rfr · GT0WRFR2 · 2006-01-01 00:00:00 — Den korta tidsfristen kan dessutom innebära begränsade möjligheter för den särskilda företrädaren att bekanta sig med barnet, sätta sig in i barnets situation och ta ställning till barnets bästa. UPPFÖLJNING AV LAGEN (1999:997) OM SÄRSKILD FÖRETRÄDARE FÖR BARN BILAGA 2005/06:RFR2 , 2:a kammaren: Det krävs mycket planerande för att kunna genomföra ett förhör. Direktiv till polisen skrivs enligt följande: Bestäm tid för förhör. Kontakta därefter åklagare minst innan förhöret för att förordnande av särskild företrädare skall kunna ske. Interimistiskt förordnande bedöms vara nödvändigt och beviljas i stor utsträckning. Det är inte ovanligt att ett barn i förhör berättar att mamma eller pappa lovat dem en hund etc. Det kan hända att ett planerat förhör av olika anledningar inte kan komma till stånd. Det finns då inget utrymme för att hålla nytt förhör innan den misstänkte kommunicerats, vilket kan få förödande konsekvenser. Tiden ger heller inte utrymme för den särskilda företrädaren att inhämta underlag för de överväganden denna skall göra inför ett förhör. , 3:e kammaren: Tidsfristen är för kort. Saker och ting hänger trots planering upp sig ibland och då motverkas syftet, dvs. föräldrarna underrättas innan förhöret skett. Den särskilde företrädaren får också på sig att bekanta sig med barnet. Tidpunkten för expediering av beslutet bör i stället knytas till tidpunkten då förhöret har ägt rum. Åklagarkammaren skulle exempelvis åläggas en skyldighet att underrätta tingsrätten när förhöret ägt rum. Tidsfristen är för kort. Det är administrativt krångligt att få till förhör med barnet. Alla åtgärder måste ske snabbt. Om något inte fungerar, exempelvis att barnet blir sjukt, får den misstänkte reda på förordnandet innan barnet hörts eller läkarundersökts. Tidsfristen är för kort. Det behövs ofta mellan förordnande och förhör med barnet för att det praktiskt skall kunna genomföras. Blir det sedan fråga om hämtning till förhör av föräldern är tiden mycket knapp. Tidsfristen är för kort. Flera aktörer är oftast inblandade och det förutsätter att alla kan en viss dag. Åklagaren måste ge in en ansökan för att allting skall klaffa. Tidsfristen är för kort. Det behövs en frist på minst . Ofta kan mer än ett förhör behövas, framför allt avseende barn upp till . Det är svårt att bygga förtroende på så . 2005/06:RFR2 BILAGA UPPFÖLJNING AV LAGEN (1999:997) OM SÄRSKILD FÖRETRÄDARE FÖR BARN Tidsfristen är alldeles för kort. Den omöjliggör ofta syftet med interimistiska beslut, nämligen att barnet skall hinna höras innan den misstänkte föräldern får reda på att utredning pågår. Det är svårt att hinna med att boka tid för och genomföra ett videoförhör med barnet, eventuellt annan stödperson, särskild företrädare och polis . Det krävs tid för att polis och den särskilda företrädaren skall kunna etablera kontakt med varandra och barnet samt skapa förutsättningar för en lugn och trygg förhörssituation. De flesta tycker att tidsfristen är för kort. Med planering och viss framförhållning brukar det fungera, men det kan vara svårt. Konsensus synes vara att tidsfristen bör förlängas, så att man inte behöver stressa fram viktiga förhör. Tidsfristen är litet väl knapp. Det krävs planering innan begäran om särskild företrädare ges in till rätten. Polis/barnutredare måste vara tillgänglig, i förekommande fall specialistläkare vidtalad. Tidsfristen är alldeles för kort. När polisen planerar förhören händer det att barn blir sjuka eller av annan anledning uteblir från skola och dagis och förhöret går då om intet. En längre tidsfrist skulle underlätta planering och genomförande av barnförhör och läkarundersökning. Med den korta tid som gäller kan det vara svårt att finna som passar alla som skall medverka: polis, barn, socialtjänst och den särskilda företrädaren. Tidsfristen borde vara betydligt längre. krävs flera förhör med barnet. Tidsfristen är