prop · GU0316 · 2006-11-07 00:00:00 — Ett sådant laggivet medgivande brukar omtalas som tvångslicens, se exempelvis 47 § upphovsrättslagen. Upphovsrätten har en stark internationell prägel. Både när det gäller upp- hovsrätten och de närstående rättigheterna finns ett system av internatio- nella konventioner. Den s.k. (BK) skapades 1886 för skydd av litterära och konstnärliga verk och reviderades . De fördragsslutande staterna, cirka 150 stater, däribland , åtar sig härigenom bl.a. att ge ett skydd för verk från andra för- dragsslutande stater på samma sätt som man skyddar verk åt sina egna upphovsmän i enlighet med principen om nationell behandling. De svenska reglerna om detta finns i den internationella upphovsrättsförord- ningen (1994:193). Principen om nationell behandling omfattar även framtida rättigheter. BK vilar på vissa ytterligare grundläggande princi- per. Skyddet för de utländska rättighetshavarna får aldrig understiga de rättigheter som är särskilt föreskrivna i konventionen. Detta utgör den s.k. principen om minimirättigheter. Till dessa minimirättigheter hör att upphovsmän till litterära och konstnärliga verk skall ha uteslutande rätt att kontrollera radio- och televisionsutsändningar i vissa specifika hänse- enden. Detta framgår av artikel 11 bis 1) BK som har följande lydelse. Upphovsmän till litterära och konstnärliga verk äger uteslutande rätt: 1) att låta utsända sina verk i radio eller att offentligt framföra verken genom varje annan anordning för trådlös utsändning av tecken, ljud eller bilder; 2) att låta med eller utan tråd offentligt återge radioutsändning av verket, när återgivandet anordnas av annat företag än det ursprungliga; 3) att låta genom högtalare eller annan liknande anordning för överföring av tecken, ljud eller bilder offentligt återge radioutsändning av verket. Artikel 11 bis 2) BK ger en möjlighet för ett medlemsland att begränsa ensamrätten genom en tvångslicens i vissa hänseenden. Denna del av artikeln har följande lydelse. Det är förbehållet unionsländernas lagstiftning att fastställa villkoren för tillämpningen av de under 1. avsedda rättigheterna. Verkan av sådana villkor skall dock vara strängt begränsad till det land som uppställt dem. Dessa villkor får icke i något fall göra intrång i upphovsmannens ideella rätt och ej heller i hans rätt att erhålla skälig ersättning, vilken i avsaknad av överenskommelse bestämmes av behörig myndighet. Skyddet för ett verk skall uppstå automatiskt och utan några formali- teter och skyddet är oberoende av om skydd finns i verkets ursprungsland eller inte. BK utgör även grunden för det upphovsrättsliga skyddssystemet inom (). Inom ramen för WTO har det antagits en omfattande överenskommelse om handelsrelaterade aspekter av immateriella rättigheter, det s.k. , Trade Related Aspects of Intellectual Property Rights. På en rad punkter ger avtalet ett ännu star- kare rättsskydd än BK. Avtalet innehåller bestämmelser om tvistlösning mellan länderna och ett särskilt organ, , övervakar efterlev- naden av förpliktelserna enligt avtalet. BK har även förtydligats och utvecklats genom de s.k. WIPO-fördra- gen, (, för immaterialrätt), nämligen WIPO-fördraget om upphovsrätt (WCT) och WIPO-fördraget om framförande och fonogram (WPPT). Dessa fördrag Prop. 2006/07:16 har i sin tur lagt grunden för de materiella reglerna i det s.k. Infosocdi- rektivet, som primärt sökt lösa problem vad gäller tillämpningen av upp- hovsrättssystemet i den digitala miljön. är bundet av och samt upp- fyller normerna i WCT och WPPT. har genomfört Infosocdirek- tivet, liksom andra EG-direktiv inom det upphovsrättsliga området. Även när det gäller de närstående rättigheterna är bundet av en rad internationella konventioner och överenskommelser. Den internatio- nella konventionen om skydd för utövande konstnärer, framställare av fonogram samt radioföretag, den s.k. Romkonventionen, ger ett skydd som har inarbetats i upphovsrättslagen. Svensk rätt har dock ett i flera hänseenden mer