prop · GT03177 · 2006-03-20 00:00:00 — har föreslagit att brottskatalogen även skall uppta företagsspioneri enligt 3 § lagen (1990:409) om skydd för företagshemligheter. har uppgett att det kan övervägas om inte även exempelvis grovt narkotikabrott och våldsamt upplopp bör ingå i katalogen. Skälen för regeringens förslag: Som framgår av föregående avsnitt bör tvångsmedelsanvändning för att förhindra allvarliga brott endast komma i fråga när den befarade brottsligheten kan antas innefatta vissa särskilt angivna straffbara gärningar. Frågan är nu vilka straffbara gärningar som den nya lagen bör hänvisa till. En utgångspunkt bör vara att endast allvarliga brott kan komma i fråga. En annan utgångspunkt är naturligtvis att regleringen bör utgå från polisens behov av tvångsmedelsanvändningen för att förhindra att Prop. 2005/06:177 allvarliga brott begås. Bestämmelserna tvångsmedelslag ger de brottsutredande myndigheterna utökade möjligheter att utreda allmänfarliga brott, terroristbrott, högmålsbrott och brott mot rikets säkerhet. De brott som anges i lagen är till stor del klart systemhotande och det är av största betydelse att det finns effektiva medel för att förhindra sådana brott. För att avgöra frågan om vilka straffbestämmelser den nya lagen skall hänvisa till kan därför uppräkningen lag tjäna som en utgångspunkt. I promemorian föreslås beträffande högmålsbrotten i 18 kap. brotts- balken att den nya lagen skall omfatta uppror enligt 1 §, väpnat hot mot laglig ordning enligt 3 §, olovlig kårverksamhet enligt 4 § samt brott mot medborgerlig frihet enligt 5 §. lag omfattar inte brott mot medborgerlig frihet. Det är dock fråga om ett allvarligt brott av systemhotande karaktär. Ansvar för brott mot medborgerlig frihet kan följa för den som utövar olaga tvång eller olaga hot med uppsåt att på- verka den allmänna åsiktsbildningen eller inkräkta på handlingsfriheten inom politisk organisation eller yrkes- eller näringssammanslutning och därigenom sätter yttrande-, församlings- eller föreningsfriheten i fara. För brottet föreskrivs fängelse i högst . Misstankar om brott mot medborgerlig frihet handläggs av Säkerhetspolisen. Även regeringen anser att den nya lagen bör omfatta angivna brott, dock med undantag för olovlig kårverksamhet. Hovrätten över och , är det brottet för vilket inte är föreskrivet strängare straff än böter eller fängelse i högst inte av så allvarlig natur att det motiverar en tvångsmedelsanvändning av det särskilda slag som det här är fråga om. Brotten mot rikets säkerhet Beträffande brotten mot rikets säkerhet i 19 kap. föreslås i promemorian att den nya lagen, i likhet med lag, skall omfatta högförräderi enligt 1 §, krigsanstiftan enligt 2 §, spioneri och grovt spioneri enligt 56 §§, obehörig befattning med hemlig uppgift och grov obehörig befattning med hemlig uppgift enligt 78 §§ samt olovlig underrättelseverksamhet enligt 10 §. Regeringen bedömer att lagen inte bör omfatta obehörig befattning med hemlig uppgift eller olovlig underrättelseverksamhet som inte är att anse som grovt brott enligt 10 § andra stycket. Straffet för dessa gärningar är böter eller fängelse i högst respektive böter eller fängelse i högst . Brotten framstår mot den bakgrunden inte som så allvarliga att de motiverar den föreslagna tvångsmedelsanvändningen. I övrigt delar regeringen promemorians bedömning. Vad gäller de allmänfarliga brotten i 13 kap. föreslås i promemorian att lagen i likhet med lag skall omfatta sabotage och grovt sabotage enligt 4 och 5 §§ samt mordbrand och grov mordbrand enligt 1 och 2 §§, allmänfarlig ödeläggelse enligt 3 § och sjö-, luftfarts- eller flygplanssabotage enligt 5 a och 5 b §§, om brottet innefattar sabotage enligt 4 §. Samtliga dessa brott framstår som mycket allvarliga. Regeringen delar därför promemorians bedömning. I likhet med vad som föreslås i promemorian bör lagen omfatta terroristbrott enligt 2 § lagen (2003:148) om straff för terroristbrott. Även lag omfattar dessa brott. De brottsbekämpande