prop · GT03124 · 2006-03-01 00:00:00 — Enligt rege- ringen bör frågan om sammanträde i de fallen regleras på ett sätt som i allt väsentligt överensstämmer med det nu redovisade. Kungörelser, delgivning och bevakning av fordringar Enligt den nuvarande ordningen skall ett beslut om att inleda skuldsa- nering genast kungöras i Post- och med en uppma- ning om att var och en som har en fordran mot gäldenären skriftligen skall anmäla sin fordran till kronofogdemyndigheten senast en månad för kungörelsens införande. Även ett beslut om skuldsane- ring skall genast kungöras i Post- och (se 14, 20 och 24 §§ skuldsaneringslagen). I tidigare utvärderingar har det, huvudsakligen i syfte att förkorta handläggningstiderna och att effektivisera handläggningen av skuldsa- neringsärenden, lämnats olika förslag som gått ut på att utmönstra la- gens krav på kungörelse i vissa fall eller att förkorta kungörelsetiderna (se bl.a. /96:34). Underlåtenhet från en okänd borgenärs sida att anmäla sin fordran till kronofogdemyndigheten får proklamaeffekt, dvs. fordringen kom- mer i den mån det följer av vad som anges i 6 § skuldsaneringslagen att omfattas av ett eventuellt beslut om skuldsanering, men borgenären får ingen utdelning och kan inte heller senare i något annat samman- hang göra fordringen gällande (jfr 26 §). För en enskild borgenär är det således av stor vikt att det på något sätt ges möjlighet att få kännedom om att en skuldsanering är aktuell för gäldenären. Den möjligheten ges genom att inledandebeslutet kungörs. Med hänsyn till den enskilde borgenärens intresse av att kunna anmäla sin fordran i förfarandet är det därför helt nödvändigt att inledandebeslutet kungörs. Frågan är då om det är nödvändigt att även ett beslut om skuldsane- ring ges offentlighet genom en kungörelse. Ett beslut om skuldsane- ring registreras efter kungörelsen hos kreditupplysningsföretag och en kreditgivare eller annan kan genom en vanlig kreditupplysning få kän- nedom om när någon har beviljats skuldsanering. Kreditupplysnings- företagen är inte beroende av kungörelserna utan hämtar sina uppgifter från utsöknings- och indrivningsdatabasen. Trots detta anser rege- ringen att det finns ett befogat intresse av att även beslut om skuldsa- nering alltid skall kungöras. En borgenär som av någon anledning missat att bevaka sin fordran, och som gäldenären inte tagit med i sin ansökan, har efter beslutet möjlighet att göra sin fordran gällande genom att överklaga beslutet. Skuldsaneringslagen uppställer krav på delgivning bara vid ett till- fälle under förfarandet, nämligen för förslaget om skuldsanering. Detta skall sändas till samtliga kända borgenärer vilkas fordringar omfattas av skuldsaneringen, med föreläggande för dem att yttra sig över försla- get . I föreläggandet skall anges att ett uteblivet yttrande inte hindrar ett beslut om skuldsanering (se 19 §). Förslag har tidigare väckts om att ta bort eller lindra kravet på delgivning (se bl.a. Konsu- mentverkets rapport /96:34). Vid utredningens utvärdering har framkommit att en omständighet som ofta leder till att handläggningen i enskilda ärenden fördröjs är just problemen med att delge samtliga kända borgenärer föreläggandet om att yttra sig över förslaget till skuldsanering. Problemen förvärras också av att en fordran som gälde- nären anser tillkomma en viss borgenär kan ha överlåtits, ibland i flera led. Delgivningsproblem är emellertid inte något unikt för handlägg- ningen av skuldsaneringsärenden utan förekommer mer eller mindre i alla rättsliga förfaranden som kräver ett inslag av delgivning. De rätts- verkningar som är förknippade med en skuldsanering enligt lagen är också ingripande. För att upprätthålla kravet på rättssäkerhet är det därför nödvändigt ha kvar kravet på att föreläggandet alltid skall del- ges borgenärerna. I kungörelsen angående beslutet om att inleda skuldsanering uppma- nas, som anförts, var och en som har en fordran mot gäldenären att skriftligen anmäla sin fordran till kronofogdemyndigheten