prop · GT0378 · 2006-02-08 00:00:00 — I praxis har accepterats att en gemensam förbindelsepunkt för flera fas- tigheter som har ett gemensamt ledningsnät inom ett kvarter förlagts där gemensamhetsanläggningen ansluter till den allmänna ledningen. Mot- svarande har accepterats för servitut. Eftersom rätten till vatten och avlopp normalt får antas komma att tillförsäkras den tredimensionella fastigheten genom en gemensamhetsanläggning är det redan enligt gäll- ande rätt möjligt att i sådana fall frångå närhetskravet för den enskilda fastigheten. Detta betraktelsesätt är också det enda rimliga. Det har ansetts vara tveksamt om huvudmannen och enskilda användare kan träffa avtal om förbindelsepunktens läge. När huvudmannen och an- vändaren är ense om var förbindelsepunkten skall förläggas, bör det dock finnas ett visst utrymme för att träffa avtal om detta. Det kan gälla att förbindelsepunkten förläggs såväl med frångående av närhetskravet som inne på tomtmark. Avtalsmöjligheten kan dock inte vara helt fri. Huvud- mannen skall inte kunna utnyttja avtalsmöjligheten för att genomdriva en för fastigheten mycket ofördelaktig placering av förbindelsepunkten, om det inte finns sakliga skäl för den. Genom att avtalsmöjligheten måste rymmas inom den offentligrättsliga regleringen behövs ingen särskild föreskrift om den i lagtexten. Huvudmannen skall liksom vara skyldig att underrätta fastighets- ägaren om punktens läge inom den tid som är skälig för att fastighets- ägaren skall kunna planera för fastighetens utnyttjande. Det behöver inte föreskrivas någon särskild form för underrättelsen. Normalt ligger det i huvudmannens intresse att kunna visa att en underrättelse skett. Omfattningen av huvudmannens ansvar och vad som ingår i den allmänna va-anläggningen Av bestämmelserna om vad som ingår i den allmänna va-anläggningen följer den principiella ansvarsfördelningen mellan huvudmannen och fastighetsägarna. Som framgått skall även den allmänna va- anläggningen avgränsas från fastighetens installationer genom förbindel- sepunkten. Ledningar och andra anordningar på huvudmannens sida om förbindelsepunkten ingår i den allmänna va-anläggningen, om de tillhör huvudmannen. Anordningar på andra sidan förbindelsepunkten, dvs. på fastighetssidan, ingår i fastighetens va-installation. Huvudmannen har som huvudregel inte ansvar för anordningar som inte ingår i den allmänna va-anläggningen (se dock avsnitt 5.9). När en vattenmätare är installerad på fastigheten ägs mätaren ofta av huvudmannen men ingår p.g.a. placer- ingen inte i den allmänna anläggningen utan i va-installationen. I den mån det finns skäl för huvudmannen att äga anordningar på fastighets- sidan om förbindelsepunkten och det inte finns någon reglering om ansvaret som avviker från den huvudregel som knyter till förbindelse- punkten bör de närmare förhållandena regleras i avtal. Va-lagen anger bara övergripande och utifrån funktionskrav vilka anord- ningar en allmän va-anläggning skall vara försedd med. krävs i det enskilda fallet måste bedömas utifrån de särskilda förutsätt- ningar som råder för varje anläggning. Inte heller finns det några mera utförliga bestämmelser om hur anläggningen skall vara utförd. va-huvudmän har i sina allmänna bestämmelser angett vad som ingår i deras allmänna va-anläggningar. I regel bygger de på branschorganisa- tionen Svenskt vattens normalförslag till allmänna bestämmelser. anges att en allmän anläggning består av vattenverk, avloppsreningsverk, ledningsnät, reservoarer och pumpstationer samt andra anordningar, som behövs för att tillgodose anläggningens ändamål. allmänna delar av servisledningar fram till förbindelsepunkter som hu- vudmannen bestämt för varje fastighet. I de flesta fall torde det stå klart vilka anordningar som krävs för att anläggningen skall fylla sitt ändamål. Det behöver inte preciseras närmare kan det däremot ifrågasättas om en viss anordning behövs för att den allmänna va-anläggningen skall fylla sin funktion eller om