urf · GTA5URF2 · 2006-01-01 00:00:00 — (BK) Någon jämförde med studier av daghemspersonal där man med en liknande metod hade blivit varse att personalen inte behandlade flickor och pojkar på samma sätt (RGK). Andra förslag och synpunkter De intervjuade fick tillfälle att lämna egna förslag om hur man skulle kunna arbeta aktivt för jämställdhet i . Förslag som rör riksdagsuppdraget och föräldraskapet har behandlats i ett annat avsnitt. Flera efterlyste tillfällen att diskutera jämställdhetsfrågorna. Det skulle behövas ett forum där man helt kravlöst kunde resonera om de här frågorna någon timme, om sin magkänsla och det självupplevda, om vardagsverkligheten. Att bara få sitta ned och prata av sig. (RGM) Frågorna borde diskuteras mer. Bara den här intervjun har tvingat mig att tänka till. Det är nyttigt, för då kanske man anstränger sig lite mera. Det räcker inte att man skickar ut papper, man måste vara med på seminarier. (BM) Vi borde diskutera det mera. Jag har min bild, andra har sin. (BK) Det är bra att de här intervjuerna görs, det är ett steg på vägen. Grytan måste hållas kokande. Men man borde göra mer. (RGK) Det handlar om attitydförändringar, det måste vi diskutera. 15 SKA ARBETA FÖR ÖKAD JÄMSTÄLLDHET? En kvinnlig ledamot () ansåg att utbildning i härskarteknik skulle vara obligatorisk för alla. En annan kvinnlig ledamot ansåg för sin del att dåliga beteenden ofta handlar om osäkerhet, så det som behövs är bearbetande av de personer som det handlar om. Tyvärr finns det personer som kan ha en aura av jämställdhet omkring sig men som sedan i praktisk handling inte visar respekt. Det handlar om uppfostran från början. Och tyvärr är det väl ibland . Synpunkter framfördes om att sakpolitiken och inte formerna borde stå i centrum för intresset. Det jämställdhetsarbete som behövs avser sakpolitiken och inte formsaker. Jag tycker att man skulle sikta in sig på sakpolitiken och genomgående undersöka vad könsskillnaderna spelar för roll på respektive politikområde i stället för att i allmänna termer tala om könsmaktsordning och olika slag av feminism eller använda mantra som regional utveckling och utvidgade arbetsmarknadsregioner. (RGK) Det borde ligga i varje utskotts uppdrag att se vilka konsekvenser för jämställdheten som förslagen får. Medan en manlig ledamot sköt in sig på kvantitativa faktorer som att utskottspresidierna bör bli mera jämställda, vi borde se till att utskottspresidierna är jämställt sammansatta, då finns det möjlighet att förändra arbetet, (RGM), ansåg en annan att man borde tränga bakom sifferschablonerna eftersom siffrorna inte säger något om inflytandet; forskarsfären och alla som jobbar med de här frågorna lever i någon sorts bedrägeri. Några uppehöll sig vid jämställdhetsfrågornas svaga attraktionskraft på män. Det var ett utmärkt grepp av talmannen att kalla till seminarium utan att tala om att det handlade om jämställdhet. Då blev det plötsligt en övervikt av män, till skillnad från vid nätverkets frukostmöten. Om jag ordnar ett möte om lika villkor för kvinnor och män kommer 50 kvinnor och 2 män, men om jag kallar till ett möte om Irakfrågan kommer 50 män och 2 kvinnor. (BK) Tyvärr finns inte den politiska sprängkraften i jämställdhetsdebatten som i t.ex. en skoldebatt. Ingen säger att han är emot jämställdhet. Ett annat förslag avsåg vikten av att belysa mediernas roll: Hur skildras kvinnor i politiken? Är det mera uppmärksamhet på handväskan än på politiken? En ledamot ansåg att förutsättningen för legitimitet i jämställdhetsarbetet i vissa sammanhang är att ansvaret vilar på en kvinna. Det är svårare för en man att ifrågasätta bakgrunden till att någon blivit illa behandlad. Han riskerar t.o.m. att bli betraktad som en mullig mansgris. Därför bör det vara en kvinna med integritet, kunskap och inkännande i jämställdhetsfrågor som försöker sätta stopp. Liksom på andra ställen i intervjuerna återkom slutligen uppfattningen att det i första hand är partiernas ansvar att driva frågorna. Varje partigrupp måste ta sitt ansvar. Det är där man ges förutsättningarna att genomföra sitt uppdrag. Det ansvaret vilar inte på eller riksdagsstyrelsen utan på den egna gruppledningen. 