myndigheterna har påpekat att terrorist- brottslighet är sammanflätad med annan brottslighet. Som exempel har nämnts att medel som flutit in genom narkotikaförsäljning kan användas för att understödja terroristverksamhet. Det kan också vara så att medel som legalt har intjänats eller samlats in för något påstått behjärtansvärt ändamål kan användas för att stödja terrorism. trädde lagen (2002:444) om straff för finansiering av särskilt allvarlig brottslighet i vissa fall, m.m. i kraft (finansieringslagen). Lagen tar sikte på finansiering av gärningar som enligt internationella överenskommelser kan anses utgöra terrorism. lag hänvisar inte till straffbestämmelserna i denna lag. I promemorian bedöms att det är lämpligt att också omfatta straffbestämmelserna i 3 § finansieringslagen. Enligt dessa bestämmelser skall den som samlar in, tillhandahåller eller tar emot pengar eller andra tillgångar i syfte att dessa skall användas eller med vetskap om att de är avsedda att användas för att begå särskilt allvarlig brottslighet dömas till fängelse i högst . Är brottet att anses som grovt skall dömas till fängelse lägst och högst . Med hänsyn till syftet med den nya lagen bedömer även regeringen att lagen bör hänvisa till finansieringslagen. Dock bör lagen endast hänvisa till grovt brott enligt 3 § andra stycket finansieringslagen. Det mindre grova brottet är enligt regeringens mening inte av så allvarligt slag att det bör kunna föranleda den föreslagna tvångsmedelsanvändningen. Viss annan allvarlig brottslighet Regeringen har i tidigare avsnitt bedömt att polisen har behov av att kunna använda tvångsmedel för att förhindra viss annan allvarlig brottslighet än den som anges lag och som huvudsakligen Säkerhetspolisen skall förhindra. Den brottslighet det är fråga om är sådan som kan anses utgöra ett hot mot vårt demokratiska system, därför att den riktar sig mot personer inom rättssystemet, det politiska systemet eller massmedia. Det rör sig om brottslighet som ofta, om än inte alltid, är organiserad och utövas av exempelvis kriminella mc-gäng. All brottslighet som utövas organiserat är dock inte så allvarlig att den bör omfattas av de nya reglerna om tvångsmedelsanvändning. De nya reglerna bör därför inte vara tillämpliga i fråga om brottslighet av mindre allvarlig art utan endast när det gäller straffbara gärningar som till sin karaktär inte väsentligen avviker från den brottslighet som bekämpas med stöd av lag. Det bör således vara fråga om mycket allvarliga gärningar av systemhotande karaktär. I promemorian föreslås att det skall införas ett subjektivt rekvisit som tar sin utgångspunkt i det systemhotande syftet med verksamheten. Promemorians förslag i denna del innebär att tvångsmedel skall få användas, om det finns skäl att anta att avsikten med gärningen är att otillbörligen påverka en företrädare för en myndighet eller ett annat offentligt organ att vidta eller avstå från att vidta en åtgärd mot organisationen eller gruppen eller mot en person som tillhör eller verkar för dessa. Detsamma skall enligt förslaget gälla om gärningen riktas mot en journalist eller en annan företrädare för ett organ som har i uppgift att bedriva nyhetsförmedling. har ifrågasatt om den föreslagna personkretsen inte är alltför begränsad. Som exempel på grupper av andra viktiga informa- tionsspridare nämner styrelsen författare och andra opinionsbildare. Försvarsmakten har föreslagit att även gärningar riktade mot vittnen bör innefattas. Regeringen kan konstatera att den systemhotande brottsliga verksamheten inte sällan riktar sig mot företrädare för myndigheter eller andra offentliga organ i syfte att påverka verksamheten (se avsnitt 7.4). Det är i högsta grad angeläget att sådan brottslighet kan bekämpas på ett effektivt sätt. I enlighet med vad som föreslås i promemorian bör därför, enligt regeringens mening, tvångsmedel enligt den nya lagen kunna användas för att förhindra förekomsten av vissa mycket allvarliga brott, om avsikten med