senast en månad för kungörelsens införande. Enligt utredningen är det emellertid inte ovanligt att borgenärer, särskilt privatpersoner och mindre företag, missar att anmäla sina fordringar inom den angivna tiden (se närmare betänkandet avsnitt 9.3.3). Mot den angivna bak- grunden har och tidigare föreslagit att borgenärerna måste anmäla sina fordringar för att dessa skall beak- tas vid skuldsaneringen. Förslaget går ut på att den borgenär som inte i rätt tid anmäler sin fordran förlorar rätten att ta del av gäldenärens eventuella betalningsutrymme; borgenärens fordran skulle således helt komma att prekluderas (se RSV Rapport 2002:5 s. 25). Att skärpa kra- vet på att borgenärerna måste anmäla sina fordringar för att dessa skall beaktas, och att de inte heller skulle få justera fordringsbeloppen efter anmälningstidens utgång, är åtgärder som i och för sig skulle kunna bidra till att förkorta handläggningstiderna. är det viktigt att beakta att syftet, att förfarandet skall gynna borgenärskollektivet, inte får gå förlorat och att tilliten till systemet inte får minska. Sammanfattningsvis anser alltså regeringen, liksom utredningen, att det inte finns anledning att ändra bestämmelserna om kungörelse, del- givning och bevakning av fordringar. 4.6.2Verkställighet av beslut om skuldsanering Regeringens förslag: Ett beslut om skuldsanering skall få verk- ställas utan hinder av att det inte har vunnit laga kraft. (Se 37 §.) Utredningens förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens (se betänkandet s. 242). Remissinstanserna: Ingen remissinstans har någon invändning mot utredningens förslag. Skälen för regeringens förslag: Enligt den nuvarande ordningen är ett beslut om skuldsanering inte verkställbart förrän beslutet har vunnit laga kraft. Om ett beslut överklagas är gäldenären därför under den vidare handläggningen i domstol inte skyldig att följa den betalnings- plan som bestämts. är gäldenären skyddad mot utmätning alltsedan den dag beslutet att inleda skuldsanering meddelades (se 25 och 38 §§ skuldsaneringslagen). Av utredningens redovisning framgår att många borgenärsföreträda- re har haft invändningar mot denna ordning, särskilt som tiden mellan ett inledande och ett lagakraftvunnet beslut om skuldsanering i många fall varit oacceptabelt lång. Kritiken har huvudsakligen avsett det för- hållandet att borgenärerna, i de fall gäldenären slutligen får avslag på ansökan, med den nuvarande ordningen riskerar att gå miste om medel som annars hade varit tillgängliga för utmätning. En ordning som innebär att ett beslut om skuldsanering får verkstäl- las genast, trots att det inte har vunnit laga kraft, skulle i huvudsak till- godose den kritik som riktats mot den nuvarande ordningen från bor- genärshåll. Härtill kommer att en sådan ordning leder till att skuldsane- ringen kan komma i gång tidigare och alltså innebär en förkortning av den totala handläggningstiden. Det är också svårt att se att en sådan ordning skulle innefatta några större praktiska bekymmer eller riskera att leda till några egentliga rättsförluster för någon part. Om den högre instansen skulle upphäva skuldsaneringen, kvarstår således gäldenärens ursprungliga skulder, dock med avräkning för vad gäldenären har hunnit betala enligt planen. Om den högre instansen skulle fastställa ett lägre betalnings- belopp, får man i den nya betalningsplanen ta skälig hänsyn till att gäldenären möjligen har betalat för mycket. Om den högre instansen däremot skulle finna att gäldenären har betalat för lite, torde det i princip inte vara möjligt att retroak- tivt förplikta gäldenären att betala mer än vad som redan har betalats enligt underinstansens betalningsplan. Det belopp som borgenärerna härigenom kan förlora får vägas mot de fördelar de vinner genom att de slipper att vänta på betalning till dess beslutet har vunnit laga kraft Prop. 2005/06:124 och att de med den föreslagna ordningen aldrig riskerar att gå miste om medel som annars hade varit tillgängliga för utmätning. Vid en sammantagen bedömning finner regeringen därför att förde- larna med den föreslagna ordningen överväger. Ett beslut om skuldsa- nering bör alltså få verkställas utan hinder av att det inte har vunnit laga kraft. 