaten i den nationella fördelnings- planen för en handelsperiod skall offentliggöra upp till vilken procent- andel av fördelningen till varje anläggning verksamhetsutövarna tillåts att använda utsläppsminskningsenheter och certifierade utsläppsminsk- ningar i handelssystemet (artikel 30.3). Det finns två principiellt olika sätt att ange denna begränsning, vilket också framgår av kommissionens meddelande om riktlinjer för fördelningsplanen för handelsperioden 20082012, KOM(2005)703. Enligt det ena sättet anges begränsningen i form av en procentandel av fördelningen till varje anläggning. I och med att man beslutar om fördelningen till en viss anläggning klargörs också hur många utsläppsminskningsenheter och certifierade utsläppsminsk- ningar verksamhetsutövaren får använda vid redovisningen av utsläpps- rätter. Om den kvantitativa begränsningen utformas på detta sätt är användningen bunden på anläggningsnivå. Enligt det andra sättet anges begränsningen i form av ett sammanlagt antal utsläppsminskningsenheter och certifierade utsläppsminskningar som samtliga verksamhetsutövare får använda vid redovisningen av utsläppsrätter. En sådan utformning av reglerna innebär en större flexibilitet för verksamhetsutövarna. uppkommer det frågor om hur man skall reglera den situationen att verksamhetsutövarnas behov av att använda enheterna sammantaget är större än vad som tillåts. För verksamhetsutövaren innebär alltså en sådan reglering en större osäkerhet. I avsnitt 9.5 redovisas hur regeringen avser att hantera frågan om utformningen av den kvantitativa begräns- ningen i det fortsatta lagstiftningsarbetet. 3 kap. 3 § Enligt tillägget i andra stycket skall antalet utsläppsminskningsenheter och certifierade utsläppsminskningar som får användas anges inte bara i den fördelningsplan som regeringen skall ge in till Europeiska kommis- sionen senast arton månader före nästa handelsperiods början, utan även när regeringen efter kommissionens granskning fastställer det samman- lagda antal utsläppsrätter som kommer att fördelas för perioden. I övrigt justeras paragrafen språkligt. 3 kap. 4 § Enligt andra stycket i dess nya lydelse skall en verksamhetsutövare som har tillstånd till utsläpp enligt 2 kap. och som har ansökt om tilldelning enligt 1 § tilldelas överlåtbara utsläppsrätter för den eller de anläggningar som omfattas av tillståndet. Bestämmelsen har i jämförelse med den tidigare lydelsen ändrats i sak endast på det sättet att det inte längre anges att en verksamhetsutövare skall tilldelas utsläppsrätter utan betalning. Enligt artikel 10 i handelsdirektivet är det möjligt att från och med handelsperioden 20082012 fördela högst av utsläppsrätterna genom försäljning till marknadsvärdet. Den frågan kommer i fortsätt- ningen att behandlas i de föreskrifter om tilldelning av utsläppsrätter som regeringen meddelar. 3 kap. 6 § Enligt bemyndigandet, som har utformats enligt vad Lagrådet har före- slagit, skall regeringen meddela föreskrifter om tilldelning av utsläpps- rätter i enlighet med principer som godkänner och med beakt- ande av handelsdirektivet. Ändringen av bemyndigandet innebär att före- skrifterna inte längre skall vara grundade på den av Europeiska kom- missionen godkända nationella fördelningsplanen. Ändringen beror på att Prop. 2005/06:184 processen vid tilldelning av utsläppsrätter har ändrats så att den stämmer bättre överens med handelsdirektivet, se avsnitt 7.2.1. Föreskrifter får meddelas både om förfarandet vid tilldelning av utsläppsrätter och om förutsättningarna i sak för att en anläggning skall tilldelas utsläppsrätter. 4 kap. 1 § Ändringen i första stycket innebär att lagen om handel med utsläppsrätter anpassas till registerförordningen som gäller även registrering av kyoto- enheter (jfr kommissionens förordning (EG) nr 2216/2004 av om ett standardiserat och skyddat registersystem i enlighet med och rådets direktiv /87/EG och och rådets beslut nr 280/2004/EG). Det nationella registret kommer även i fortsättningen att kallas utsläppsrättsregistret, trots att det omfattar både utsläppsrätter och kyotoenheter. Ändringen i fjärde stycket innebär att lagen (1998:1479) om konto- föring av finansiella instrument inte skall tillämpas på kontoföring av kyotoenheter. En omfattande reglering av kontoföringen finns i register- förordningen (jfr avsnitt 6.5). 