långtgående skydd som följer bl.a. av medlemskapet i WTO. Det internationella regelverket tillhandahåller ett s.k. trestegstest som begränsar medlemsstaternas möjligheter att införa inskränkningar i nationell upphovsrätt, se t.ex. BK, Infosocdirektivet och . De undantag och inskränkningar som en medlemsstat kan föreskriva får endast tillämpas i vissa särskilda fall som inte strider mot det normala utnyttjandet av verket och inte oskäligt inkräktar på rättighetshavarens legitima intressen. Dessa villkor brukar benämnas trestegsregeln. Det finns inte någon uttrycklig bestämmelse i svensk rätt som motsva- rar trestegsregeln. Bestämmelsen skall i stället beaktas vid utformningen av de olika inskränkningarna i upphovsrätten och i de till upphovsrätten närstående rättigheterna. Regler om tillstånd att sända ljudradio- eller TV-program finns i radio- och TV-lagen (1996:844). Av 2 kap. 2 § första stycket radio- och TV-lagen framgår att tillstånd att sända TV-program och ljudradioprogram till hela landet eller utlandet meddelas av regeringen. Enligt 3 kap. 1 § första stycket får sändningstillstånd som meddelas av regeringen förenas med villkor som innebär att sändningsrätten skall utövas opartiskt och sakligt samt med beaktande av att en vidsträckt ytt- randefrihet och informationsfrihet skall råda i ljudradion och televisio- nen. Enligt 3 kap. 1 § andra stycket radio och TV-lagen får ett sänd- ningstillstånd därutöver förenas med villkor som anges i 24 §§. Villkoren kan exempelvis avse skyldighet att sända till hela landet eller en viss del av landet och att regionalt sända och producera program. Villkoren kan även avse tillgänglighet för funktionshindrade och pro- graminnehåll. Vidare kan villkoren avse förbud mot sändning av reklam, annonser och sponsrade program samt regler om förändring av ägarför- hållandena i ett programföretag. Av 3 kap. 8 § radio och TV-lagen fram- går att beslut om sändningstillstånd endast får innehålla villkor som den sökande godtagit. När det gäller finansieringen av programföretagens verksamhet finns i sändningstillstånden villkor om att företagen inte får sända reklam samt att företagen skall utforma sändningarna på sådant sätt att de inte endast kan tas emot av en begränsad del av allmänheten i sändningsområdet, Prop. 2006/07:16 dvs. att sändningarna inte får vara krypterade. Villkoren grundar sig på 3 kap. 2 § 1 och 3 kap. 3 § radio- och TV-lagen. Enligt 1 § lagen (1989:41) om TV-avgift skall den som innehar en TV- mottagare betala TV-avgift. kommer lagen att genomgå vissa ändringar, bl.a. är avsikten att det skall införas en ny bestämmelse i 1 § med följande lydelse. Radio- och TV-verksamhet i allmänhetens tjänst och verksamhet som är direkt anknu- ten till den skall finansieras med en TV-avgift enligt denna lag under förutsättning dels att sändningstillstånd enligt 2 kap. 2 § första stycket radio- och TV-lagen (1996:844) har meddelats den som bedriver sändningsverksamheten, dels att tillståndet innehåller ett förbud mot att sända reklam. Sändningar av radio och TV som avses i första stycket och som är riktade till skall vara tillgängliga för allmänheten utan villkor om annan betalning än TV-avgiften. Begreppet radio och TV i allmänhetens tjänst definieras inte i lag- texten. Innebörden av uttrycket framgår i stället av och regeringens beslut och kommer till uttryck i sändningstillstånd och anslagsvillkor (prop. 2005/06:112 s. 101). De programföretag som i praktiken tillhandahåller radio och TV i allmänhetens tjänst är SR, SVT och UR. Den verksamhet som TV-avgiften skall finansiera är det upp- drag som programföretagen har i enlighet med företagens sändningstill- stånd som meddelas av regeringen samt verksamhet som direkt anknyter till detta uppdrag. Den s.k. sidoverksamheten i programföretagen skall inte finansieras genom TV-avgiften utan bära sina egna kostnader. Denna verksamhet anses inte som en sådan verksamhet som direkt anknyter till radio och TV i allmänhetens tjänst. Någon ytterligare betalning än TV- avgiften får inte tas ut av programföretagen när sändningarna är riktade till (prop. 2005/06:112 s. 101). 