4.6.3Vissa frågor om omprövning Regeringens förslag: Det införs en möjlighet att vid sidan av ett upphävande även kunna ändra ett beslut om skuldsanering, om gäldenären inte följer betalningsplanen och avvikelsen inte är ringa. Vidare införs en möjlighet för gäldenären att ansöka om ändring, om dennes ekonomiska förhållanden väsentligen förbättrats efter skuldsaneringen. Vid ändring av ett beslut om skuldsanering skall betalningsplanen också kunna förlängas till som längst . (Se 24 § första stycket, 25 och 26 §§.) Utredningens förslag överensstämmer med regeringens (se betän- kandet s. 234 f. och 244 f.). Remissinstanserna: Ingen remissinstans har någon invändning mot utredningens förslag rörande möjligheten att vid sidan av ett upphä- vande av skuldsaneringen även kunna ändra ett beslut om skuldsane- ring, om en gäldenär inte följer betalningsplanen. De flesta remissinstanserna tillstyrker även utredningens förslag an- gående möjligheterna för gäldenären att själv påkalla en omprövning. och anser dock att denna reglering bör utformas så att gäldenären får en skyldighet att ansöka om omprövning, om det har skett en väsentlig förbättring av dennes ekonomiska förhållanden. framför liknande synpunkter. Ingen remissinstans har någon invändning mot utredningens förslag om att införa en uttrycklig möjlighet för prövningsinstansen att i sam- band med omprövning förlänga betalningsplanen till som längst . Skälen för regeringens förslag Försummelse att följa betalningsplanen Enligt 27 § första stycket 4 skuldsaneringslagen kan tingsrätten på an- sökan av en borgenär upphäva ett beslut om skuldsanering, om gälde- nären inte följer betalningsplanen och avvikelsen inte är ringa. Bestämmelsen är tänkt att ta sikte på det fallet att gäldenären medve- tet underlåter att följa betalningsplanen. Tanken är att varje litet avsteg inte bör medföra att skuldsaneringen omprövas. Enstaka, kortvariga betalningsdröjsmål bör inte medföra att skuldsaneringen upphävs. Hänsyn bör tas till anledningen till ett eventuellt betalningsdröjsmål och ju mer ursäktligt dröjsmålet är desto svagare är skälen för att ge- nom omprövning upphäva skuldsaneringen (se prop. 1993/94:123 s. 171 f.). Vid utredningens utvärdering har framkommit att det i en inte obe- tydlig omfattning förekommer att en gäldenär vars ekonomiska förhål- landen väsentligen har försämrats inte själv ansöker om omprövning, trots att gäldenären inte har ekonomisk förmåga att följa betalningspla- nen (se betänkandet avsnitt 7.4.4). Om en borgenär i en sådan situation ansöker om omprövning, finns enligt den nuvarande ordningen ingen laglig möjlighet för prövnings- instansen att ändra betalningsplanen. Antingen blir det fråga om att avslå ansökan om omprövning eller att upphäva gäldenärens skuld- sanering. Enligt regeringen bör dock beaktas att varje avvikelse som inte är ringa inte nödvändigtvis heller måste vara att betrakta som ett grovt åsidosättande av skuldsaneringsbeslutet och för den skull motivera ett upphävande (jfr ang. prop. s. 172). Detta kan vara fallet i fråga om gäl- denärer som till följd av sjukdom eller annan anledning inte har förmå- ga att på egen hand ansöka om omprövning. Med hänsyn främst till lagens rehabiliterande syfte bör därför införas en möjlighet att vid sidan av ett upphävande även kunna ändra ett beslut om skuldsanering, om gäldenären inte följer betal- ningsplanen och avvikelsen inte är ringa. Ändringen kan t.ex. innefatta en förlängning av löptiden för betalningsplanen eller en höjning av det månatliga betalningsbeloppet. Om gäldenären i sitt yttrande över borgenärens ansökan uppger att den ekonomiska situationen har försämrats och begär att betalningsbeloppet skall anpassas härtill, bör det även vara möjligt att besluta om en ändring