anordningen enbart kan anses nödvändig för fastighetens egen in- I rättspraxis är det är främst s.k. LTA-anläggningar, dvs. tryckavlopp, som varit föremål för sådana överväganden. I praxis har den omständigheten att LTA-systemet förutsätter särskilda anordningar i fas- tigheternas va-installation inte bedömts innebära att anläggningen i och för sig är oförenlig med de krav som ställs upp i va-lagen (Vattenöver- domstolens dom , DTVa 7). När det gäller kravet på att anläggningen skall tillgodose skäliga anspråk på säkerhet kan det inte heller anses finnas något behov av en precisering i lagtexten. Det är inte möjligt att utifrån den rättspraxis som utbildats fastslå några generella normer som är lämpliga för lagtext. som bör bedömningen av om en anläggning uppfyller skäliga an- språk på säkerhet göras i det konkreta fallet. Lokalt omhändertagande av dagvatten Om en allmän va-anläggning ordnas för lokalt bortledande av dagvatten, kan det ofta göras utan att bygga ett ledningsnät. ning kan ske även över mark eller i diken. Huvudmannen kan dock ha anledning att bygga särskilda anordningar även för denna hantering, t.ex. fördröjningsmagasin och kortare ledningsnät. anses ingå i den allmänna va-anläggningen. När befintliga avrinningsmöjligheter utnyttjas för att ta om hand dag- vatten upprättas ingen förbindelsepunkt. Någon klar avgränsning mot vad som skall anses ingå i fastighetens va-installation finns därmed inte. ken är i och för sig att särskilda anordningar för dagvattenavledning inte skall behövas inne på fastigheterna. I vissa fall kan det dock förekomma att fastighetsägaren behöver bygga sådana anordningar, även om huvud- mannens hantering av dagvattnet inte är ledningsbundet. ningar omfattas inte av en allmän va-anläggning. De anordningar som enligt va-lagen inte skall anses ingå i den all- männa va-anläggningen hör till vägar eller gator samt vissa ledningar som hör samman med sådana anordningar. Även om det enligt den nu föreslagna nya lagen kommer att vara möjligt att ta ut avgifter för dag- vattenavledning genom lokalt omhändertagande (avsnitt 5.11), och sådan avledning måhända sker genom just sådana anordningar, bör dessa fort- farande hänföras till väg eller gata. Något skäl för en förändring på denna punkt har inte kommit fram. Inte bara slutna rörsystem utan också en del öppna avrinningssystem kan ibland hänföras till den allmänna va-anläggningen. Gällande lagtext hindrar inte att en allmän va-anläggning kan bestå av öppna delar, även om detta endast är möjligt för dagvattenanläggningar. har också i ett fall funnit att en stensatt bäckfåra kan ingå som en öppen del i den allmänna anläggningen. Det bör genomgående vara möjligt för hu- vudmannen att välja den tekniska lösning som är lämplig i det enskilda fallet. Det innebär att dagvattenavledningen inte alltid behöver ske i slut- na system. Det bästa exemplet på detta är en sådan avvattningsanlägg- ning för lokalt omhändertagande som enligt vad som anförts ovan före- slås kunna godtas som en del av den allmänna va-anläggningen. Den allmänna va-anläggningen skall naturligtvis underhållas och i övrigt ses till så att den på tillfredsställande sätt fyller sitt ändamål. Kommunen har enligt 6 § i den föreslagna nya lagen ansvaret för att den allmänna va- anläggningen fyller sin uppgift så länge behovet finns kvar. I detta ligger, förutom ansvaret att se till att det finns en fungerande allmän va-anlägg- ning, ett krav på ett löpande underhåll. Underhållsskyldigheten bör lik- som gälla så länge den allmänna va-anläggningen behövs. Några förändringar i vad som skall förstås med en va-installation föreslås inte. En anordning belägen på fastighetssidan om förbindelsepunkten an- ses ingå i fastighetens va-installation. Det gäller också ledningssträckor efter en förbindelsepunkt som är gemensam för flera fastigheter i va- installationen. Bestämmelserna i nuvarande 17 § va-lagen nämner endast vad som gäller när en förbindelsepunkt har upprättats. I den mån en fastighets- ägare