2005/06:URF2 15 SKA ARBETA FÖR ÖKAD JÄMSTÄLLDHET? Vad man, möjligen förvånande, inte uppehållit sig vid är ordföranderollen som sådan. Vi har alltså inte tagit del av några tankar t.ex. om uppgiften att vara utskottsordförande i första hand handlar om att vara mötesledare och ceremonimästare eller att vara talesman för sitt partis politik på utskottets beredningsområde. Inte heller fanns några reflektioner om rollen som majoritetsordförande skiljer sig från uppgiften att vara en ordförande som företräder en minoritet. I detta avsnitt redovisar vi i 14 punkter det som skulle kunna ses som resultatet av intervjuerna. Vi resonerar också om några frågeställningar som kunde vara värda att diskutera vidare. Vad är enkätens resultat? Vad har vi kommit fram till? Det är naturligt att den frågan ställs till oss och också att vi ställer den till oss själva. Vi kan givetvis snabbt svara att vi inte var ute efter resultat t.ex. i betydelsen att få uppställda hypoteser bekräftade eller att få fram numeriska mått på ledamöternas åsikter i en viss fråga. Vad vi har velat förmedla är i stället vad de intervjuade ledamöterna har för synpunkter, tankar och erfarenheter i fråga om jämställdheten i och det arbete som bedrivs där för att främja jämställdheten. Några teman har framträtt så tydligt att vi ändå vågar beskriva det som i någon mening resultat. 1.Kunskap och kompetens är viktigast för att få makt och inflytande i och det gäller både inom partiet och i förhållande till politiska meningsmotståndare. 2.Ledamotens år i tillmäts (alltför) stor betydelse. 3.Det mindre sammanhanget är mera uppskattat eller i varje fall mera oproblematiskt än samarbetet inom hela partigruppen. 4.Det är totalt sett en fördel att vara man i , men att vara kvinna innebär inte bara nackdelar. 5.Det är svårt att förena riksdagsuppdraget med föräldraskap och familjeliv och det är, om inte en förutsättning, åtminstone en stor fördel att ha familjens stöd. 6.Det förekommer negativ särbehandling i , men det är svårt att fastställa i vilken grad det verkligen har samband med kön, och det är i vilket fall mindre vanligt än i många andra sammanhang. 7.Den som för fram påståenden om negativ särbehandling löper risker. 8.Påståenden om könsförtryck och liknande kan användas som politiskt vapen. 9.Medvetenheten är stor om härskarteknikerna och det anses att dessa tekniker i grunden är könsneutrala. 10.Det går att identifiera könsmaktsstrukturer men det är inte säkert att de är medvetna och till viss del kan de vara en effekt av förhållanden utanför . 11.Riksdagen är inte jämställd, men bättre än många andra och på väg mot målet. 12.Utskotten har i viss mån stått i fokus för den kritik som framförts tidigare, men den bild som intervjuerna förmedlar är att de problem som kan förekomma i högre grad uppträder i andra sammanhang. 13.Riksdagen ska arbeta aktivt för ökad jämställdhet. 14.Det är inte lätt att komma på vad som ska göras för att öka jämställdheten. Kan vi tro på resultaten? Vi kan se några skäl att ställa sig skeptisk till resultaten. Det kan finnas en ovilja eller tveksamhet hos de intervjuade att förmedla känsliga saker. Det kan också tänkas att det finns en strävan att uttrycka en politiskt korrekt hållning i jämställdhetsfrågorna. Vi vill först säga att vi tycker att intervjuerna har genomsyrats av eftertänksamhet och en prövande inställning. Svaren har ofta inte kommit direkt utan man har sökt efter orden. I många fall har den intervjuade spontant sagt att frågan varit svår att svara på. Politiska fraser förekommer nästan inte alls. Vi har känslan av att många av frågorna inte varit väntade. Som