4 kap. 2 § Bestämmelsen i andra stycket är ny. Med sparande av utsläppsrätter avses den process för annullering och ersättning av utsläppsrätter som regleras i artikel 61 i registerförordningen. Bestämmelserna i register- förordningen innebär att utsläppsrätter som inte använts skall sparas till nästa handelsperiod. Den registertekniska proceduren för detta beskrivs i avsnitt 7.4. 4 kap. 9 § Ändringen i andra punkten är en följd av att registersystemet för handeln med utsläppsrätter kommer att kopplas ihop med det registersystem som behövs när den första åtagandeperioden enligt Kyotoprotokollet påbörjas. Bestämmelsen har därutöver ändrats redaktionellt. 4 kap. 12 § Ändringen är en följd av att det nationella registret kommer att omfatta även kyotoenheterna. 4 kap. 14 § Ändringen är en följd av att det nationella registret kommer att omfatta även kyotoenheterna. 4 kap. 15 § Ändringen är en följd av att det nationella registret kommer att omfatta även kyotoenheterna. 4 kap. 16 § Ändringen är i huvudsak en följd av att det nationella registret kommer att omfatta även kyotoenheterna. Genom tillägget i första punkten tydliggörs det att denna del av bestämmelsen även avser verksamhet som ett landsting ansvarar för. Paragrafen har därutöver ändrats redaktionellt. 5 kap. 2 a § Paragrafen är ny. Regleringen i första stycket innebär att tillsynsmyndigheten, om en verksamhetsutövare inte har gett in en verifierad rapport, får besluta hur stora utsläppen av koldioxid skall anses ha varit under det närmast föregående kalenderåret. Beslutet skall grundas på en uppskattning av vad som framstår som skäligt med hänsyn till det som framkommit i ärendet om verksamhetens art och omfattning. Beslutet får fattas tidigast året efter det kalenderår som uppskattningen avser. Tillsyns- myndigheten bör först förelägga verksamhetsutövaren med stöd av 7 kap. 3 § att ge in en verifierad rapport. Lagrådets synpunkter behandlas i av- snitt 7.5. Enligt andra stycket skall tillsynsmyndigheten innan den beslutar om utsläppens storlek ge verksamhetsutövaren tillfälle att yttra sig över ett förslag till beslut. Det är viktigt att myndigheten genom kontakter med bl.a. verksamhetsutövaren hämtar in det underlag som behövs för att kunna uppskatta utsläppens storlek. Det gäller särskilt det underlag som finns om verksamhetsutövarens övervakning av utsläppen, inklusive de mät- eller beräkningsmetoder som har använts. Om en ut- släppsrapport har upprättats men inte blivit verifierad bör uppgifterna i rapporten vara en viktig utgångspunkt för tillsynsmyndighetens beslut. Även uppgifter i de tidigare tillstånds- och tilldelningsärendena kan vara viktiga att ha tillgång till då beslutet fattas. 6 kap. 1 § Bestämmelsen i andra stycket är ny och anger att om en verifierad rapport enligt 5 kap. 1 § inte har getts in innan ett beslut av tillsynsmyn- digheten enligt 5 kap. 2 a § första stycket har vunnit laga kraft, skall antalet utsläppsrätter som skall överlämnas motsvara de sammanlagda utsläppen enligt detta beslut. Om däremot en verksamhetsutövare ger in en veri- fierad rapport efter att tillsynsmyndigheten beslutat i fråga om utsläppens storlek men innan beslutet har vunnit laga kraft, skall antalet utsläpps- rätter motsvara de sammanlagda utsläppen enligt rapporten. Om tillsyns- myndighetens beslut har vunnit laga kraft kommer beslutet även att få betydelse för en eventuell skyldighet för verksamhetsutövaren att betala en avgift enligt 8 kap. 6 § när för få utsläppsrätter har överlämnats. 