prop · GT0377 · 2006-02-09 00:00:00 — Utöver nu nämnda författningar bör även nämnas lagen (1991:572) om särskild utlänningskontroll vilken kompletterar utlänningslagen i fråga om möjligheterna att i vissa fall avlägsna utlänningar från . Enligt lagen om särskild utlänningskontroll får en utlänning som inte avvisas eller utvisas enligt utlänningslagen utvisas efter beslut av regeringen, om det behövs av hänsyn till rikets säkerhet eller med hänsyn till vad som är känt om utlänningens tidigare verksamhet och övriga omständigheter kan befaras att han kommer att begå eller medverka till brottslig gärning som innefattar våld, hot eller tvång för politiska syften. Förändringar i svensk utlänningsrätt till följd av gemenskapsrätten En grundregel i den svenska utlänningsrätten är att utlänningar som avser att uppehålla sig i , skall ha uppehålls- tillstånd (2 kap. 5 § NUtlL). Av 2 kap. 4 § NUtlL följer att uppehålls- tillståndet kan vara antingen tidsbegränsat eller permanent. Huvudregeln om innehav av uppehållstillstånd gäller för utlänningar som inte är nor- diska medborgare. Till följd av genomförandet i svensk rätt av direktiv /38/EG om unionsmedborgares och deras familjemedlemmars rätt att fritt röra sig och uppehålla sig inom medlemsstaternas territorier (rör- lighetsdirektivet) kommer dock EES-medborgare och deras familjemed- lemmar att befrias från kravet på uppehållstillstånd. Dessa utlänningar har i sin egenskap av unionsmedborgare eller unionsmedborgares famil- jemedlem en rätt att vistas i landet utan föregående prövning av någon myndighet eller med stöd av någon tillståndshandling. Möjlighet kommer Prop. 2005/06:77 dock att finnas att ansöka om uppehållstillstånd enligt nationell rätt om personen i fråga så vill. Det svenska medborgarskapet bör alltjämt vara utgångspunkten när det gäller att avgöra om en person är utlänning enligt den svenska utlänningslagstiftningen. Trots att EES-medborgare och de- ras familjemedlemmar erhåller långtgående rättigheter att resa in och uppehålla sig i , kommer de således alltjämt att betraktas som utlänningar. Med genomförandet av direktivet 2003/109/EG om varaktigt bosatta tredjelandsmedborgares ställning (direktivet om varaktigt bosat- ta) tillkommer ytterligare en kategori av utlänningar i lagstiftningen. I svensk utlänningslagstiftning kommer det således att finnas ett stort antal olika grupper av utlänningar (, familjemedlemmar till EES-medborgare, schweiziska medborgare, tredjelandsmedborgare m.fl.) med sinsemellan olika rättigheter att resa in och vistas i . Denna utveckling är oundviklig med hänsyn till att den till stor del är en följd av gemenskapsrätten. Som en följd av det sagda är det dock av stor vikt att dessa olika grupper av utlänningar, samt deras särskilda rättigheter och skyldigheter, tydligt definieras i den svenska lagstiftningen. Del I Genomförandet av och rå- dets direktiv /38/EG och Europeiska unionens råd antog direktivet 2004/38/EG om unionsmedborgares och deras familjemed- lemmars rätt att fritt röra sig och uppehålla sig inom medlemsstaternas territorier och om ändring av förordning (EEG) nr 1612/68 och om upp- hävande av direktiven /221/EEG, 68/360/EEG, 72/194/EEG, 73/148/EEG, 75/34/EEG, 75/35/EEG, 90/364/EEG, 90/365/EEG och 93/96/EEG (EUT L 158, 30.4.2004, s 77, Celex nr 32004L0038, rättad version i EGT L 197, 28.7.2005, s. 34, Celex 32004L0038R[2]), fortsätt- ningsvis kallat rörlighetsdirektivet. Rörlighetsdirektivet innehåller i hu- vudsak tvingande miniminormer, dvs. bestämmelser som föreskriver att medlemsstaterna skall se till att nationell lagstiftning har visst innehåll. På ett par punkter innehåller direktivet dock fakultativa regler, dvs. be- stämmelser som anger att medlemsstaterna får utfärda eller behålla lag- stiftning med viss innebörd. Direktivet skall vara genomfört i nationell rätt . Unionsmedborgarskapet medför rätt för varje unionsmedborgare att fritt röra sig och uppehålla sig inom medlemsstarternas territorier på un- gefär