gärningen är att påverka offentliga organ att vidta eller avstå från att vidta en åtgärd. Utöver vad som föreslås i promemorian bör tvångsmedel också kunna användas, om avsikten med brottsligheten är att hämnas för en sådan åtgärd. Massmedierna hör till de allra mest viktiga och skyddsvärda organen när det gäller att kritiskt granska och rapportera om olika företeelser i samhället. En förutsättning för att massmedierna även fortsättningsvis skall kunna fullgöra denna för allmänheten och för samhället i stort betydelsefulla uppgift är att deras oberoende ställning kan bevaras. Det är därför i ett samhällsperspektiv viktigt att allvarliga brottsliga angrepp mot massmedierna kan förhindras. Vad som står i centrum är inte bara att en enskild person, t.ex. en journalist eller en redaktör, riskerar att utsättas för brottsliga angrepp, utan framför allt den fara som angreppet utgör för vårt öppna samhälle. Att det finns en risk för detta slag av brottslig verksamhet bekräftas av bl.a. de rapporter som presenterat på området. Regeringen delar därför promemorians bedömning att det skydd mot brottsliga angrepp som den nya lagen ger bör omfatta de som yrkesmässigt har att bedriva nyhetsförmedling eller annan journalistik. Vidare bedömer regeringen att det mot bakgrund av konstaterat behov inte finns skäl att, som har förordat, utsträcka tillämpningsområdet till andra informationsspridare som t.ex. författare och andra opinionsbildare. Vad gäller hot mot vittnen och andra som uppträder i domstol gör regeringen följande överväganden. Sådan brottslighet syftar normalt till att försvåra en brottutredning eller rättegång. Den kan därför i viss mån sägas vara systemhotande, eftersom den kan leda till att lagföringar av allvarliga brott försvåras eller omöjliggörs. I promemorian redovisas dock inga uppgifter om att förekommande hot mot vittnen verkställs genom allvarlig brottslighet såsom mord eller grov misshandel, eller att det finns en risk för det, och det föreslås inte att vittnen skall omfattas av det skydd mot mycket allvarliga brott som den nya lagen ger. Det bör också nämnas att det i bereds förslag till författningsändringar för att förbättra skyddet för vittnen och andra bevispersoner. Regeringen bedömer därför att brott av detta slag inte bör omfattas av den föreslagna lagens tillämpningsområde. Regeringen föreslår sammanfattningsvis att det, som en ytterligare förutsättning för tvångsmedelsanvändning i syfte att förhindra andra allvarliga brott än de som Säkerhetspolisen enligt gällande arbetsfördelning inom polisen skall bekämpa, skall uppställas ett krav på att det finns anledning att anta att avsikten med gärningen är att påverka offentliga organ eller den som yrkesmässigt bedriver nyhetsförmedling eller annan journalistik att vidta eller avstå från att vidta en åtgärd eller för att hämnas en åtgärd. När det slutligen gäller frågan om vilka straffstadganden som bör innefattas i brottskatalogen bör endast mycket allvarliga systemhotande gärningar komma ifråga. Till dessa hör mord, dråp och människorov. Sådana brott förövas inom ramen för den allra mest samhällsfarliga organiserade brottsligheten och tillhör de grövsta som polisen har att bekämpa. Det får därför anses rimligt att polisen i sin kriminalunderrättelseverksamhet får möjlighet att använda tvångsmedel som verktyg för att förhindra brottslig verksamhet som innefattar sådana gärningar. För att täcka de fall där det åtminstone inledningsvis kan framstå som oklart om den avsedda gärningen även omfattar ett bemäktigande enligt vad som anges i straffbestämmelsen om människorov, finns det skäl att även inkludera olaga frihetsberövande enligt 4 kap. 2 § . I straffstadgandet för olaga frihetsberövande behandlas i 4 kap. 2 § andra stycket fall som är att anse som mindre grova. För sådana fall föreskrivs böter eller fängelse i högst . Brott av så förhållandevis lindrig karaktär bör inte omfattas av denna reglering. Slutligen bör även fall av grov misshandel enligt 3 kap. 