6 kap. 2 § Bestämmelsen, som har utformats enligt vad Lagrådet har föreslagit, innehåller upplysningsvis en hänvisning till bestämmelserna om annulle- ring av utsläppsrätter och kyotoenheter i artiklarna 5862 i register- förordningen, som är direkt tillämpliga. I paragrafen angavs tidigare att utsläppsrätter skall annulleras i tre särskilt angivna fall. Bestämmelser om detta finns i artiklarna 12 och 13 i handelsdirektivet. Att utsläpps- rätter skall annulleras i de tre angivna fallen framgår emellertid också, som Lagrådet har framhållit, av registerförordningens bestämmelser. Genom ändringen i bestämmelsen undanröjs dubbelregleringen av när utsläppsrätter skall annulleras. Detta innebär ingen ändring i sak. I bestämmelsen hänvisas även till registerförordningens bestämmelser om annullering av kyotoenheter. Dessa finns i artiklarna 58, 59 och 62. Enligt dessa bestämmelser skall kyotoenheter annulleras under vissa förutsättningar. Så är fallet bl.a. när kyotoenheter har använts för att upp- fylla skyldigheten att överlämna det antal utsläppsrätter som motsvarar de sammanlagda utsläppen under närmast föregående kalenderår. Till skillnad mot vad som gäller i fråga om utsläppsrätter anges inte i registerförordningen att exempelvis en utsläppsminskningsenhet eller en certifierad utsläppsminskning skall annulleras när den är giltig på grund av att handelsperioden som den har utfärdats för löpt ut. Giltigheten av kyotoenheterna styrs av reglerna i Kyotoprotokollet och Marrakechöverenskommelsen. Frågor om giltighet och sparande av kyotoenheter aktualiseras först när nästa handelsperiod löper ut, dvs. tidigast vid utgången av 2012. 6 kap. 3 § Ändringen av paragrafen behandlas i avsnitt 7.3. 6 kap. 4 § Den nya hänvisningen till ett lagakraftvunnet beslut enligt 5 kap. 2 a § första stycket är en följdändring av förslaget att införa en möjlighet för tillsynsmyndigheten att, om verksamhetsutövaren inte har gett in en verifierad rapport, besluta hur stora utsläppen av koldioxid skall anses ha varit . Enligt 4 kap. 14 § skall en kontoinnehavare, med de begränsningar som framgår av registreringar på kontot, anses ha rätt att förfoga över de utsläppsrätter som finns registrerade på innehavarens konto. Ändringen av 6 kap. 4 § innebär med hänsyn till den rättsverkan som följer av registreringar på ett konto att kontoföringsmyndigheten skall, när ett beslut av tillsynsmyndigheten om utsläppens storlek enligt 5 kap. 2 a § vinner laga kraft, häva den spärr mot överlåtelser som har lagts på ett konto på grund av att en verifierad rapport inte har getts in i rätt tid. I övrigt justeras paragrafen språkligt. 8 kap. 1 § I första stycket fjärde punkten har endast lagts till ett paragraftecken. Den redaktionella ändringen i femte punkten är en följd av ändringen i 3 kap. 1 §. 8 kap. 5 a § Paragrafen är ny. Bestämmelsen innebär att en verksamhetsutövare som inte har gett in en verifierad rapport enligt 5 kap. 1 § skall, om det inte är uppenbart oskäligt, betala en avgift på till staten. Befrielse från avgiftsskyldigheten bör komma i fråga endast i undan- tagsfall. Bedömningen av vad som är uppenbart oskäligt bör göras med beaktande av omständigheterna i det enskilda fallet. En utgångspunkt är att verksamhetsutövaren måste planera för upprättandet och verifieringen av utsläppsrapporten. En annan utgångspunkt är att verk- samhetsutövaren skall övervaka sina utsläpp av koldioxid på det sätt som framgår av lagstiftningen och tillståndsvillkoren. Det skulle dock, särskilt i ett inledande skede, kunna uppstå en brist på ackrediterade kontrollörer. Om detta gör det i praktiken omöjligt att få en rapport verifierad , kan det vara uppenbart oskäligt att ta ut avgiften. Det skulle i speciella fall kunna inträffa ett allvarligt fel i anläggningen som påtag- ligt försvårar arbetet med att upprätta utsläppsrapporten. Om det skulle leda till att rapporteringen försenas betydligt, kan det också vara uppen- bart oskäligt att ta ut avgiften. Det är inte möjligt att jämka avgiften. Avgiftsskyldigheterna i 5 a § och 6 § avser överträdelser av två olika skyldigheter i lagen om handel med utsläppsrätter. En verksamhets- utövare kan alltså bli avgiftsskyldig enligt båda paragraferna. 8 kap. 8 § Ändringen av paragrafen innebär att det är tillsynsmyndigheten, dvs. , som beslutar om den nya avgift enligt 5 a § som skall tas ut när en verksamhetsutövare inte har gett in en verifierad rapport . 