samma villkor som landets egna medborgare (se artiklarna 17 och 18 i EG-fördraget). Grundläggande regler om fri rörlighet för arbetstaga- re, egna företagare och tjänster finns i EG-fördragets artiklar 39, 43 och 49. Unionsmedborgares rätt till inresa och vistelse i andra medlemsstater har reglerats i ett komplicerat och svåröverskådligt regelverk, be- stående av två förordningar och nio direktiv. Dessa rättsakter bygger på flera rättsliga grunder i EG-fördraget och omfattar olika personkategori- er. Ett av rörlighetsdirektivets syften är att uppnå större tydlighet genom att i en rättsakt samla merparten av reglerna rörande rätten för unions- medborgare att resa in, vistas och stanna kvar i en annan medlemsstat. Rörlighetsdirektivet reglerar denna rätt för alla unionsmedborgare, oav- sett om de utövar en ekonomisk verksamhet eller inte. Grundprincipen är att unionsmedborgarna skall kunna röra sig fritt mellan medlemsstaterna på ungefär samma sätt som när medlemsstaternas medborgare förflyttar sig och byter bostad eller arbetsplats i de egna länderna. Skyldigheter av administrativ eller rättslig natur skall begränsas till vad som är absolut nödvändigt pga. att personerna i fråga inte är medborgare i den stat de vistas i. Direktivets reglering innebär också att det blir lättare att utnyttja rätten till fri rörlighet. Dessutom regleras förutsättningarna för unions- medborgares och deras familjemedlemmars rätt till vistelse i en annan medlemsstat på ett tydligare sätt. I direktivet beaktas särskilt situationen för unionsmedborgares familjemedlemmar, oavsett nationalitet. Direkti- vet kodifierar i stor utsträckning praxis. utvidgad definition av begreppet familjemedlem. Syftet är även att un- Prop. 2005/06:77 derlätta familjeåterförening för unionsmedborgare. Genom rörlighetsdirektivet upphör artiklarna 10 och 11 i rådets för- ordning (EEG) nr 1612/68 av om arbetskraftens fria rörlighet inom gemenskapen (EGT L 257, 19.10.1968, s. 2, Celex 31968R1612, senast ändrad genom förordning [EEG] nr 2434/92, EGT L 245, 26.8.1992, s. 1, Celex 31992R2434) att gälla. Även följande direktiv upphör att gälla: -Rådets direktiv /221/EEG av om samord- ningen av särskilda åtgärder som gäller utländska medborgares rörlighet och bosättning och som är berättigade med hänsyn till allmän ordning, säkerhet eller hälsa (EGT 56, , s. 850, Celex 31964L0221). -Rådets direktiv /360/EEG av om avskaffande av restriktioner för rörlighet och bosättning inom gemenskapen för med- lemsstaternas arbetstagare och deras familjer (257, 14.10.1968, s. 13, Celex 31968D0359, senast ändrad genom anslutningsakt). -Rådets direktiv /194/EEG av om utvidgande av tillämpningsområdet för direktivet av om samord- ningen av särskilda åtgärder som gäller utländska medborgares rörlighet och bosättning och som är berättigade med hänsyn till allmän ordning, säkerhet eller hälsa till att även omfatta arbetstagare som begagnar sig av rätten att stanna kvar inom en medlemsstats territorium efter att ha varit anställda i den staten (EGT L 121, 26.5.1972, s. 32, Celex 31972L0194). -Rådets direktiv /148/EEG av om avskaffande av restriktioner för rörlighet och bosättning inom gemenskapen för medbor- gare i medlemsstaterna i fråga om etablering och tillhandahållande av tjänster (EGT L 172, 28.6.1973, s. 14, Celex 31973L0148). -Rådets direktiv /34/EEG av om rätten för medborgare i en medlemsstat att stanna kvar inom en annan medlems- stats territorium efter att där ha drivit egen rörelse (EGT L 14, 20.1.1975, s. 10, Celex 31975L0034). -Rådets direktiv /35/EEG av om utvidgande av tillämpningsområdet för direktiv nr 64/221/EEG om samordningen av särskilda åtgärder som gäller utländska medborgares rörlighet och bo- sättning och som är berättigade med hänsyn till allmän ordning, säkerhet eller hälsa till att även omfatta medborgare i en medlemsstat som begag- nar sig av rätten att stanna kvar inom en medlemsstats territorium efter att där ha verkat som egna företagare (14, 20.1.1975, s. 14, Celex 