en av de intervjuade säger kan det vara som att tända en brasa att ta upp frågor om negativ särbehandling. I den delen av intervjuerna måste vi gardera oss för att det som kommit fram inte är helt rättvisande i den meningen att vi fått höra allt. Det kan finnas många skäl att inte berätta. Förutom eget obehag kan hänsynen till partiet, vänner, kolleger eller som sådan mana till försiktighet. Avslöjanden, om än under löfte om diskretion, kan innebära att förtroenden sviks. Som vi utvecklat i våra kommentarer till det berörda avsnittet är dock vårt intryck att ledamöterna berättat förhållandevis spontant även om mycket känsliga saker. I övriga delar av intervjuerna avhandlas mindre känsliga saker. Även här framförs ibland tankar och synpunkter som är nästan förvånansvärt raka och kanske inte alla gånger vad man skulle kunna kalla politiskt korrekta. Just önskan att vara politiskt korrekt är något som vi har anledning att tro skulle kunna leda till mindre ärliga svar. Vi föreställer oss att jämställdhet är ett område där många ledamöter upplever att man helt enkelt inte får vara avvisande eller ointresserad. I intervjuerna har vi hört om negativa reaktioner mot kvinnliga ledamöter som alltför ihärdigt återkommer till jämställdhetsaspekterna i sitt politiska arbete. Att många i praktiken inte ser frågorna som prioriterade vet de flesta som arbetar med jämställdhet. Det kan komma till synes genom kroppsspråk och genom att den ointresserade passar på tillfället att lämna sammanträdesrummet för att uträtta något viktigare när frågorna är på dagordningen. När det mera specifikt handlar om förhållandena i kanske den kortaste intervjun den innebar ett avböjande att delta med hänvisning till att det finns viktigare saker att ägna sig åt i själva verket är mer representativ än vad det kan förefalla. Uppfattningen att jämställdheten inte är något särskilt problem i och att det finns viktigare saker kom fram även i andra intervjuer. Somliga kom självmant in på dessa aspekter och någon 16 SLUTORD 2005/06:URF2 talade om en självupptagenhet hos personer som ägnar sig åt att beskriva eländet. Åter andra vi talar nu företrädesvis om män som är erfarna politiker föreföll att inte tidigare ha reflekterat särskilt mycket över frågorna. Det kan givetvis bero på att de helt enkelt inte tycker att frågorna är särskilt viktiga eller i varje fall att de inte ser så stora problem. Vi kan alltså inte bortse från att den helhetsbild som intervjuerna ger av ett intresse och en respekt för jämställdhetsfrågorna är något överdriven. Är vi förvånade? I den mån som enkäten lett till något som skulle kunna beskrivas som resultat blir vårt allmänt hållna svar ett nej. I den del som avser konkreta exempel på att det förekommer negativ särbehandling, diskriminering, kränkningar m.m. kan vi möjligen tycka att det som kommer fram inte riktigt står i proportion till den bild som då och då förmedlats i medierna. Vi söker förklaringar till detta i det berörda avsnittet och i det avsnitt där vi gör ett försök att jämföra intervjuerna med resultatet av en tidningsenkät. Vår bedömning är att resultaten inte behöver vara oförenliga. Att det som framträder i intervjuerna måhända är något mera nedtonat än mediebilden betyder inte att man skulle kunna beskriva som utan problem. Det bör kunna ses som ett allvarligt jämställdhetsproblem om det t.ex. är så att kvinnliga ledare i inte får samma stöd som manliga ledare. Några teman att uppmärksamma Vi vill uppmärksamma några teman, som inte förekommit så mycket i den allmänna jämställdhetsdiskussionen men som vi tycker vore värda att uppmärksamma och som skulle kunna vara ämnen för en diskussion om jämställdheten i . Politik är konflikt får den som sig i leken ger också leken tåla? Politik är meningsskiljaktigheter om både mål och medel. Den politiska metoden är diskussion, argumentation, övertalning och förhandling men också hot, löften