som innebär att gäldenärens betalningsskyldighet justeras nedåt. För en närmare beskrivning av förutsättningarna för ett beslut om ändring hänvisas till författningskommentaren till 24 §. Förändring av gäldenärens ekonomiska förhållanden Enligt 28 § skuldsaneringslagen kan tingsrätten på ansökan av en gäldenär ändra det som har bestämts i ett beslut om skuldsanering när det gäller fordringarna, fördelningen till borgenärerna och betalnings- planen. För att gäldenären skall få till stånd en omprövning krävs att det har inträffat omständigheter som inte kunnat förutses vid tiden för beslutet om skuldsanering eller att det finns synnerliga skäl. Av förarbetena framgår att bestämmelsen var avsedd för de fall då gäldenären på grund av nya, oförutsedda omständigheter inte längre kunde anses ha förmåga att fullfölja sina åligganden enligt beslutet om skuldsanering. Vidare uttalades att det borde vara fråga om omständig- heter som på ett avgörande sätt påverkade gäldenärens förmåga att på fullfölja sina åligganden enligt beslutet. Som utredningen konstaterar synes man i praxis utgå ifrån att den aktuella bestämmelsen i princip bara är tillämplig på den situationen att gäldenärens ekonomiska förhållanden förändrats till det sämre (se betänkandet avsnitten 7.4.5 och 7.4.6). Regeringen föreslår i det följande att det i samband med omprövning skall vara möjligt att förlänga betalningsplanen till som längst . Denna möjlighet tar i första hand sikte på de fall där gäldenärens ekonomiska förhållanden väsentligen har förbättrats och det finns anledning att vid en omprövning förlänga den ursprungliga betalnings- planen. Enligt regeringen bör det vara möjligt för gäldenären att förhindra en eventuell förlängning genom att själv ansöka om om- prövning. Enligt den nuvarande ordningen saknar gäldenären, som an- förts, denna möjlighet. Gäldenären är i stället hänvisad till att underrät- ta sina borgenärer om den förbättrade ekonomiska situationen och pas- sivt invänta en eventuell ansökan om omprövning från någon av dem (se betänkandet avsnitten 7.4.5 och 7.4.6. Regleringen bör alltså ändras så att kronofogdemyndigheten på an- sökan av en gäldenär skall kunna ändra vad som har bestämts i ett be- slut om skuldsanering i fråga, dels om vad som skall gälla för ford- ringarna, dels om vilket belopp som skall fördelas mellan borgenärer- na, och dels om betalningsplanen. En sådan ändring bör kunna ske under förutsättning att gäldenärens ekonomiska förhållanden väsent- ligen har förändrats efter beslutet om skuldsanering och detta beror på omständigheter som inte kunnat förutses vid beslutet eller om det finns synnerliga skäl. Gäldenären ges på detta sätt en möjlighet och ett inci- tament att agera vid en förbättrad ekonomisk situation. Gäldenären kan därigenom undvika att få betalningstiden förlängd när en borgenär ofta får kunskap om den förändrade ekonomiska situa- tionen och begär omprövning. Förlängning av betalningsplanen i samband med omprövning Enligt 27 § första stycket 5 skuldsaneringslagen kan en tingsrätt på an- sökan av en borgenär vars fordran omfattas av ett beslut om skuldsane- ring upphäva eller ändra detta, om gäldenärens ekonomiska förhållan- den väsentligen har förbättrats efter skuldsaneringen. I förarbetena till bestämmelsen uttalades att det i dessa fall till skillnad från de fall som omfattades av punkterna 14 ofta inte var motiverat med en så ingripande rättsföljd som ett upphävande innebar. I stället kunde det normalt bli fråga om att korrigera betalningsplanen så att borgenärerna kunde få del av det ökade betalningsutrymmet (se prop. 1993/94:123 s. 172). Regleringen av fysiska personers inkomsttaxering innebär att det inte är möjligt att få upplysning om någons årsinkomst förrän tidigast och året efter intjänandeåret. Det är ju inte förrän då som underlaget för den slutliga skatten är be- stämt. Det har visserligen införts en möjlighet för de skattskyldiga som har en fordran på återbetalning av skatt att under vissa