31975L0035). -Rådets direktiv /364/EEG av om rätt till bosätt- ning (EGT L 180, , s. 26, Celex 31990L0364). -Rådets direktiv /365/EEG av om rätt till bosätt- ning för anställda och egna företagare som är yrkesverksam- ma (EGT L 180, , s. 28, Celex 31990L0365). -Rådets direktiv /96/EEG av om rätt till bo- sättning för studenter (317, 18.12.1993, s. 59, Celex 31996L0093). Det inledande kapitlet (artikel 1-3) behandlar direktivets syfte, definierar vissa begrepp och anger vilka personer som räknas till direktivets för- månstagare. I kapitel II (artikel 4-5) regleras en förmånstagares rätt till ut- och inresa. Kapitel III (artikel 6-15) behandlar rätten för en förmåns- tagare att uppehålla sig på en annan medlemsstats territorium och vissa med uppehållsrätten sammanhängande administrativa åtgärder. I kapitel IV (artikel 16-21) behandlas permanent uppehållsrätt och några därtill hörande administrativa åtgärder. I kapitel V (artikel 22-26) finns gemen- samma bestämmelser, bl.a. regler om territoriell räckvidd, likabehandling och kontroller. I kapitel VI (artikel 27-33) finns regler om begränsningar i rätten till inresa och uppehåll med hänsyn till allmän ordning, säkerhet och hälsa. Kapitel VII (artikel 34-42) innehåller direktivets slutbestäm- melser. I det kapitlet finns reglering beträffande bl.a. medlemsstaternas informationsskyldighet, upphävande av tidigare rättsakter, införlivande av direktivet, ikraftträdande och direktivets adressater. I direktivets första artikel, under rubriken syfte, anges att det i direktivet fastställs villkor för unionsmedborgares och deras familjemedlemmars utövande av rätten att fritt röra sig och uppehålla sig inom medlemssta- ternas territorium, rätten att permanent uppehålla sig inom medlemssta- ternas territorium samt begränsningar i dessa rättigheter av hänsyn till allmän ordning, säkerhet och hälsa. I artikel 2:1 anges att begreppet unionsmedborgare omfattar varje person som är medborgare i en medlemsstat. Definitionen överensstämmer med den som återfinns i artikel 17 i EG-fördraget. Vidare anges i artikel 2:2 vem som skall räknas som familjemedlem en- ligt direktivet. har begreppet skiftat i betydelse, beroende på vilken kategori den unionsmedborgare som familjemedlemmen är bero- ende av har tillhört. I artikel 2.2 införs en enhetlig och utvidgad defini- tion av begreppet familjemedlem. Utöver make och maka omfattar be- greppet familjemedlem den partner med vilken en unionsmedborgare har ingått ett registrerat partnerskap, om den mottagande medlemsstatens lagstiftning behandlar registrerade partnerskap som likvärdiga med äk- tenskap. Av 3 kap. 1 § lagen (2004:1117) om registrerat partnerskap framgår att ett registrerat partnerskap har samma rättsverkningar som ett äktenskap. I andra stycket anges att bestämmelser i lag eller annan för- fattning med anknytning till äktenskap och makar tillämpas på motsva- rande sätt på registrerat partnerskap och registrerad partner. Från dessa huvudregler finns några, i lagen närmare angivna, undantag som saknar betydelse för de rättsförhållanden som direktivet reglerar. För svenskt vidkommande skall således registrerad partner till unionsmedborgare räknas som familjemedlem. Till begreppet familjemedlem hör vidare släktingar i rakt nedstigande Prop. 2005/06:77 led till unionsmedborgare eller dennes make, maka eller registrerade partner, som är eller är beroende av dem för sin försörjning. Slutligen omfattas även släktingar i rakt uppstigande led till unionsmed- borgare eller dennes make, maka eller registrerade partner som är bero- ende av dem för sin försörjning. Det bör beträffande sistnämnda kategori familjemedlemmar särskilt anmärkas att det i den svenska språkversio- nen anges att de skall vara underhållsberättigade. I den engelska språk- versionen, som är den ursprungliga, används däremot uttrycket depen- dant, som rätteligen bör översättas till beroende. Slutligen definieras i artikel 2.3 begreppet mottagande medlemsstat som den medlemsstat