och tvång. Den politiska retoriken kan inrymma hårda toner, ironier och cynismer. Den som vill driva en fråga möts av motstånd. Det brukar ibland sägas att det svenska politiska klimatet är snällt och vänligt. Tonen i debatten är oftast ganska mild, man behöver bara jämföra med det som kan möta en talare i det engelska parlamentet. Om man nu vill ha en tätare, mera spännande och livfull debatt kan man föreställa sig att det skulle bli ett lite vassare och skarpare tonläge än vad som vanligen hörs från talarstolen i plenisal. Anspelningar på det personliga kan vara ett retoriskt grepp. Får man i debatten ifrågasätta kunskaperna och insikterna hos en kvinna som gett sig in på ett typiskt manligt politikområde? Får man skämta om att en person som nått nya maktpositioner håller på att fylla ut den nya kostymen/dräkten om den som åsyftas inte bara fått ökad makt utan även dito kroppsvolym? När blir det mer än retorik, och ska det bedömas olika beroen- de på om det är kostymen eller dräkten som avses? Även vissa ordval kan väcka känslor. Får en manlig ledamot titulera den kvinnliga motdebattören fru när vi nu vet att somliga kvinnor i tycker att detta är förnedrande? Det går naturligtvis alltid att hänvisa till att ämnet och tanken är viktigare liksom syftet snarare än formuleringar som sådana, men finns det inte i skäl att tro att syftet faktiskt ofta är att vinna en politisk poäng på motståndarens bekostnad? Och framför allt, ska den som ger sig in i det politiska spelet på den högsta nivån kunna göra anspråk på att inte behöva mötas av en hård och träffande retorik som dessutom kan vara av ett slag som han eller hon kanske inte själv behärskar? Även tystnadens avståndstagande kan vara ett politiskt grepp. Hur hanterar den mindre slagfärdiga att mötas av tystnad när hon tar upp för henne angelägna ämnen? Vi tycker att detta kan vara frågor att fundera över. Beskyllningar om bristande jämställdhet som politiskt vapen I flera av intervjuerna, både med män och med kvinnor, framkom tankar om att beskyllningar om bristande jämställdhet kan vara ett effektivt politiskt vapen. Särskilt männen framhöll att detta kan bli till en fördel för kvinnorna, eftersom männen knappast förfogar över vapnet. Många ville förklara några av de omtalade händelserna i sådana termer. Det skulle alltså ibland vara fråga om politisk taktik att påstå sig negativt särbehandlad eller kränkt på grund av kön. Om icke-diskriminering betraktas som en mänsklig rättighet och jämställdhet mellan könen som en moralisk norm kan det givetvis svida att bli beskylld för att diskriminera eller bryta mot . Det kan såra, och det kan till och med uppfattas som en kränkning. I intervjuerna har vi framför allt hört män som känt sig illa berörda av vissa kvinnors påståenden om könsdiskriminering. Beskyllningar av detta slag kan alltså på en gång bli både sårande och politiskt gångbara. Vapnets effektivitet kanske t.o.m. skulle kunna öka frestelsen att tillgripa det. Vi tycker att dessa frågeställningar kunde vara värda en diskussion. Är jämställdhet tråkigt och något som bara redan frälsta bryr sig om? Det framskymtar i några av intervjuerna att jämställdhet anses tråkigt. De allra flesta ansluter sig, åtminstone i teorin, till idéerna om lika rättigheter och skyldigheter oberoende av kön. Det är inget att diskutera, en politisk debatt på det temat riskerar att bli platt, fylld av högtidsord och klyschor alternativt så abstrakt eller teoretisk att det blir ogripbart. Någon ledamot jämförde med en debatt om skolpolitik som han ansåg som betydligt mera spännande. Jämställdhet blir intressant först när idéer och metoder konkretiseras eller när olika intressen ställs mot varandra. Det har brukat sägas att de flesta är ense om målen för jämställdhetspolitiken; det är först när det handlar om medel och metoder som det blir politisk laddning. Vi ska kanske lägga till att även 16 SLUTORD 