förutsättningar få besked om skatten och återbetalning . I huvudsak gäller dock fortfarande de tider som utredningen har angett. Som en följd härav gör de största borgenärsföreträdarna normalt inte heller någon uppföljning av gäldenärens ekonomiska förhållanden förrän tidigast . Om gäldenären efter beslutet om skuldsanering, t.ex. beroende på en inkomstökning, får ett väsentligt större betalningsutrymme, tar det alltså i allmänhet innan borgenärerna får kännedom om de förändrade förhållandena. När så väl sker är det därför inte ovanligt att det i ansökan om omprövning begärs att betalningstiden skall för- längas. Som utredningen anför kan man dock i den praktiska tillämp- ningen utläsa en viss osäkerhet om den nuvarande regleringen innefat- tar en möjlighet att, utöver korrigeringen av betalningsbeloppet, kunna förlänga betalningsperioden. Av lagtexten går visserligen inte att utläsa något förbud mot en sådan förlängning, men avsaknaden av en uttryck- lig reglering har ofta inneburit att domstolarna iakttagit en påfallande restriktivitet med att förlänga tiden (se bl.a. rättsfallet NJA 2005 s. 303, där särskilt hänvisar till bristen på en uttrycklig lagreglering). Det torde också vara förenat med såväl praktiska som principiella svårigheter att ålägga gäldenären att retroak- tivt betala ett högre belopp. Enligt regeringen är det inte rimligt att konsekvensen för den som fått en betydande inkomstökning och som därför haft ett väsentligt större betalningsutrymme begränsas till att han eller hon för den tid som återstår av den ursprungliga betalningsplanen skall betala ett högre belopp. En sådan ordning skulle innebära att hela risken för att de ursprungliga antagandena om gäldenärens framtida ekonomiska förhållanden slår fel läggs på borgenärerna. Regleringen bör hellre vara utformad på ett sätt som möjliggör att man vid omprövningen i princip kan återställa den ursprungliga balansen mellan gäldenärens och borgenärens intressen som rådde för beslutet om skuldsanering. Regleringen bör därför innefatta uttryckliga möjligheter för prövningsmyndigheten att, allt efter omständigheterna, antingen enbart korrigera betalningsbeloppet för den återstående betalningstiden eller därtill även förlänga betalningstiden. Tanken är emellertid inte att betalningstiden slentrianmässigt skall förlängas med det antal månader som gäldenären har betalat ett för lågt belopp. Vid prövningen av om, och i så fall i vilken utsträckning, en förlängning skall ske, bör utgångspunkten vara att betalningsplanen utformas så att merparten av den ekonomiska förbättringen slutligen kommer borgenärerna till del. Som utredningen framhåller bör det finnas en yttersta gräns för läng- den på betalningsplanen och därmed möjligheterna att förlänga denna. Regeringen delar utredningens bedömning att en omprövning aldrig bör kunna leda till att betalningstiden sammantaget överstiger . En längre betalningstid skulle inte vara förenlig med lagens rehabilite- rande syften. Den föreslagna regleringen avseende möjligheterna till en förläng- ning av betalningsplanen är inte heller avsedd att innebära någon för- ändring av skuldsaneringsinstitutets i princip definitiva karaktär. För att en omprövning över huvud taget skall bli aktuell enligt denna regel bör det således alltjämt fordras en förändring till det bättre som är avsevärd, t.ex. att gäldenären erhållit en betydande inkomstökning eller att han eller hon fått en större tipsvinst eller ett större arv (se prop. 1993/94:123 s. 171 och 232). 