6 § , t.ex. mycket allvarlig misshandel av en företrädare för en rättsvårdande myndighet innefattas i brottskatalogen. har föreslagit att brottskatalogen även skall uppta företagsspioneri enligt 3 § lagen (1990:409) om skydd för företagshemligheter. Vidare har ifrågasatt om inte även grovt narkotikabrott och våldsamt upplopp bör ingå i katalogen. Den nya lagen syftar till att förhindra mycket allvarliga brott som kan anses utgöra ett hot mot vårt demokratiska system och som äventyrar stora samhällsvärden. De brott som de båda remissinstanserna har pekat på är i och för sig allvarliga. Regeringen bedömer dock att de inte är av en sådan karaktär att de bör tillföras brottskatalogen. Försök, förberedelse eller stämpling till brott I lagrådsremissens förslag omnämndes inte försök, förberedelse eller stämpling till brott i den föreslagna brottskatalogen. Enligt Lagrådet torde detta i de allra flesta fall sakna betydelse, eftersom den som avser att begå ett försöksbrott, ett förberedelsebrott eller ett stämplingsbrott vanligen kan antas avse att också medverka i det fullbordade brottet. Det kan dock enligt Lagrådet tänkas fall då det finns omständigheter som tyder på att en person avser att enbart delta i en förberedelse eller stämpling och lagens tillämplighet därför kan ifrågasättas. Vad Lagrådet har uttalat ger anledning till frågan om även försök, förberedelse och stämpling till brott bör tas upp i brottskatalogen. Regeringen anser inte detta vara nödvändigt. Den föreslagna lagen skall användas i ett tidigt skede i polisens underrättelseverksamhet, dvs. i ett skede där det inte finns någon skäligen misstänkt för ett fullbordat brott men där det kan antas att en viss person kommer att utöva brottslig verksamhet. Det innebär att den föreslagna lagen regelmässigt kommer att bli tillämplig även i de situationer då omständigheterna ger anledning att anta att en person kommer att delta i planeringen av ett brott av det aktuella slaget eller vid andra slag av förberedelser inför brottet men det är oklart vilken roll denna person kommer att ha när brottet begås. Den som har deltagit i planeringen av eller förberedelserna inför ett brott, skall ju, om brottet fullbordas, dömas för i vart fall anstiftan eller medhjälp till brottet. Om det finns anledning att anta att en person kommer att begå ett försöks-, förberedelse eller stämplingsbrott, finns det därför också anledning att anta att personen kommer att begå eller medverka till ett fullbordat brott. Det kan tilläggas att polisen, i de undantagsfall underrättelseinformation ger vid handen att en person avser att delta endast i t.ex. ett förberedelsebrott, vanligen har tillgång till betydligt mer information än vad som är aktuellt i det tidiga skede då den föreslagna lagen är avsedd att kunna tillämpas. Polisen torde i en sådan situation normalt ha så mycket information att förundersökning eller kan inledas. Bestämmelserna om tvångsmedelsanvändning enligt blir då tillämpliga. Regeringens förslag: Tillstånd till tvångsmedelsanvändningen skall lämnas av allmän domstol. Vid tillståndsprövningen skall offentliga ombud delta. Laga domstol skall vara rätten i den ort där ledningen för den polismyndighet som handlägger ärendet finns. Regeringens bedömning: Det bör inte införas någon möjlighet till interimistiska beslut. Promemorians förslag och bedömning: I promemorian föreslås att endast skall kunna lämna tillstånd till tvångs- medelsanvändningen. Promemorians bedömning om interimistiska beslut överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: JO och har ansett att det kan övervägas att anförtro prövningen åt några av de större domstolarna i landet, t.ex. åt tingsrätterna i , och . har tillstyrkt förslaget att skall vara exklusivt forum för tillståndsprövningar som rör ärenden som handläggs av Säkerhetspolisen men anser beträffande övriga ärenden att dessa skall prövas vid den tingsrätt som har att pröva en framtida fråga om ansvar för brott. Säkerhetspolisen och vid har