9 kap. 1 § I paragrafen finns en uppräkning av vilka beslut enligt lagen som får överklagas hos miljödomstolen. Delar av bestämmelserna i 2 och 3 §§ införs i paragrafen. Hänvisningen till bestämmelser om överklagande av miljödomstolens domar och beslut införs i 2 §. Ändringen innebär att beslut som enligt 2 och 3 §§ fått överklagas hos allmän förvaltningsdomstol i fortsättningen får överklagas hos miljödom- stolen. Den ändrade instansordningen avser både överklagbara beslut om tilldelning och tillsyn, som fattas av , och överklagbara beslut om kontoföring, som fattas av . I den upphävda 3 § angavs att kontoföringsmyndighetens beslut enligt 4 kap. 7, 8 eller 20 § får överklagas hos allmän förvaltningsdomstol. En jämförelse med författningskommentaren (prop. 2004/05:18 s. 107) visar att den upphävda paragrafen har haft ett delvis felaktigt innehåll. Enligt författningskommentaren reglerar paragrafen hur kontoföringsmyndig- hetens beslut om avvisning eller rättelse överklagas. I den upphävda 3 § fanns emellertid 4 kap. 19 §, som reglerar frågor om rättelse, inte med. Det gjorde däremot 4 kap. 20 §, som anger att kontoföringsmyndigheten har rätt att ta ut avgifter för upprättande och förande av konto i utsläpps- rättsregistret. Bestämmelsen om överklagande bör i fortsättningen avse både beslut om rättelse enligt 4 kap. 19 § och beslut om avgift enligt 4 kap. 20 §. Ändringen av paragrafen innebär också att det blir möjligt att överkla- ga tillsynsmyndighetens beslut om utsläppens storlek enligt 5 kap. 2 a § första stycket och om förseningsavgift enligt 8 kap. 5 a § när en verifi- erad rapport inte har getts in i rätt tid. 9 kap. 2 § Den del av paragrafen som anger vilka beslut om tilldelning och tillsyn som får överklagas införs i 1 §. Hänvisningen till bestäm- melser om överklagande av miljödomstolens domar och beslut avser samtliga överklagbara beslut som räknas upp i 1 §. Av hänvisningen till 23 kap. 1 § framgår att miljödomstolens avgörande får överklagas hos och att prövningstillstånd då krävs. kommer att vara sista instans. 9 kap. 3 § Den del av paragrafen som anger vilka beslut av kontoföringsmyndigheten som får överklagas införs i 1 §. Den nya övergångsbestämmelsen, punkt 4, till lagen (2004:1199) om handel med utsläppsrätter Den nya övergångsbestämmelsen behövs med hänsyn till bl.a. bestäm- melsen i 2 kap. 1 § första stycket enligt vilken utsläpp av koldioxid inte får ske utan tillstånd enligt lagen (2004:1199) om handel med utsläpps- rätter, om utsläppet sker från vissa typer av anläggningar. Enligt övergångsbestämmelsen skall 2 kap. 6 § andra stycket i dess lydel- se före tillämpas om en verksamhetsutövare ansöker om tillstånd enligt 2 kap. 4 § eller om en verksam- hetsutövare anmäler en förändring av en anläggning eller en ny verksamhetsutövare enligt 2 kap. 8 § och ett nytt tillstånd behövs för samma del av anläggningen som i ett gällande till- stånd. Bestämmelsen har tillkommit efter synpunkter från Kammarrätten i . Syftet är huvudsakligen att und- vika problem som annars skulle kunna uppkomma vid anmälningar om förändringar av en anläggning enligt 2 kap. 8 § i de fall som det finns endast en verksamhetsutövare vid en anläggning och denne har fått tillstånd till en del av anläggningen. Förändringar vid en anläggning skall anmälas till tillståndsmyndigheten. Myndighetens prövning av en anmä- lan kan leda till att ett nytt tillstånd skall lämnas enligt 2 kap. 9 § första stycket. Ett nytt tillstånd skall i regel lämnas efter en anmälan om ny verksamhetsutövare enligt den föreslagna bestämmelsen i 2 kap. 9 § andra stycket. Enligt den nya lydelsen av 2 kap. 6 § andra stycket får ett tillstånd inte längre avse en del av en anläggning om anläggningen drivs av endast en verksamhetsutövare. Verksamhetsutövaren skulle då tvingas att ansöka om ett nytt tillstånd för hela anläggningen. Genom övergångs- bestämmelsen kan ett nytt tillstånd lämnas för en del av anläggningen även om anläggningen drivs av endast en verk- samhetsutövare. Av den del av bestämmelsen