4.7Kravet att gäldenären skall ha hemvist i Regeringens bedömning: Kravet att gäldenären skall ha hemvist i för att kunna beviljas skuldsanering bör gälla även fortsätt- ningsvis. Utredningen: Frågan behandlas inte av utredningen. Remissinstanserna: Ingen av remissinstanserna berör frågan. Skälen för regeringens bedömning: Enligt 4 § skuldsaneringslagen får skuldsanering under vissa förutsättningar beviljas fysiska personer med hemvist i . Med hemvist avses att gäldenären är bosatt här i landet och att bosättningen med hänsyn till vistelsens varaktighet och omständigheterna i övrigt måste anses stadigvarande. Hemvistkravet preciseras dock genom regeln i andra stycket samma paragraf, där det framgår att den som är folkbokförd i alltid skall anses ha hem- vist här. Lagrådet har ansett att frågan om hemvistkravets förenlighet med gemenskapsrätten, särskilt bestämmelserna om den fria rörligheten för personer, bör bli föremål för ytterligare överväganden i lagstiftnings- ärendet. Allmänt gäller inom den internationella privat- och processrätten att det i en stat måste finnas ett rättskipningsintresse för att domsrätt skall föreligga där. Det krävs alltså att saken har en tillräcklig anknytning till staten i fråga. Denna princip gäller också inom EU och kommer till uttryck i rättsakter och konventioner på området. Ett beslut om skuldsanering gäller för gäldenärens samtliga borgenä- rer, också borgenärer i utlandet. En anledning till att ställa ett krav på hemvist för att bevilja skuldsanering är att ett beslut om skuldsanering i regel inte erkänns utanför . Svenska skuldsaneringsbeslut om- fattas varken av gemenskapens insolvensförordning, I-förord- ningen eller Bryssel- och Luganokonventionerna eller av de nordiska konventionerna på den internationella process- och privaträttens områ- de och inte heller av någon annan internationell överenskommelse om erkännande. Frågan om ett svenskt skuldsaneringsbesluts ställning i ut- landet kan visserligen inte besvaras generellt, eftersom svaret beror på inställningen i varje främmande rättsordning, men i de allra flesta fall torde beslutet inte erkännas. Gäldenären riskerar alltså alltid att borge- närerna i en process utanför kräver full betalning för ford- ringar som i och för sig omfattas av den svenska skuldsaneringen. Det är därför naturligt att kräva att gäldenären har en stark reell anknytning till , att gäldenären är stadigvarande bosatt här, för att en svensk myndighet skall kunna besluta om skuldsanering. Att gäldenären har hemvist i är också i regel en förutsättning för att gäldenärens ekonomiska och personliga förhållanden skall kunna utredas på ett tillfredsställande sätt. Utredningen behövs för att kunna ta ställning till om det finns förutsättningar för skuldsanering. Visserligen är det en utgångspunkt att gäldenären själv skall ta fram uppgifter som behövs, men det är av stor betydelse att det finns möj- lighet såväl för kronofogdemyndigheten som för borgenärerna att själva utreda och kontrollera gäldenärens uppgifter. Har gäldenären hemvist i att annat land, torde det ofta vara svårt, om ens möjligt, för berörda att få tillgång till uppgifter om exempelvis inkomster och till- gångar på annat sätt än genom gäldenären. Ett skuldsaneringsförfaran- de förutsätter också gäldenärens aktiva medverkan, något som självfal- let underlättas om gäldenären har hemvist i det land där prövningen sker. När det gäller likartade förfaranden har man även i den EG-rättsliga regleringen valt att låta just gäldenärens hemvist eller liknande vara avgörande för frågan om domsrätt (se t.ex. artikel 3.1 i insolvensför- ordningen, artikel 4.1 i direktivet om rekonstruktion och likvidation av försäkringsföretag och artikel 3.1 i direktivet om rekonstruktion och likvidation av kreditinstitut; jfr prop. 2005/06:37 EU:s insolvensregle- ring). I sammanhanget bör också framhållas att det nederländska skuldsaneringsförfarandet omfattas av insolvensförordningen. Det är möjligt att kommande skuldsaneringslagar i andra medlemsstater kom- mer att omfattas av insolvensförordningen. I så fall skall beslutet er- kännas i . Därmed följer också att i princip inte kan hävda domsrätt, om en skuldsaneringsgäldenär har hemvist i en sådan medlemsstat. Av det sagda följer att det framstår som mindre lämpligt om bara den omständigheten att gäldenären tillfälligt vistas i landet ger möjlig- het att sanera hans eller hennes skulder. Det är knappast heller adekvat att knyta kravet till gäldenärens medborgarskap.