2005/06:URF2 skillnader i beskrivning och tolkning av verkligheten säkert skulle kunna spetsa till diskussionen. Om de kvinnliga ledamöter har rätt som trycker på att man måste ha männen med sig i jämställdhetsarbetet för att nå framgång är det förstås en stor nackdel om männen värjer sig. Om ett skäl är att jämställdhet anses tråkigt borde greppet vara att öka attraktionskraften. Vi noterar det som vi fick höra om talmannens kupp när han kallade till ett seminarium. Titeln skvallrade tydligen inte om ämnet, vilket enligt vad vi förstått ledde till att betydligt fler män än vanligt kom till seminariet. Man måste naturligtvis också ställa sig frågan om det är ett problem om saken mest diskuteras av dem som verkligen är engagerade. Vad betyder det för möjligheten att göra framsteg på området om debatten om jämställdhetsfrågorna förs i separata rum där de ljumma, oengagerade eller ointresserade sällan eller aldrig infinner sig, och detta alldeles särskilt om de senare är de som har den större politiska makten? Vi tror att detta skulle kunna vara utgångspunkt för en diskussion. Finns det strukturer i som bör identifieras och bearbetas? Vårt syfte har inte varit att identifiera formella eller informella strukturer i som skulle kunna vara hinder för jämställdheten. Vi tror att detta skulle kräva andra och mera djuplodande undersökningsmetoder och analyser än vad som är möjligt inom ramen för vår undersökning. Detta har inte hindrat att flera av de intervjuade kommit in på sådana tankebanor. En analys av detta kan naturligtvis vara en uppgift för forskningen. Inga är dock så nära till som ledamöterna själva att reflektera över dessa frågeställningar. Och framför allt är det bara politikerna själva som kan ändra på tingens ordning. Det krävs dock säkert en hel del tid i för att man ska kunna iaktta och förstå eventuella mönster och strukturer. Säkerligen kan det också finnas inte bara olika bilder av verkligheten utan också olika tolkningar. Det görs i några av intervjuerna försök att anlägga ett strukturellt synsätt på konkreta företeelser och förhållanden. Den som gör det kan dock bli missförstådd eller hållen för att överdriva och övertolka. Andra kan tvärtom vara angelägna att visa på exempel som motsäger bilden av en existerande strukturell maktordning. Man pekar t.ex. på enskilda kvinnor med stor makt eller på kvinnodominerade maktsfärer. En fråga är då om inte strukturer kan existera trots ojämnheter eller avvikelser i mönstret. Vi tror att frågor av detta slag kan vara väl värda att diskutera. Bestraffas den som klagar? Från lite olika utgångspunkter kommenterade några av de intervjuade fenomenet att somliga kvinnor avstår från att påtala missförhållanden inför risken att betraktas som gnälliga. Blir man sedd som en person som klagar för mycket minskas chanserna att bli nominerad på nytt eller att avancera. Självfallet måste man ha respekt för och acceptera att ledamöter kan ha personliga motiv för att inte sprida vissa saker vidare. I många fall är det säkert en riktig strategi inte bara på kort sikt. Att personer håller inne med oförrätter för emellertid också med sig nackdelar. Det blir inte en korrekt bild som framträder. Det kan komma att saknas underlag för att bedriva ett nödvändigt förbättrings- och förändringsarbete. Om en bidragande orsak till den självvalda tystnaden är rädsla för olika typer av negativa reaktioner är det naturligtvis inte bra. En del i jämställdhetsprogram är att det ska finnas en stödperson i med vilken en enskild ledamot som anser sig utsatt ska kunna föra samtal och få råd och stöd. I några av intervjuerna kom det fram tankar om att en sådan stödperson helst bör vara kvinna. Risken ansågs påtaglig att varje försök från en utomstående att finna alternativa förklaringar skulle kunna uppfattas som att problemen förminskas eller t.o.m. nonchaleras. En av de intervjuade befarade att en man som ger