utför anordningar på den egna fastigheten för en sådan icke led- ningsbunden dagvattenavledning som omfattas av den nu föreslagna nya lagen, kommer dessa alltså inte formellt att utgöra va-installationer enligt den nuvarande definitionen i lagen. Att en anordning är att anse som va- installation har dock bara begränsade rättsverkningar. De mest påtagliga är huvudmannens undersökningsrätt och den föreslagna möjligheten för huvudmannen att förhindra tillkoppling till den allmänna va-anlägg- ningen om fastighetens va-installation har väsentliga brister. Sådana rättsverkningar skulle i princip inte ha någon betydelse för en icke led- ningsbunden dagvattenavledning. Det finns därför inget behov att ändra definitionen av vad som menas med en va-installation till att också om- fatta fastighetens anordningar i de fall när en förbindelsepunkt saknas. Inlösen av enskilda va-anordningar Bestämmelsen i va-lagen om huvudmannens rätt att lösa in enskilda va- anordningar har framför allt haft betydelse när det funnits ett utbyggt gemensamt ledningsnät för flera fastigheter. Om det finns enskilda an- ordningar som har en sådan standard att de kan användas i den allmänna va-anläggningen, är det ett allmänt intresse att huvudmannen i stället för att behöva investera i nya anordningar har en sådan möjlighet, sär- skilt med hänsyn till att anordningarna annars skulle bli onyttiga till följd av utbyggnaden av en allmän anläggning. Behovet av regler om inlösen har i och för sig minskat i takt med att allmänna va-nät byggts ut. I den mån sådana övertaganden är aktuella sker de också vanligen genom frivilliga överenskommelser. Det kommer dock alltid att finnas situationer när bra alternativ till inlösen saknas. Bestämmelsen om inlösen i den nuvarande va-lagen bör därför finnas kvar och tas in i den nya lagen. Ersättning för onyttiga anordningar En bostadsfastighet har så gott som alltid behov av anordningar för vatten- försörjning och avloppshantering. När en samlad lösning av va-frågan inte finns måste fastighetsägaren själv lösa dessa frågor. Förutsättning- arna för inrättande av enskilda avloppsanordningar framgår av förord- ningen (1998:899) om miljöfarlig verksamhet och hälsoskydd. De enskilda avloppsanordningar som förekommer har mycket skiftande kvalitet. Enskilda lösningar förekommer även inom områden där förutsättningar för en utbyggnad av en allmän va-anläggning i och för sig är uppfyllda men där detta ändå inte skett. Det aktuella området kan t.o.m. vara beläget inom verksamhetsområdet för en allmän va-anläggning. När en utbygg- nad av den allmänna va-anläggningen väl sker blir de enskilda fastighet- ernas ägare normalt avgiftsskyldiga till den allmänna anläggningen. Även om det inte finns något lagligt hinder mot att fortsätta att använda den en- skilda va-anläggningen, förutsatt att den uppfyller de krav som uppställs i miljölagstiftningen, sker i regel en faktisk anslutning när avgiftsskyldig- heten inträder. Rätten till ersättning för onyttiga enskilda anordningar beror alltså inte på att ett myndighetsingripande hindrar ett visst nyttjande. Fastighets- ägaren har fortfarande kvar äganderätten till anordningarna, men kan på grund av den ordnade allmänna va-anläggningen anse sig inte längre be- höva den egna anläggningen. Ersättningen är en kompensation för detta. Trots kommunens skyldighet att se till att en allmän va-anlägg- ning kommer till stånd när lagens förutsättningar är uppfyllda, kan det i många fall dröja innan den faktiska utbyggnaden sker. Dessför- innan kan därför en fastighetsägare själv behöva inrätta lämpliga anord- ningar för vattenförsörjning och avlopp. Med hänsyn till det allmänna intresset att skydda människors hälsa och miljön är det viktigt att sådana enskilda anordningar utformas och drivs på ett sätt som medför minsta möjliga omgivningspåverkan. Utan regler om ersättning för onyttiga anordningar torde intresset för fastighetsägaren att inrätta en bra enskild va-anläggning minska. Det bör alltså