som avser ansökningar om tillstånd enligt Prop. 2005/06:184 2 kap. 4 § framgår motsatsvis att vid en ansökan om tillstånd som ges in efter skall 2 kap. 6 § andra stycket i dess nya lydelse tillämpas. Bestämmelsen i 2 kap. 6 § andra stycket reglerar inte giltigheten av redan meddelade tillstånd, som alltså fortsätter att gälla till dess att det av någon anledning behöver meddelas ett nytt tillstånd. Övergångsbestämmelsen innebär att tillsynsmyndigheten får tillämpa de nya bestämmelserna om uppskattning av utsläppens storlek om en verifi- erad rapport som enligt 5 kap. 1 § skulle ha getts in ännu inte har getts in . I ett sådant fall gäller även den nya bestämmelsen i 6 kap. 1 § andra stycket. Om tillsyns- myndigheten har beslutat om utsläppens storlek och beslutet har vunnit laga kraft, skall antalet utsläppsrätter som skall redovisas motsvara de sammanlagda utsläppen enligt beslutet. Att bestämmelserna gäller redan i anslutning till det första rapporteringstillfället har den fördelen för berörda verksamhetsutövare att det kan bli möjligt för kontoförings- myndigheten att häva den spärr som skall läggas på verksamhets- utövarens konto enligt 6 kap. 4 § om en verifierad rapport inte har getts in . Av övergångsbestämmelsen framgår det att den nya förseningsavgiften enligt 8 kap. 5 a § inte skall tas ut om en verksamhetsutövare inte har gett in en verifierad rapport , dvs. efter det första rapporteringstillfället. Det är alltså först efter det andra rapporterings- tillfället som en avgift skall tas ut vid försenad rapportering. 13.2Ändringarna i lagen om självdeklarationer och kontrolluppgifter 11 kap. 14 och 15 §§ Ändringarna innebär att skall lämna kontroll- uppgift för fysiska personer och dödsbon om innehav och avyttring av utsläppsminskningsenheter och certifierade utsläppsminskningar. De kyotoenheter som benämns tilldelade utsläppsenheter och sänkkrediter omfattas inte av denna skyldighet. Lagrådets synpunkter behandlas i avsnitt 6.6. Sammanfattning av betänkandet Handla för bättre klimat från införande till utförande (SOU 2005:10) infördes ett system för handel med utsläppsrätter inom EU. Utgångspunkten för detta är ett direktiv (handelsdirektivet) som formellt antogs . Handelssystemet är ett klimat- politiskt instrument som syftar till att på ett kostnadseffektivt och sam- hällsekonomiskt effektivt sätt minska utsläppen av växthusgaser inom gemenskapen. Systemet för handel med utsläppsrätter är en hörnsten i EU:s strävan att nå unionens åtagande under Kyotoprotokollet. Handel med utsläppsrätter bygger på att ett tak sätts för hur stora de totala utsläppen högst får vara under t.ex. för de anläggningar inom en viss region som omfattas av systemet. Detta betyder emellertid inte att ett tak sätts för utsläppen från enskilda anläggningar. Varje anläggning som omfattas av systemet tilldelas ett visst antal överlåtbara utsläpps- rätter. En sådan rätt definieras som rätten att släppa ut ett ton koldioxid. Rätten att faktiskt släppa ut koldioxid till- kommer endast de anläggningar som fått ett särskilt tillstånd. Däremot kan vem som helst, såväl juridiska som fysiska personer, köpa och sälja utsläppsrätter. Summan av tilldelade utsläppsrätter motsvarar taket för hur stora de totala utsläppen får vara. De anläggningar som omfattas av handelssystemet skall sedan vid en viss angiven tidpunkt överlämna utsläppsrätter som motsvarar anläggningens faktiska utsläpp. Företag som har höga kostnader för att minska sina utsläpp kommer att köpa utsläppsrätter, vilka utbjuds på en marknad av företag med låga kostnader för att minska sina utsläpp. Det europeiska handelssystemet omfattar olika tidsperioder. 20052007 ingår endast utsläpp av koldioxid i handels- systemet. Vidare omfattar systemet endast anläggningar inom energiintensiv industri (produktion och bearbetning av järnmetaller, mineralindustrin, pappersmassa, papper och papp) och förbränningsanläggningar över en viss effektnivå inom kraft- och värme- produktion. Totalt inom EU omfattas cirka 12 000 anläggningar av systemet. I omfattas drygt 700 anläggningar.