7Programföretagens förfogande över överlå- telse av rättigheter till offentligt framförande Programföretagens möjlighet att välja att till någon annan ge tillstånd till offentligt framförande samt förhandla om ersättning härför har sin grund i upphovsrättslagen (se avsnitt 6.1). Programföretagen kan åberopa denna rätt för program som anses som verk enligt upphovsrättslagen och som de innehar rättigheten till. Rättigheten kan de ha fått antingen genom avtalsförvärv eller genom egna upphovsrättigheter. Det senare syftar på skapelser av upphovsmän inom företagen. Vidare kan programföretagen åberopa denna rätt beträffande all sändning, i vissa fall bl.a. när inträdes- avgift tas ut, genom signalrätten enligt 48 § upphovsrättslagen. När det gäller frågan vilket sändningsinnehåll som kan bedömas som Prop. 2006/07:16 verk enligt upphovsrättslagen kan det konstateras att innehållet i många sändningar från programföretagen åtnjuter upphovsrättsligt skydd. I ett rättsutlåtande som utredningen inhämtat från professor , , har denne sammanfattande uttalat att radio- och televisionssändningar normalt återger material som utgörs av upphovs- rättsligt skyddade verk, antingen som separata litterära eller konstnärliga verk som exemplifieras i 1 § upphovsrättslagen eller såsom självständiga eller beroende bearbetningar av andras verk enligt 4 § upphovsrättslagen eller som sammanställningar av verk enligt 5 § upphovsrättslagen eller som av två eller flera upphovsmän gemensamt skapade verk enligt 6 § upphovsrättslagen. För varje sändning för sig måste en bedömning göras av om innehållet kan sägas vara resultatet av en individuell andligt skapande verksamhet som nått sådan verkshöjd att det åtnjuter skydd enligt upphovsrättslagen. Sådana bedömningar får slutligen göras av domstol. I sammanhanget kan nämnas att i ett interimis- tiskt beslut (mål T 13080/06) fann att övervägande skäl talar för att TV-sändningar av VM-matcher i fotboll innehåller alster som såväl i bild- som ljudsammanställandet som i studioinramningen m.m. är resultat av sådana skapande insatser att de utgör verk i upphovsrättsla- gens mening och att de av TV-bolagen sammanställts i form av TV- sändningar, vilka därmed också är verk. Tingsrätten har ännu inte avgjort målet slutligt. Vid sidan av upphovsrättsligt skyddade litterära och konstnärliga verk och det förhållandet att radio- och TV-företag genom signalrätten har ett rättsskydd för sina utsändningar som sådana, förekommer i utsändningar även annat material som åtnjuter skydd enligt upphovsrättslagen, nämli- gen i form av en rad närstående rättigheter som nämns i 5 kap. upphovs- rättslagen. Som beskrivits i avsnitt 6.1 innebär ett offentligt framförande att ett verk görs tillgängligt för allmänheten på samma plats som den där allmänhe- ten kan ta del av verket. Detta kan ske genom ett levande framförande eller föregås av en överföring som sker med ett tekniskt hjälpmedel. Beträffande programföretagens sändningar innebär det att så snart dessa är tillgängliga på en plats där allmänheten har tillträde, exempelvis i en vänthall, affär, hotellvestibul, ett museum eller i en restaurang, rör det sig om ett offentligt framförande. Detta sker typiskt sett genom att någon annan än programföretaget ställer fram en TV-mottagare och därmed gör det möjligt för allmänheten att få tillgång till sändningen. Det offentliga framförandet behöver inte ske med själva sändningen, utan kan göras efter själva utsändningen. Den omständigheten att ett verk enligt upphovsrättslagen en gång sänts ut med upphovsmannens medgivande undanröjer inte kravet på att varje efterföljande upphovs- rättsligt förfogande, exempelvis offentligt framförande, skall klareras med upphovsrättshavaren. Den frågeställning som skall avgöras är hur finansieringen bör ske av den verksamhet som avser rättigheter till offentligt framförande, dvs. om