föreslagit att tillståndsprövningen i stället skall anförtros åt en särskild nämnd. JO, , och LO har tillstyrkt förslaget att offentliga ombud skall delta vid tillståndsprövningen. Skälen för regeringens förslag och bedömning Domstol eller nämnd? Bland de straffprocessuella tvångsmedlen intar hemliga tvångsmedel en särställning på så sätt att tvångsmedlens hemliga karaktär gör att de som utsätts för dem inte kan kontrollera och bevaka tillämpningen av tvångsmedelsanvändningen. Det är därför mycket viktigt med ett beslutsförfarande som, så långt möjligt, garanterar en korrekt tillståndsgivning och kontroll av verksamheten. Det finns ett väl inarbetat system hos domstolarna för att handlägga ärenden om tvångsmedel. Domstolar fattar beslut om hemliga tvångsmedel enligt regler, tvångsmedelslag, lagen om hemlig kameraövervakning samt lag om särskild utlänningskontroll. I domstolarna finns också redan ett etablerat system med offentliga ombud. Det finns vidare en betydande kompetens och erfarenhet av att beakta integritetsaspekter. Ett domstolsförfarande kan visserligen vara svårt att förena med de krav som utländska säkerhetstjänster ibland kan ställa på att inte använda lämnad information på annat sätt än som underrättelseinformation. Å andra sidan är sådana krav inte någon nyhet i säkerhetstjänstsammanhang, vilket innebär att det domstolssystem som föreslås i promemorian i vart fall inte innebär någon ytterligare försvårande faktor i frågor om hur utländska krav av detta slag skall kunna hanteras. Utredaren har diskuterat frågan om det i stället vore lämpligt att tillskapa en särskild nämnd som skulle kunna fatta beslut i frågor om tvångsmedelsanvändning enligt den nya lagen. I nämnden skulle kunna ingå både välmeriterade jurister och riksdagsledamöter med som förebild. En fördel med en sådan ordning skulle, som Säkerhetspolisen påpekat, vara att nämndens ledamöter skulle kunna få stor sakkunskap om hot mot rikets säkerhet m.m., vilket skulle underlätta handläggningen av de komplicerade frågor som dessa ärenden kan komma att innehålla. Erfarna domare, advokater och åklagare är vana vid frågor om tvångsmedel samt de särskilda integritetsfrågor som tvångs- medelsanvändning kan aktualisera. Genom att riksdagsledamöter skulle ingå i nämnden skulle vidare uppnås en parlamentarisk insyn i besluts- processen. Nämndens jurister skulle vid de rättsliga övervägandena också tillföras ett viktigt kvalificerat lekmannainflytande. Som ytterligare skäl för en nämnd har vid angett att behovet av jurisdisk kompetens vid beslutsfattande avseende tvångsmedelsanvändning enligt den nya lagen är mindre framträdande, eftersom promemorians rekvisit för tvångsmedelsanvändningen enligt fakultetsnämnden är allmänt hållna. En domstolsprövning skulle därför inte skapa tillräckliga rättssäkerhetsgarantier för tvångsmedelsanvänd- ningen. Regeringen bedömer dock att ett system med en särskild nämnd har vissa nackdelar. Det torde vara svårt att inom ramen för en nämnd- prövning skapa en ordning som på samma påtagliga sätt kan ta tillvara integritetsintresset. Ett system med en nämnd skulle också kunna bli sårbart, genom att det skulle kunna uppstå svårigheter att med kort varsel samla beslut. Regeringen bedömer därför att övervägande skäl talar mot ett införande av en nämnd som fattar beslut i dessa frågor. Prövningen bör i stället, som JO och Åklagar- myndigheten förordat, göras av domstol. Vilken domstol skall pröva frågor om tvångsmedelsanvändning enligt den nya lagen? I promemorian föreslås att beslutsfattandet skall begränsas till endast en domstol, , eftersom antalet ärenden sannolikt inte kommer att bli så stort. Som skäl för valet av anges att den domstolen utgör exklusivt forum enligt lag om särskild utlänningskontroll. Därför har det vid tingsrätten byggts upp en be- tydande erfarenhet av ärenden som rör hemliga tvångsmedel utanför förundersökningssituationer. Enligt regeringens mening inger dock en ordning som i realiteten innebär att endast