för kort. Om det uppstår det minsta problem kan förhöret i sin helhet gå i stöpet. Med hänsyn till polisens ansträngda resurser, särskilt när det gäller kompetenta förhörsledare för barn, kan ett nytt förhörstillfälle vara mycket svårt eller omöjligt att få till stånd. Tidsfristen bör utsträckas till i varje fall . Det torde knappast kunna sägas att denna förlängning med UPPFÖLJNING AV LAGEN (1999:997) OM SÄRSKILD FÖRETRÄDARE FÖR BARN BILAGA 2005/06:RFR2 något större men skulle inverka på vårdnadshavarnas rättigheter. Därtill kan tilläggas att vårdnadshavaren underrättas i samband med att förhör har hållits. , internationella kammaren: Tidsfristen är väl avvägd i de flesta fall, men det kan finnas fall där utredningen med förhör med barnet etc. drar ut , och då kan det vara olämpligt att låta den misstänkte vårdnadshavaren få reda på att utredning pågår. Tidsfristen är för kort. Genom att förlänga tiden får man större möjligheter att genomföra och planera förhöret med barnet. (två av fyra svar): Tiden är för kort. vore bättre tidsfrist. Det uppstår praktiska problem om förhör med barnet skall hållas inom tidsfristen. I vissa fall kan det vara aktuellt med omfattande utredningsåtgärder. Tidsfristen är för kort. till skulle underlätta. krävs att man kommer överens med domstolen om vilken dag beslutet skall meddelas för att planeringen skall klaffa. Det skall bokas in för förhör då alla inblandade kan delta och exempelvis advokater kan vara svåra att boka. Följande åklagarkammare har uppgett att tidsfristen är väl avvägd. (4 svar) Tidsfristen är väl avvägd. I brådskande fall hinns förhör med, utan att föräldrars/vårdnadshavares rätt träds alltför mycket när (ett svar av fyra). Polisförhör med barn kräver noggranna förberedelser. Efter förordnandet av en särskild företrädare tar det därför innan ett förhör eller en undersökning kan komma till stånd. Tidsfristen är därför väl avvägd. Det föreligger i varje fall inte skäl för att förkorta tidsfristen. 2005/06:RFR2 BILAGA UPPFÖLJNING AV LAGEN (1999:997) OM SÄRSKILD FÖRETRÄDARE FÖR BARN (två av fyra svar): Författningarna på området har en lämplig utformning, men det skulle inte skada om tidsfristen var längre. I ett av de tre enkätsvar som inkommit från , 2:a åklagarkammaren, har frågan inte kommenterats. Fråga 8: Anser Ni i övrigt att författningarna på området har fått en lämplig utformning? Om inte, på vilket sätt kan förbättringar göras? Följande åklagarkammare anser att lagstiftningen har fått en lämplig utformning. (4 svar) , 3:e kammaren: Lagen har fått en lämplig utformning, dock med beaktande av att vissa åklagare anser att tiden för att expediera ett interimistiskt beslut om särskild företrädare är för kort (se svar under fråga 7). Författningarna har fått en lämplig utformning (se dock svar under fråga 7). Lagen är bra och praktisk att hantera. Däremot har kammaren synpunkter på tingsrättens hantering av framför allt framställningar om interimistiska förordnanden. Det finns en viss försiktighet från rättens sida vid tillämpningen av den bestämmelsen vilket försenar och försvårar utredningar som är av akut karaktär. UPPFÖLJNING AV LAGEN (1999:997) OM SÄRSKILD FÖRETRÄDARE FÖR BARN BILAGA 2005/06:RFR2 Följande åklagarkammare anser att lagstiftningen inte har fått en lämplig utformning. (25 svar) Se svar under fråga 7; tiden för interimistiska förordnanden måste förlängas. Det vore önskvärt om de sociala myndigheterna kunde avvakta med sin information till vårdnadshavaren åtminstone i samma mån som tingsrätterna avvaktar med att expediera interimistiska beslut. Lagen kan möjligen förtydligas. Omfattar den även de fall där den misstänkte är exempelvis granne eller arbetskamrat? Åklagaren bör få förordna särskilda företrädare. En uppfattning är att underrättelseskyldigheten kan tas bort. Andra utredningar bedrivs utan att misstänkt får kännedom om utredningsåtgärder. Flera anser att det bästa är att