även i fortsättningen finnas bestäm- melser i va-lagstiftningen om ersättning för onyttiga va-anordningar. () har riktat viss kritik mot Va-lags- utredningens förslag att nyttoaspekten även fortsättningsvis skall beaktas och har i stället förespråkat att ersättningsregeln bör utformas i överens- stämmelse med ersättningsregler som gäller vid expropriativa ingrepp. Enligt domstolen kommer utredningens föreslagna ersättningsregel nor- malt att innebära att det inte utgår någon ersättning för enskilda anlägg- ningar som blivit onyttiga. Mot denna bakgrund anser regeringen att en eventuell ersättning bör bestämmas till ett belopp som är skäligt med hänsyn till anordningens art, ålder och skick. Möjligen kan viss hänsyn tas till den nytta för fastighetsägaren som det innebär att fastigheten blir ansluten till en allmän va-anläggning. Tillfälliga inskränkningar i tillhandahållandet av vattentjänster Huvudmannen bör, trots lagstadgade skyldigheter, kunna tillfälligt be- gränsa tillgången till vattentjänster när detta är nödvändigt, t.ex. för att förebygga skador eller för reparationer och tillsyn. Även om huvudman- nen är skyldig att se till att anläggningen alltid fyller sitt ändamål ligger det i sakens natur att tillfälliga och kortvariga inskränkningar i möjlig- heten att använda anläggningen vid sedvanliga reparations- och under- hållsarbeten måste kunna förekomma utan att detta kräver författnings- stöd. Vid mer omfattande inskränkningar bör huvudmannen däremot kunna anses ha skyldighet att ordna med lämpliga ersättningstjänster. Det finns dock skäl att ålägga huvudmannen en skyldighet att infor- mera berörda användare om planerade leveransinskränkningar, särskilt med hänsyn till att inskränkningarna kan medföra olägenheter och risker för skador. Denna skyldighet bör följa direkt av lagen och lämpligen in- föras i anslutning till bestämmelserna om huvudmannens ansvar för driften av anläggningen. Behovet av bestämmelsen i 12 a § va-lagen om upprättande av miljö- konsekvensbeskrivningar ifrågasattes redan vid dess tillkomst (prop. 1992/93:60). Den ansågs inte fylla någon funktion eftersom ordnandet av anläggningar som medför en betydande miljöpåverkan regelmässigt om- fattades av kravet i 5 kap. 1 § om prövning i detalj- plan. Miljökonsekvensbeskrivningar krävs för i princip all tillståndspliktig verksamhet enligt 9, 11 och 12 kap. och förfarandet är utför- ligt reglerat i 6 kap. samma balk. Även när en miljökonsekvensbeskriv- ning krävs enligt annan författning skall bestämmelserna i tillämpas. Va-lagens bestämmelser om miljökonsekvensbeskrivningar syftar till att användas när en allmän va-anläggning inte prövas enligt någon annan författning men ändå kan antas medföra en betydande miljöpåverkan. Frågan är då om regleringen i va-lagen är lämplig eller fyller den avsedda funktionen. En allmän va-anläggning tillståndsprövas inte enligt va-lagstiftningen. Såväl anläggningens miljöpåverkan som dess planenlighet regleras i annan lagstiftning. Va-lagens bestämmelser innebär inte i detta avseende att ytterligare krav kan ställas på anläggningen från det allmännas sida. Även rätten att använda mark för ledningsdragning måste lösas med stöd av annan lagstiftning. I den mån anläggningen inte är underkastad annan prövning kommer inte en miljökonsekvensbeskrivning enligt va-lagen att utgöra ett sådant formellt beslutsunderlag som den är avsedd att vara. Till detta kommer att va-lagens bestämmelse om miljökonsekvensbeskrivning bara omfattar allmänna va-anläggningar, utan att det finns någon mot- Prop. 2005/06:78 svarighet för enskilda va-anläggningar under i övrigt identiska förutsätt- Någon tillståndsprövning eller annan motsvarande prövning av anläggningen sker inte enligt va-lagstiftningen. Det är inte nödvändigt att kräva att huvudmannen upprättar en miljökonsekvensbeskrivning i den mening som avses i för utbyggnaden av en allmän va- anläggning när en sådan beskrivning inte krävs enligt annan lagstiftning. Bestämmelsen bör därför