en eller ett par domare handlägger samtliga ärenden av nu aktuellt slag, som JO och framfört, vissa betänkligheter. Vidare kommer det i vissa fall att krävas att beslut kan fattas utan dröjsmål. Det kan då uppstå svårigheter om domstolen är belägen på ett stort geografiskt avstånd från den polismyndighet som handlägger ärendet. Prövningen bör därför anförtros flera än en tingsrätt. Samtliga tingsrätter prövar frågor om användning av hemliga tvångsmedel inom ramen för en förundersökning enligt reglerna om det i . Systematiska och sakliga skäl talar för att dessa även skall få pröva frågor om tvångsmedelsanvändning enligt den nya lagen. Den kompetens som byggts upp vid beträffande tvångsmedelsåtgärder för att förhindra terrorism kommer med en sådan ordning ändå att tas tillvara, eftersom många av de ärenden som kommer att initieras av Säkerhetspolisen sannolikt kommer att handläggas vid dess huvudkontor i (se nedan om forum i dessa ärenden). Regeringen bedömer därför att övervägande skäl talar för att samtliga allmänna domstolar ges behörighet att pröva frågor om tvångsmedelsanvändning enligt den nya lagen. En särskild fråga är vilken forumregel som bör tillämpas. Tvångsmedel kan med stöd av den nya lagen sättas in på ett tidigt stadium, ofta då identiteten hos den presumtiva gärningsmannen kan vara okänd liksom den geografiska plats där ett brott kan förväntas komma att utföras. Bestämmelserna om laga domstol i brottmål i 19 kap. kan därför inte tillämpas. I stället är det lämpligt att frågan om tvångs- medelsanvändning i dessa fall prövas av rätten i den ort där ledningen för den polismyndighet som handlägger ärendet finns. infördes ett system med offentliga ombud som skall bevaka enskildas integritetsintressen i ärenden om hemlig teleavlyssning och hemlig kameraövervakning (se 27 kap. ). Systemet har införts i alla ärenden om hemlig teleavlyssning och hemlig kameraövervakning. Det gäller således även sådana ärenden där tvångsmedelslag eller lagen (1991:572) om särskild utlänningskontroll är tillämpliga. Systemet innebär att rättens prövning av en ansökan om hemlig teleavlyssning eller hemlig kameraövervakning sker vid ett sammanträde där den som ansöker om tvångsåtgärden samt ett av rätten utsett offentligt ombud närvarar. Det offentliga ombudet har rätt att ta del av vad som förekommer i ärendet och att yttra sig i ärendet. Ombudet har även rätt att överklaga rättens beslut. Om ärendet är så brådskande att ett dröjsmål skulle riskera syftet med tvångsmedlet, får sammanträde dock hållas och beslut fattas utan att något offentligt ombud varit närvarande eller annars fått tillfälle att yttra sig. I dessa fall skall ett offentligt ombud emellertid underrättas om att beslut har fattats och beredas tillfälle att ta del av ärendet. Som skäl för att införa ett system med offentliga ombud angavs i det lagstiftningsärendet bl.a. att enskildas rättsskydd skulle förstärkas genom att det i processen tillkom en person som särskilt hade till uppgift att bevaka enskildas intressen och att lyfta fram omständigheter till skydd för enskildas integritet (prop. 2002/03:74 s. 22). Vad som den gången sades har relevans även i detta sammanhang. Regeringen föreslår därför att systemet med offentliga ombud skall gälla även i ärenden enligt den nya lagen. Det är vidare lämpligt att offentliga ombud skall delta även vid prövning av tillstånd till hemlig teleövervakning och postkontroll enligt den nya lagen. Frågan om interimistiska beslut Interimistiska beslut används när det är fråga om särskilt brådskande ärenden och där det inte finns tid att avvakta den normala handlägg- ningsordningen. En möjlighet att fatta interimistiska beslut om användning av hemliga straffprocessuella tvångsmedel finns endast enligt tvångs- Enligt den lagen har åklagaren en interimistisk beslutanderätt Prop. 2005/06:177 i fråga om de tvångsmedel som särskilt regleras där. skall underställas domstolen som skall besluta om åklagarens tillstånd skall bestå eller inte.