dit unionsmedborgaren reser för att utöva sin rätt att fritt röra sig eller uppehålla sig. 4.5.1Unionsmedborgare och deras familjemedlemmar I artikel 3.1 anges vilka personer som omfattas av rörlighetsdirektivets bestämmelser. Direktivet skall tillämpas på alla unionsmedborgare som reser till eller uppehåller sig i en annan medlemsstat än den de själva är medborgare i. Denna definition undantar således landets egna medborga- re. Direktivet skall vidare enligt artikel 3.1 tillämpas på de familjemed- lemmar som följer med eller ansluter sig till unionsmedborgaren. Famil- jemedlemmars rätt att röra sig fritt och uppehålla sig inom medlemssta- ternas territorier regleras inte uttryckligen i EG-fördraget. Denna rätt här- leds i stället ur rätten till bevarande av familjens enhet, vilket är en grundläggande rättighet enligt medlemsstaternas gemensamma konstitu- traditioner. Denna rättighet skyddas i gemenskapsrätten och om- nämns i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna. I direktivets skäl 5 anges att det är för att säkerställa att varje unionsmed- borgare kan utöva sin rätt att fritt röra sig och uppehålla sig inom med- lemsstaternas territorier som även familjemedlemmar skall beviljas den- na rätt. 4.5.2 Andra personer med anknytning till unionsmedborgaren I artikel 3.2 anges att den mottagande medlemsstaten skall underlätta inresa och uppehåll för ytterligare två kategorier personer. Den första kategorin är alla anhöriga som inte omfattas av direktivets definition av familjemedlem, om de i det land från vilket de har kommit är beroende av eller bor hos den unionsmedborgare som har primär up- pehållsrätt eller om det av allvarliga hälsoskäl absolut krävs att unions- medborgaren personligen tar hand om familjemedlemmen. beträffande denna grupp motsvarar delvis vad som redan gäller enligt De tidigare bestämmelserna om detta, vilka upphävs genom rörlighetsdirektivet, finns i artikel 10.2 i förordningen (EEG) nr 1612/68 om arbetskraftens fria rörlighet och artikel 1.2 i direktivet 73/148 EEG om avskaffande av restriktioner för rörlighet och bosättning inom gemenskapen för medborgare i medlemsstaterna i fråga om etable- ring och tillhandahållande av tjänster. Bestämmelserna föreskriver att medlemsstaterna skall underlätta mottagandet av alla andra familjemed- lemmar till unionsmedborgaren eller dennes maka/make, när familjemed- lemmarna är beroende av medborgaren eller makan/maken eller när de i ursprungslandet ingick i hushållet. Den andra kategorin avser den partner med vilken unionsmedborgaren har ett varaktigt förhållande. Med sistnämnda definition torde för svensk del i första hand avses sambo, se 1 § sambolagen (2003:376). För rätts- ordningar som inte behandlar registrerade partnerskap som likvärdiga med äktenskap, ingår även registrerade partner i denna grupp. I artikel 3.2 anges att den mottagande medlemsstaten skall företa en noggrann undersökning av de personliga förhållandena och motivera ett eventuellt beslut att neka dessa personer inresa till eller att uppehålla sig i den med- lemsstaten. Av direktivets skäl 6 framgår att syftet med regleringen är att bevara familjens enhet i vidare bemärkelse. Där anges också att situatio- nen för denna grupp bör prövas på grundval av medlemsstatens nationel- la lagstiftning varvid hänsyn skall tas till deras anknytning till unions- medborgaren och andra omständigheter, t.ex. deras ekonomiska eller fysiska beroendeförhållande till unionsmedborgaren. 