det i samtliga ärenden förordnas en utomstående som särskild företrädare. Att förordna den ena vårdnadshavaren leder i olyckliga fall till en framtida vårdnadstvist. Tingsrätterna kräver olika mycket information innan beslut fattas. Om omfattande information måste lämnas kan det innebära att misstänkt får information i ärendet innan denne skall höras vilket vanligtvis är mycket olyckligt. ; 2:a kammaren (ett svar av tre): Praktiska svårigheter, som den korta tiden, begränsar nyttan. (två svar av fyra): Lagen borde utvidgas till att avse även syskon. Deras förhörsuppgifter kan göras oåtkomliga av en misstänkt vårdnadshavare genom att denne inte ger sitt samtyckte till att syskonet hörs som vittne (ett svar av fyra). Bestämmelsen om kommunicering av ett interimistiskt beslut om särskild företrädare borde göras obligatorisk, så att man alltid kan utgå från att kommunicering sker först på fjärde dagen/borde vara (ett svar av fyra). 2005/06:RFR2 BILAGA UPPFÖLJNING AV LAGEN (1999:997) OM SÄRSKILD FÖRETRÄDARE FÖR BARN Det är oklart i vilken utsträckning som den särskilda företrädaren skall föra skadeståndstalan. Det är onödigt med dubbel lagstiftning på området, särskilt målsägandebiträde/särskild företrädare. I lagen om särskild företrädare borde ett förtydligande göras om att den särskilda företrädaren äger rätt att föra talan om enskilt anspråk. Lagstiftningen är en formalitet. Lagens syfte kan uppfyllas på ett mer praktiskt sätt. Kammaren önskar ett annat system. Lagstiftningen är byråkratisk. Det är angeläget att den misstänkte inte kan påverka barnet och även förbereda sig själv inför förhören, men det är svårt att hinna med att genomföra nödvändiga förhör/läkarundersökningar. Det är i det närmaste omöjligt att höra barnet två gånger innan kommunikation skett med den misstänkte. kan det också vara bra med ett visst tidsintervall mellan målsägandeförhören. Ytterligare bekymmer är att många av anmälningarna kommer från sociala myndigheter och de har en skyldighet att informera de inblandade om att anmälan görs. Det försvårar utredningarna och den misstänkte kan förbereda sitt förhör/påverka målsäganden. Förslagsvis bör man i stället låta socialnämndens ordförande godkänna att polisförhör och läkarundersökningar genomförs. Det skulle kunna ske genom en anteckning i de sociala myndigheternas anmälan. Om det därefter blir en fortsättning på målet, skulle ett målsägandebiträde kunna förordnas. En annan idé är att åklagaren får interimistiskt besluta om förhör och läkarundersökning. Under alla omständigheter behövs mer tid innan den misstänkte informeras om anmälan. De sociala myndigheterna skall inte ha krav på att underrätta vårdnadshavaren . Anmälningarna kommer ibland direkt från barnet till polisen, ibland via dagis, sociala myndigheter, skola osv. Behov finns av att alla berörda får hålla tyst till dess förhöret är hållet. Då kommer lagföringen att öka dramatiskt. Vidare bör det införas större möjlighet till att vid vård enligt lagen om vård av unga (LVU) under någon dag isolera barnet från hela familjen, även från den förälder som inte är gärningsman. Även denne påverkar ofta barnet. Se svar under fråga 7. Åklagarna har ifrågasatt om de inte själva kunde besluta interimistiskt om förordnande av särskild företrädare. Beslutet kan då anpassas efter situationen och man riskerar inte att det föreligger hinder mot att höra barnet. Mot att låta åklagaren besluta interimistiskt talar att denne utser vem som skall företräda barnet, varför det finns skäl att vara tveksam mot en sådan lösning. Ett alternativ vore att låta åklagare fatta beslutat om att barnet UPPFÖLJNING AV LAGEN (1999:997) OM SÄRSKILD FÖRETRÄDARE FÖR BARN BILAGA 2005/06:RFR2 skall höras/läkarundersökas. Den särskilde företrädaren har ett sämre underlag än åklagaren att grunda sitt beslut huruvida barnet skall få höras/läkarundersökas. Åklagarna är betrodda att besluta i en rad frågor som innefattar