programföretagen skall finansiera sådana rättigheter med TV-avgiftsme- del och därmed inte ta betalt vid överlåtelse till annan eller om program- företagen skall få ta betalt av anordnaren. Även om det rent upphovs- rättsligt är fråga om två skilda förfoganden, överföring och offentligt framförande, så innebär inte detta med automatik att samma gränsdrag- ning bör göras när det gäller vad som skall finansieras med TV-avgifts- medel. uppstod genom att SVT hade för avsikt att sälja en rätt till offentligt framförande av sändningar från till vissa restauranger. Det var fråga om att allmänheten via restaurangens tv- skärm i samtidig och oförändrad form skulle kunna ta del av SVT:s sändning. Det offentliga framförandet är i denna situation intimt förknip- pat med själva sändningen. Frågan hur man skall se på programföreta- gens möjlighet att ta betalt för ett sådant upphovsrättsligt förfogande, ett offentligt framförande, har inte uppmärksammats i samband med att vill- koren för programföretagen bestämts. Skälet är att ingen aktualiserat frå- gan. Vid formuleringen av de aktuella punkterna i anslagsvillkoren har avsikten varit att alla lyssnare och tittare genom TV-avgiften skall bidra till finansieringen av en radio och TV som skall vara tillgänglig för och tillgodose publikens skiftande behov. Villkoren har inte formulerats eller utformats utifrån ett upphovsrättsligt perspektiv eller med tanke på vilka upphovsrättsliga förfoganden som skall omfattas. Vid en närmare granskning av punkt 8 i SVT:s anslagsvillkor framgår att ordalydelsen i denna inte nödvändigtvis behöver överensstämma med de begrepp som finns i upphovsrättslagen. Upphovsrättsligt är förfogandet överföring (sändning) ett sätt att göra ett verk tillgängligt för allmänheten och ett offentligt framförande ett annat sätt. Den aktuella situationen avser de fall när det är programföre- tagen som gör själva överföringen men någon annan part som, efter att för egen del tagit emot sändningen, utför det offentliga framförandet. Med tanke på att anslagsvillkoren inte formulerats utifrån ett upphovs- rättsligt perspektiv har utredningen ansett att det inte är klart att till- gängliga för allmänheten i anslagsvillkoren har samma betydelse som tillgängligt för allmänheten i 2 § upphovsrättslagen. I professor rättsutlåtande har denne på utredningens fråga om det utifrån ett upphovsrättsligt internationellt perspektiv är möjligt att från statens sida i vissa fall ta bort möjligheten för programföretagen att ta betalt av annan vid överlåtelse av rättigheter till offentligt framförande uttalat bl.a. följande. Inom ramen för fråga 2 ligger också en tredje möjlighet, nämligen för staten att för- söka inskränka SVT:s, SR:s och UR:s anspråk på att erhålla ersättning för offentligt framförande genom att knyta anslagsvillkoren för dessa bolag till en sådan förutsättning. Den principiella utgångspunkten måste i och för sig vara att rundradiobolagen kan träffa avtal om att de skall utnyttja sina ensamrättigheter på så sätt att vissa tillståndshavare, såsom restauranger, pubar och andra lokaler där offentligt framförande av utsändningar kan ske, inte skall erlägga särskild ersättning för detta utnyttjande till bolaget i fråga. Om detta kan uppfattas som ett frivilligt avtalsvillkor, något som avtalsparterna for- mulerat i konsensus, så strider det inte mot upphovsrättens konstruktion. om detta bör ses som en reell inskränkning i upphovsrättslig ensamrätt som kommer i Prop. 2006/07:16 konflikt med bl.a. bestämmelser. har vidare efter att ha konstaterat att en inskränkning i lag skulle strida mot internationella åtaganden, uttalat bl.a. följande. Skulle det innebära någon skillnad ur detta internationella perspektiv såvida ett klart förbud framträder i anslagsvillkoren eller i TV-avgiftslagen för bolag som sänder radio och TV i allmänhetens tjänst att uppbära ersättningar på basen av sin ensamrätt till offentligt framförande? Härvidlag kan det knappast vara avgörande huruvida ett sådant förbud