4.5.3EES-medborgare och medborgare i Rörlighetsdirektivet anger att det är unionsmedborgare och deras famil- jemedlemmar som är förmånstagare. Den nuvarande särregleringen för unionsmedborgare i den svenska utlänningslagstiftningen, som har sin grund i dessa utlänningars rätt till fri rörlighet enligt gemenskapsrätten, är till övervägande del även tillämplig på övriga EES-medborgare och medborgare i samt deras familjemedlemmar. Bakgrunden till att även de EES-medborgare som inte är unionsmedborgare omfattas av an- given reglering är att den aktuella gemenskapsrättsliga regleringen av fri rörlighet för personer blivit en del av . Utöver unionsmed- borgare gäller regleringen därför även medborgare i , och . Skälet till att även schweiziska medborgare likställs med EES-medborgare enligt nuvarande gemenskapsrätt är ett avtal mellan Europeiska gemenskapen och dess medlemsstater å ena sidan och å andra sidan om fri rörlighet för personer. För att rörlighetsdi- rektivet skall omfatta , och samt deras med- borgare måste direktivet bli en del av . Rörlighetsdirektivet måste också bli en del av avtalet mellan Europeiska gemenskapen och dess medlemsstater å ena sidan och å andra sidan om fri rörlig- het för personer för att och dess medborgare skall omfattas av dess reglering. Diskussioner om att så skall ske pågår. finns dock inget som talar för att avtalet med kommer att vara anpas- sat till rörlighetsdirektivet före , då direktivet skall vara genomfört. Mot bakgrund av det nu sagda har i de författningsförslag som läggs fram i denna proposition endast EES-medborgare likställts med unionsmedborgare. Detta innebär att de gällande bestämmel- serna om uppehållstillstånd för EES-medborgare och schweiziska med- borgare samt deras familjemedlemmar, alltjämt kommer att omfatta Medborgare från och deras familje- Prop. 2005/06:77 medlemmar kommer följaktligen även fortsättningsvis att behöva ha up- pehållstillstånd efter tre månaders vistelse i . 4.6Rätt till utresa och inresa m.m. 4.6.1Rätt till utresa m.m. I artiklarna 4.1 och 4.2 behandlas utreserätten för både unionsmedborga- re och familjemedlemmar som inte själva är unionsmedborgare. Det kan särskilt påpekas att artiklarna avser rätten att lämna en medlemsstat för att resa till en annan medlemsstat. Utresekontroll m.m. av unionsmed- borgare och deras familjemedlemmar som skall resa till en stat utanför unionen berörs således inte av dessa bestämmelser. I artikel 4.1 anges att, utan att det påverkar tillämpningen av bestämmelserna för kontroll av resehandlingar vid de nationella gränserna, alla unionsmedborgare med giltigt identitetskort eller pass och deras familjemedlemmar, som inte är medborgare i en medlemsstat, och som har giltigt pass, skall ha rätt att lämna en medlemsstats territorium för att resa till en annan medlemsstat. Nämnda personer får enligt artikel 4.2 inte åläggas skyldighet att inne- ha utresevisering eller någon annan motsvarande formalitet. I artikel 4.3 anges att medlemsstaterna i enlighet med sina lagar skall för sina egna medborgares räkning utfärda och förnya ett identitetskort eller pass som anger deras medborgarskap. Enligt artikel 4.4 skall passet vara giltigt åtminstone i alla medlemsstater och i länder som innehavaren måste fara igenom när denne reser mellan medlemsstaterna. Om det i en medlemsstats lag saknas bestämmelser om utfärdande av identitetskort, skall passet gälla från utfärdandet eller förnyelsen. 4.6.2 Rätt till inresa m.m. I artikel 5.1 första stycket anges att medlemsstaterna, utan att det påver- kar tillämpningen av bestämmelserna för kontroll av resehandlingar vid de nationella gränserna, skall tillåta unionsmedborgare med ett giltigt identitetskort eller pass, liksom unionsmedborgares familjemedlemmar som inte är medborgare i en medlemsstat med ett giltigt pass, att resa in på deras territorium. Den nuvarande möjligheten enligt svensk rätt för vissa anhöriga till medborgare i EES-stater att resa in med identitetskort istället för pass har sitt ursprung i artikel 3.1 i rådets direktiv 68/360/EEG. Detta direktiv upphävs per , när i stället rörlighetsdirektivets föreskrifter träder i kraft. Till skillnad från det upp- hävda direktivet innefattar dock rörlighetsdirektivet inte något krav på att familjemedlemmar som inte själva är unionsmedborgare vid gränspasse- ring skall kunna använda identitetskort istället för pass. Unionsmedborgare får, enligt artikel 5.1 andra stycket, inte åläggas skyldighet att inneha resevisering eller någon motsvarande