sig in i detta t.o.m. skulle kunna betraktas som en manschauvinist. Vi tycker att en diskussion om detta kan vara angelägen. Är männen rädda för att inte förstå eller att göra fel? Det talas ibland om en pågående akademisering av jämställdheten. Resonemang som utgår från ett strukturellt synsätt kan bli svårgripbara och abstrakta. Diskussionen förbehålls ett fåtal. Några intervjuer tyder på att somliga män känner en sorts rädsla inför jämställdhetsfrågorna både på detta teoretiska plan och i fråga om det mera praktiska och konkreta. Dessa män beskrev en osäkerhet om vad som får sägas och hur och om vilket uppträdande som godtas. Önskan att inte göra fel kan leda till att de blir överdrivet försiktiga. De vill inte bli betraktade som manschauvinister. De blir noga med sitt ordval och avstår från att vara spontant uppskattande mot kvinnor. Vi fick intrycket att dessa män inte var särskilt nöjda med att behöva vakta på orden och uppträdandet inför risken för missförstånd. De lägger band på sig på ett sätt som de egentligen inte tycker om. Några äldre män tyckte sig inte kunna uppträda mot kvinnor som de blivit uppfostrade att göra, som t.ex. att hålla upp dörren. Risken finns att det blir en missriktad hänsyn. Det kan skapa en blockering och försvåra en rak och öppen dialog mellan män och kvinnor. En överdriven försiktighet kan också leda till att jämställdhet stannar vid att vara ett högtidsordens eller teoriernas politikområde. Man vågar inte ge sig in på de delar av jämställdhetspolitiken där portalparagraferna har passerats och där intressekonflikterna kommer . Politiken blir endera tråkig eller förbehållen en mindre krets som känner sig mera säker och bekväm med frågorna. Med tanke på vad kvinnor berättat om betydelsen av att ha männen med sig i arbetet för jämställdhet är det beklagligt om männen drar sig undan inte bara för att jämställdhet anses tråkigt utan också för att de inte törs. Även detta är något som vi tycker att man borde tala om. Är det verkligen en låg tolerans mot män som inte har förstått? Ska välvilliga men räddhågade män uppmuntras att engagera sig i jämställdhetsfrågorna? 16 SLUTORD 2005/06:URF2 Betraktas personliga konflikter som könsrelaterade? Ett återkommande tema både hos män och kvinnor är tendensen att kategorisera konflikter mellan en man och en kvinna som könsrelaterade när det i stället t.ex. kan handla om personliga eller politiska motsättningar. Vi hörde om detta både när de intervjuade talade om konflikter som de själva varit involverade i och när de kommenterade konflikter från den utanförståendes perspektiv. Vi fick intrycket att benägenheten att se en konflikt som kopplad till kön var större hos kvinnor och när man uppehöll sig vid sådant som man själv varit part i. Men även kvinnor kunde berätta om att de vid närmare eftertanke funnit andra förklaringar till konflikter som de varit inblandade i. Här är inte platsen att psykologisera över detta. Vi kommer däremot tillbaka till frågan om en stödperson för ledamöter som anser sig negativt utsatta. Några av de intervjuade var som nämnts inne på att det ligger en fara i att kvinnor som anser sig negativt utsatta på grund av kön i sina konsultationer möts av frågor om det kan finnas andra förklaringar. Detta skulle enligt några intervjuer tala för att stödpersonen bör vara kvinna. Även dessa frågor anser vi värda att diskutera mera allmänt. Vi tror att en sådan diskussion på temat skulle kunna bidra till ett öppnare klimat med vidgad förståelse för olika sätt att tolka och reagera i konflikter. Vad skulle man kunna göra för att ska bli mera jämställd? Som framgått har det inte kommit fram så många konkreta förslag om vad som skulle kunna göras för att åstadkomma de förbättringar som leder till att verkligen blir jämställd. Frågan är alltså vilka steg som återstår till målet. Den diskussionen anser vi i första hand måste föras mellan ledamöterna.