framträder direkt i URL eller i annan lagstiftning. Enligt min mening måste samma konflikter med internationellrättsliga förpliktelser inträffa som en följd av riks- dagsbeslut som styr villkoren för den aktuella tillståndsperioden för SVT, SR och UR och där det regleras vilken verksamhet som bolagen får ta betalt för. Skulle effekten av sådana lagstiftande eller eljest av staten sanktionerade åtgärder bli att SVT, SR och UR inte skulle kunna disponera över sin upphovsrättsliga ensamrätt till sändningsinnehåll, såvitt gäller möjligheten att avtalsvis försöka utverka ersättning av dem som åstadkom- mer offentliga framföranden av sändningsinnehållet, så kan det i vart fall inte uteslutas att detta står i strid med BK och TRIPS. Med nuvarande utformning av anslagsvillkoren torde de inte ha denna effekt, såsom noterades ovan under B.2.2. Men om de gjordes tvingande för public service-bolagen i angivet hänseende så uppstod konflikten med internationella förpliktelser. De anslag som SVT, SR och UR uppbär kan knap- past omtalas som en skälig ersättning i linje med vad som sägs i artikel 11 bis 2) BK, så mycket mindre som de inte kan sägas komma berörda upphovsmän till del på det sätt som nämnda artikel förutsätter. Beträffande den s.k. trestegsregeln har skrivit bl.a. följande. Det är högst antagligt att en introduktion i svensk rätt av en inskränkning som dels löser upp ensamrätten som sådan i vissa hänseenden och som i vart fall omöjliggör att den läggs till grund för ersättning står i strid med punkterna 2 och 3 av trestegsregeln i 7.2Programföretagens möjligheter att ta betalt vid offentligt framförande Regeringens förslag: Principen att någon ytterligare betalning än TV- avgiften inte får tas ut av programföretagen när sändningarna är rik- tade till skall inte anges i lagen om TV-avgift. Det skall i stället framgå av programföretagens anslagsvillkor att sändningarna skall kunna tas emot av allmänheten utan villkor om särskild betalning utöver erlagd TV-avgift. Regeringens bedömning: Det bör inte göras några formella begränsningar av programföretagens rätt att begära ersättning av en anordnare när innehållet i programföretagens sändningar görs till- gängliga för allmänheten genom offentligt framförande. Utredningens förslag: När innehållet i programföretagens sändningar görs tillgängligt för allmänheten genom offentligt framförande som sker med utsändningen skall programföretagen inte begära ersätt- ning av anordnaren om allmänheten har tillträde till framförandet utan att betala inträdesavgift. Eventuella tillkommande kostnader på grund av sådana framföranden får bekostas med TV-avgifter. Principen att någon ytterligare betalning än TV-avgiften inte får tas ut av programföretagen när sändningarna är riktade till skall inte anges i lagen om TV- avgift. Innehållet skall i stället framgå av anslagsvillkoren. Remissinstanserna: (juridiska fakultetsnämn- den), för , AB och , , Svenska Fot- Prop. 2006/07:16 bollförbundet, , , , , , , , , och Svenska Tonsätta- res Internationella Musikbyrå () avstyrker förslaget att begränsa programföretagens möjligheter att ta betalt för offentligt framförande. Flertalet av dessa anser att förslaget innebär en begränsning av upphovs- rättsinnehavarnas möjligheter att använda sina ensamrättigheter och att en sådan inskränkning inte kan göras med hänsyn till interna- upphovsrättsliga förpliktelser. , , och (juridiska fakultetsnämnden) tillstyrker eller har inget att invända mot förslaget att 1 § andra stycket i lagen (1989:41) om TV-avgift i dess lydelse enligt lagen (2006:798) om änd- ring i nämnda lag skall upphöra och att innehållet i stället skall framgå av programföretagens anslagsvillkor. och TV, Radio och och Stif- telsen har inget att invända respektive inga syn- punkter på förslaget. Statskontoret, Hotell- och Restaurangföretagare (), Stif- telsen Den Nya Välfärden och Folkets Hus och Parker, tillstyrker i huvudsak utredningens förslag. och för , och har anfört att den aktuella frågan och