utgå. 5.8Rätten att använda en allmän va-anläggning Regeringens förslag: Rätten att använda en allmän va-anläggning skall även fortsättningsvis vara beroende av att fastigheten eller dess be- byggelse behöver anordningar för vattenförsörjning och avlopp, och att detta behov inte med större fördel kan tillgodoses på annat sätt. Användningsrätten begränsas av att huvudmannen för den allmänna va-anläggningen kan få vänta med utbyggnadsåtgärder om det behövs för samordning med andra arbeten och följer en utbyggnadsplan. Användningsrätten begränsas också av att huvudmannen inte behöver låta en fastighet kopplas till den allmänna va-anläggningen, om fastig- hetsägaren inte betalat avgift eller ställt säkerhet eller om fastighetens va-installation har väsentliga brister. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: har anfört att enligt praxis anses hälso- och miljöskäl från objektiva utgångspunkter tala för att en fastig- het inom en allmän va-anläggnings verksamhetsområde behöver vatten- tjänsterna och att fastighetsägaren därför skall bidra till att täcka kost- naderna för anläggningen. Enligt skulle bestämmelserna kunna förtydligas så att detta framgår. kommun har framfört liknande synpunkter. , kommun och kommun har tillstyrkt förslaget om huvudmannens möjlighet att vägra anslutning av en fastighet som har väsentliga brister i sin va-anläggning. Även kommun, liksom Svenskt vatten, har välkomnat detta förslag. Bakgrund: Den centrala regleringen av rättsförhållandet mellan huvud- mannen för en allmän va-anläggning och användarna gäller användarnas rätt att komma i åtnjutande av anläggningens vattentjänster och deras skyldighet att genom avgifter bidra till att täcka kostnaderna för tjänst- erna. Bestämmelser om detta finns i va-lagen. I lagen definieras använda- ren som fastighetsägare. Användningsrätten och avgiftsskyldigheten knyts till ägandet av en fastighet eller en anläggning på en fastighet. I lagen anges vem som skall anses vara ägare i detta sammanhang och vilka andra som kan vara användare. Med fastighetsägare jämställs den som enligt bestämmelserna i 1 kap. 5 § fastighetstaxeringslagen (1979:1152) i vissa fall anses som ägare av en fastighet. När omständigheterna föranleder det skall va-lagens bestäm- melser om fastighet också tillämpas på en byggnad eller annan anlägg- ning som inte tillhör markägaren. Det som i lagen sägs om en fastighets- ägare skall i så fall gälla anläggningens ägare. Det innebär att också arren- datorer och ägare av hus eller andra anläggningar på ofri grund kan ha samma rättigheter och skyldigheter som en fastighetsägare. Om huvudmannen har träffat avtal med någon annan än fastighets- ägaren, exempelvis en nyttjanderättshavare, om användning av den all- männa anläggningen gäller för denne vad som i lagen sägs om fastighets- ägare. Frågor om användningsrätt och avgiftsskyldighet regleras då genom avtalet om användningen. Skälen för regeringens förslag Rätten att använda en allmän va-anläggning enligt gällande rätt För att en fastighetsägare skall ha rätt att använda den allmänna va-an- läggningen måste det, för det första, finnas ett faktiskt behov av en sådan vattentjänst som den allmänna anläggningen är inrättad eller skall inrättas för. Mot huvudmannens bestridande kan ägaren av en obebyggd fastighet knappast kunna kräva att få använda va-anläggningen innan fastigheten är bebyggd, utom möjligen för dagvattenavledning. För det andra krävs att det aktuella behovet av vattentjänster inte med större fördel kan tillgodoses på annat sätt än genom den allmänna anlägg- ningen. Samma gäller för fastighetsägarens avgiftsskyldighet, men då med en annan innebörd i praktiken. Det beror framför allt på att huvud- mannen har bevisbördan för att behovet med större fördel kan tillgodoses på annat sätt. Om en fastighet har tagits in i verksamhetsområdet får det presumeras att huvudmannen har godtagit att fastigheten behöver betjä- nas av den allmänna anläggningen. Om huvudmannen har en annan