formalitet. Enligt artikel 5.2 får inresevisering för familjemedlemmar som inte är unionsmedborgare krävas endast i den utsträckning som följer av förord- ningen (EG) 539/2001. Av artikel 1 i denna förordning följer att medbor- gare i vissa angivna stater skall ha visering när de passerar medlemssta- ternas yttre gränser. Vidare följer av artikel 2 i förordningen att medbor- Prop. 2005/06:77 gare i vissa andra angivna stater skall vara undantagna från krav på viser- ing när det gäller vistelser som sammanlagt inte överstiger . Enligt artikel 6.1 skall unionsmedborgare ha rätt att uppehålla sig på en annan medlemsstats territorium utan några andra villkor eller formaliteter än kravet på att inneha ett giltigt identitetskort eller pass. Denna vistelserätt tillkommer, enligt artikel 6.2, även unions- medborgares familjemedlemmar som inte själva är unionsmedborgare och som följer med eller ansluter sig till unionsmedborgaren, under för- utsättning att de kan visa upp ett giltigt pass. 4.8Uppehållsrätt efter tre månaders vistelse I det nuvarande svenska systemet med uppehållstillstånd är utgångspunk- ten att det är tillståndet i sig som är rättighetsbärande. Den utlänning som efter tre månaders vistelse i landet saknar uppehållstillstånd har inte rätt att stanna här, även om han eller hon i och för sig uppfyller kraven för att få ett sådant tillstånd. Beträffande unionsmedborgare m.fl. gäller dock inte detta utan reservationer. har (t.ex. i målet C-459/99 MRAX) uttalat att ett uppehållstillstånd inte anses som en handling som medför rättigheter, utan som en handling för att från medlemsstatens sida fastställa vilken situation en medborgare i en annan medlemsstat befinner sig i mot bakgrund av bestämmelserna i gemenskapsrätten. I det per- spektivet är uppehållstillståndet således mer en bevishandling än en rät- tighetsbärande handling. En unionsmedborgare som saknar uppehållstill- stånd kan trots det ha rätt att vistas i än tre må- nader. Synen på unionsmedborgarnas uppehållsrätt som något som gäller oavsett förekomsten av ett uppehållstillstånd är grundläggande för rörlig- hetsdirektivets bestämmelser i denna del. Detta framgår bl.a. av direkti- vets skäl 11: Unionsmedborgarnas grundläggande och personliga rätt att uppehålla sig i en annan medlemsstat följer direkt av fördraget och är inte beroende av att ett uppehållstillstånd utfärdas. Principen kommer till uttryck genom att rörlighetsdirektivet inte ger utrymme för ett system som kräver uppehållstillstånd av dem som uppfyller de villkor som enligt gemenskapsrätten får ställas för vistelse i en annan medlemsstat. Av rör- lighetsdirektivets regler följer istället att dessa personer har en uppehålls- rätt, som existerar utan att den först måste fastställas i ett tillståndsförfa- rande eller genom annan prövning. Visserligen ger direktivet utrymme för att medlemsstaterna får kräva att unionsmedborgare registrerar sig och att medlemsstaten därvid utfärdar bevishandlingar (se t.ex. artikel 8.2), men bevishandlingen är inte rättighetsbärande ens i formellt hänse- ende. I konsekvens därmed kan inte en unionsmedborgare som uppfyller direktivets villkor för vistelse i ett land tvingas att lämna landet enbart på den grunden att han eller hon inte har ett bevis om registrering. ma gäller för de familjemedlemmar som inte själva är unionsmedborgare och som i enlighet med direktivet skall få ett uppehållskort utfärdat för sig. 4.8.2De kategorier som enligt artikel 7 skall ha uppehållsrätt Rörlighetsdirektivets regler om uppehållsrätt för arbetstagare finns både i artikel 7.1 och 7.3. Den senare bestämmelsen innefattar en utökad defini- tion av begreppet arbetstagare. Enligt den utökade definitionen skall en arbetstagare som av vissa skäl upphör att arbeta anses behålla sin ställ- ning som arbetstagare vid tillämpning av artikel 7.1 a. Ställningen som arbetstagare består som anledningen till avbrottet i yrkes- verksamheten och övriga angivna förutsättningar alltjämt är för handen.