konsekvenserna av utredningens förslag bör utredas ytterligare. Skälen för regeringens bedömning Ingen formell begränsning av programföretagens möjligheter att ta betalt Enligt utredningens bedömning är det rimligt att lyssnare och tittare har möjlighet att ta del av programföretagens sändningar inte bara i hemmen utan även på platser dit allmänheten har tillträde, t.ex. i en vänthall, i en hotellvestibul eller på en restaurang. Utredningen anser att det ur ett till- gänglighetsperspektiv inte spelar någon roll om en person ur allmänheten får del av en TV-sändning när denna sitter på en restaurang eller i väntan på en buss. Utredningen pekar emellertid på att ett annat sätt att se på saken är att den som kommersiellt vinner på att använda programföretagens sänd- ningar för offentligt framförande är den som slutligen skall stå för kost- naderna för framförandet. Utredningen beskriver i detta sammanhang ett antal olika situationer. Om en TV-mottagare ställs upp i en hotellvestibul eller om en TV-handlare visar TV-program i de apparater som ställs ut i butiken är enligt utredningen det kommersiella intresset relativt svagt. Om å andra sidan visningen sker i biografliknande former där åskådarna betalar inträde är visningen enligt utredaren den huvudsakliga eller enda anledningen att besöka evenemanget. För restauranger torde enligt utred- ningen en TV-mottagare vanligtvis fylla samma funktion som i det nämnda exemplet med hotellvestibulen. I samband med exempelvis stora sportevenemang kan dock TV-sändningen enligt utredningen få större betydelse för restaurangen. För att undvika tolknings- och gränsdragningsproblem har utredningen föreslagit att programföretagen skall få begära ersättning endast om den som anordnar det offentliga framförandet tar en inträdesavgift och att denna princip bör regleras i anslagsvillkoren. Utredningen har ansett att staten och programföretagen genom dagens system med sändningstill- stånd inkluderande villkor som godkänts av programföretagen samt anslagsvillkor som ytterligare preciserar villkoren för medelstilldelning har ett avtalsliknande förhållande. Utifrån den avtalsfrihet som råder på det upphovsrättsliga området bör principen därmed enligt utredningens uppfattning anges i anslagsvillkoren. Regeringen kan konstatera att stark remisskritik har riktats mot utred- ningens förslag. Flera remissinstanser, t.ex. (juri- diska fakultetsnämnden), Copyswede och KLYS samt SVT, SR, UR och anser att förslaget står i strid med såväl svensk och internationell rätt som internationella förpliktelser inom det upphovsrättsliga området eftersom förbudet att ta betalt innebär en inskränkning i upphovsmännens möjligheter att nyttja sina ensamrättigheter. Dessa remissinstanser har också ifrågasatt utredningens synsätt att anslagsvillkoren skulle utgöra frivilliga avtalsvillkor som parterna är överens om. Remissinstanserna har särskilt hänvisat till att anslagsvillkoren inte underställs programfö- retagen för godkännande utan ensidigt fastställs av regeringen. Som anförts i avsnitt 6.1 har programföretagen som upphovsmän eller rättighetshavare ensamrätt till ett antal upphovsrättsliga förfoganden. Ett av dessa förfoganden är offentligt framförande. Ensamrätten ger pro- gramföretagen en möjlighet att ge tillstånd till annan, t.ex. en restaurang, att offentligt framföra programföretagens sändningar. Härigenom får programföretagen också en möjlighet att förhandla om eventuell ersätt- ning. Genom den s.k. signalrätten har programföretagen också en ensam- rätt att förfoga över en sändning genom att tillåta återutsändning eller återgivning för allmänheten på platser där allmänheten har tillträde mot inträdesavgift. I likhet med de kritiska remissinstanserna kan regeringen konstatera att utredningens förslag innebär en begränsning av programföretagens möj- ligheter att använda sina rättigheter enligt det upphovsrättsliga regelver- ket. En inskränkning i lag skulle kräva stöd i internationella upphovs- rättsliga förpliktelser.