upp- fattning och fastighetsägaren vill använda anläggningen, blir det nödvän- digt för huvudmannen att visa att ett annat alternativ vore bättre för fas- tigheten. Det kan möjligen lyckas i fråga om dagvattenavlopp från fastig- heter där begränsade lokala lösningar har en naturlig tillämpning. Fastighetsägarens rätt att använda den allmänna va-anläggningen kan uppkomma endast om och när fastigheten omfattas av det formellt be- stämda verksamhetsområdet. Fastighetsägaren kan då, oberoende av om den allmänna va-anläggningen har ordnats eller inte, begära att fastighe- ten skall anslutas. Om behovskriteriet är uppfyllt, kan huvudmannen inte motsätta sig en sådan begäran. Huvudmannen har dock rätt till ett visst anstånd med att utföra de nödvändiga utbyggnadsarbetena, om det be- hövs för att samordningen med andra arbeten inte skall väsentligt för- svåras. Det krävs starka, objektivt godtagbara motiv för att få uppskjuta arbetena och enbart finansiella hinder mot en utbyggnad har inte godta- gits i praxis. Användningsrätten innebär inte att en fastighetsägare har rätt att utan vidare koppla sina va-installationer till den allmänna anläggningen. Hu- vudmannen är inte skyldig att låta en fastighet kopplas till den allmänna anläggningen förrän anläggningsavgiften har betalats eller innan fastig- hetsägaren har lämnat en godtagbar säkerhet. Kravet på säkerhet får bety- delse främst när avgiften fördelas på årliga inbetalningar. Anstånd med att bygga ut den allmänna anläggningen Eftersom huvudmannen enligt lagförslaget inte längre kommer att kunna bestämma verksamhetsområdet själv, kommer huvudmannen att behöva en större möjlighet att genomföra utbyggnaden efter sin egen planering. Huvudmannen bör ha rätt att följa en egen, antagen plan för att ordna en allmän va-anläggning, så länge inte detta görs i syfte att förhala genom- förandet av beslutet om verksamhetsområdet. Huvudregeln om att den behövliga anläggningen skall komma till stånd bör därför kom- pletteras med en uttrycklig föreskrift om att arbetena får utföras i den ordning som följer av huvudmannens utbyggnadsplan. Förbud mot inkoppling av en bristfällig va-installation Enligt va-lagen får huvudmannen, när det behövs, låta undersöka fastig- hetsägarens va-installation och dess brukande. Formuleringen när det behövs kan och har tolkats så att undersökningen bara får ske på före- kommen anledning. Huvudmännen har dock ett starkt intresse av att ock- så kunna göra undersökningen i förebyggande syfte för att förhindra an- slutning av bristfälliga installationer. Med tanke på huvudmannens stora ansvar för vattentjänsterna, särskilt när det gäller vattenförsörjningen, framstår det som ett rimligt krav att huvudmannen skall kunna vägra anslutning av installationer som kan riskera säkerheten i va-försörjningen eller sådana som inte uppfyller nöd- vändiga förutsättningar för ett varaktigt användande. I lagen bör därför införas en bestämmelse som ger huvudmannen möjlighet att vägra in- koppling till den allmänna va-anläggningen, om fastighetens va-installa- tion har väsentliga brister. Bristerna kan vara av två slag. Det ena avser brister i installationen som kan orsaka skador på den allmänna anläggningen eller på annat sätt väsentligt störa dess funktion. Det kan exempelvis saknas nödvändiga återströmningsskydd i vatteninstallationen, eller att en avloppsinstallation saknar en oljeavskiljare som behövs. Andra liknande brister kan vara fel- kopplade ledningar som medför att spillvatten leds ut i en dagvatten- servis och vatten från en enskild vattentäkt blandas med vatten från den allmänna anläggningen. En väsentlig brist hos en spillvattenservis skulle kunna vara att den läcker in för mycket ovidkommande vatten. Den andra typen av brister kan i och för sig sakna betydelse för den allmänna anläggningens tekniska funktion men ändå omöjliggöra eller väsentligt försvåra ett varaktigt användningsförhållande. Vatteninstallationen kan t.ex. sakna en godtagbar plats för en vattenmätare.