långtgående konsekvenser för enskilda, och det borde inte finnas någon risk med att ge åklagare rätt att besluta i stället för den särskilde företrädaren när det gäller förhör och läkarundersökning av barnet. I övriga frågor som den särskilda företrädaren skall handha skulle ett målsägandebiträde kunna förordnas att företräda barnet. Lagstiftningen bör renodlas på så sätt att vårdnadshavaren lyfts bort härifrån och att enbart särskilda företrädare, i samarbete med icke brottsmisstänkt vårdnadshavare, kan förordnas i ärendena. , 1:a kammaren: Lagstiftningen har fått en utformning som innebär en tidskrävande hantering i inledningsskedet. En smidigare och mer praktisk lösning av inledningsskedet är därför önskvärd. För de initiala åtgärderna, det första förhöret och eventuell läkarundersökning, är det med hänsyn till behovet av skyndsamhet önskvärt att åklagaren ges den behörighet som tillkommer den särskilda företrädaren. Anmälningar som kommer sent eller utom kontorstid kan med dagens system inte leda till omedelbara åtgärder. För den fortsatta utredningen och rättegången fungerar det nuvarande systemet bra. Barnets behov av skydd och stöd måste tillgodoses. Det är därför nödvändigt att medverkar med bedömning i dessa frågor i samband med förhöret med barnet. , 2:a kammaren: Det viktigaste i dessa mål är att förhör kommer till stånd så fort som möjligt. Det måste också vara i enlighet med barnets bästa att inte behöva vänta med att få bli förhörd. Det är i regel inte några svårigheter i akuta ärenden där det exempelvis finns skador eftersom det då blir aktuellt med tvångsmedel. De stora utredningsproblemen finns i de ärenden där barnet berättar för någon om missförhållanden i hemmet och det då tar innan förhör kan komma till stånd. , 3:e kammaren: Systemet är för långsamt under inledningsskedet. Kommer anmälan eller utanför kontorstid kan det vara förenat med stora problem att få en företrädare förordnad. Tingsrätten har ingen beredskap för att hantera det. Det kan vara svårt även under kontorstid om man inte lyckas få tag på någon domare på tingsrätten. Det är bråttom i dessa ärenden, exempel- 2005/06:RFR2 BILAGA UPPFÖLJNING AV LAGEN (1999:997) OM SÄRSKILD FÖRETRÄDARE FÖR BARN vis försvinner skador. Ett alternativ är att åklagaren ges möjlighet att förordna om särskild företrädare interimistiskt och att sedan tingsrätten prövar förordnandet. Från polisen kommer synpunkten att samverkan med inte är tillräckligt reglerad när särskild företrädare har utsetts. medverkar inte sociala myndigheter vid förhör och då kan stora problem uppstå rörande vad som skall ske efter det att barnet berättat om övergrepp i förhör. Man efterlyser en mer reglerad samverkan i lagtexten. Förundersökningsledaren bör få möjlighet att besluta om det som företrädaren beslutar om. Förundersökningsledaren har objektivitetskrav på sig och har en vana att hantera den typen av frågor. Lagen om målsägandebiträde bör ändras på så sätt att när en vårdnadshavare är misstänkt för brott mot barn så bör målsägandebiträde få behörighet att utan vårdnadshavarens tillstånd själv få besluta om vilka krav, t.ex. skadeståndskrav, som skall ställas. För att få det att fungera smidigt i inledningsskedet borde åklagarna anförtros rätten att besluta interimistiskt om särskilda företrädare för att sedan underställa detta till tingsrättens prövning. Det största problemet är den korta tiden. Viktigt är att även den vårdnadshavare som inte är misstänkt får stöd, trots att denne i lagens mening inte är ett brottsoffer. Ärendena kräver planering då tingsrättens underrättelseskyldighet gör att förhör måste hållas en viss dag. Nära och tät kontakt med polisen i dessa ärenden är en förutsättning för lyckat resultat. Åklagare borde kunna fatta beslut om att höra barn samt om läkarundersökning utan att det krävs ett medgivande från misstänkt vårdnadshavare. I varje fall bör undantag göras för barn mellan . Barnets intressen borde kunna tillgodoses genom ett målsägandebiträde. Som regelverket ser ut bör en vårdnadshavare underrättas så snart ett förhör eller en läkarundersökning har påbörjats. I praktiken har man bara ett förhörstillfälle på sig innan barnet riskerar att påverkas av en misstänkt förälder. Jag ifrågasätter om det är nödvändigt när barnet inte bor tillsammans med den misstänkte föräldern den vecka förhöret hålls och föräldern därför inte är orolig över var barnet befinner sig. UPPFÖLJNING AV LAGEN (1999:997) OM SÄRSKILD FÖRETRÄDARE FÖR BARN BILAGA 2005/06:RFR2 Inför ökade möjligheter till företrädare i de fall vårdnadshavaren inte är misstänkt, men ändå inte tillvaratar barnets rätt. Alternativa sätt att hantera tonåringar. De vill gärna själva agera i sitt mål och vill ibland inte kontakta föräldrarna. Tonåringar kan ha anmält själva och vill kunna påverka, t.ex. genom att önska vem som skall vara särskild företrädare. Förordnande av särskild företrädare skall inte hanteras som ett ärende i tingsrätten, utan bör ske inom ramen för brottmålet. Åklagarna borde kunna fatta beslut om inledande förhör, vilket skulle påskynda ärendena och förordna särskild företrädare om det visar sig behövligt för att kunna ta till vara barnets rätt, exempelvis vid läkarundersökning. kommer det fram att den särskilda företrädaren företräder den ena vårdnadshavaren i ett infekterat vårdnadsmål och kanske också är målsägandebiträde för ena parten. Det är inte så lyckat. Den särskilda företrädarens uppgifter borde preciseras. Tanken bakom lagen är bra men den fungerar inte alla gånger. Det är absurt att det skall krävas tillstånd av den misstänkte för att kunna höra brottsoffret. Tillstånd från en vårdnadshavare skulle räcka. Vidare borde åklagarna i ett initialt skede själva kunna fatta beslut om förhör och läkarundersökning. Dessutom är fyradagarsfristen i domstolen alldeles för kort, se fråga 7. I huvudsak fungerar lagstiftningen tillfredsställande. Det kan dock vara mycket svårt att i aktuella fall utreda frågan huruvida det mellan två vårdnadshavare föreligger omständigheter som utesluter möjligheten att en av vårdnadshavarna förordnas enligt 2 §. Att höra någon av vårdnadshavarna utan att skada utredningen kan vara svårt eller t.o.m. omöjligt. Möjligtvis bör lagen därför utgå från att advokat eller annan icke vårdnadshavare i första hand alltid skall förordnas och att denna presumtion brytes först när det av föreliggande utredningsmaterial framgår att förordnande enligt 2 § är lämpligt. Vidare kan diskuteras om det inte tydligare skall anges vad som förväntas av en särskild företrädare under förundersökning och rättegång. Det bör komma till uttryck i lagen eller annan författning. , internationella kammaren: Förutom tidsfristen för att expediera interimistiska beslut (se svar under fråga 7) är lagstiftningen väl avvägd. 2005/06:RFR2 BILAGA UPPFÖLJNING AV LAGEN (1999:997) OM SÄRSKILD FÖRETRÄDARE FÖR BARN En åklagare av fyra anger att det bör bli tydligare att det är den särskilda företrädaren som har det praktiska ansvaret för att barnet kommer till polisstationen eller vårdinrättningen. En annan åklagare anser att tidsfristen bör förlängas, se svar på fråga 7. Följande åklagarkammare har inte svarat på frågan/har inga kommentarer med anledning av fråga 8. (9 svar) , 2: a kammaren (gäller två av tre inkomna svar); ; (gäller två av fyra inkomna svar); , internationella kammaren; , internationella kammaren; , ; ; samt . , internationella kammaren, har som svar på enkäten lämnat följande sammanfattande synpunkter: Kammarens erfarenhet av särskilda företrädare är mycket liten, men vill ändå framhålla att systemet fungerar till belåtenhet. , internationella kammaren, har inte haft några framställningar om förordnande om särskild företrädare för barn. 2004/05:RFR1 TRAFIKUTSKOTTET Transportforskning i en föränderlig värld 2004/05:RFR2 NÄRINGSUTSKOTTET Statens insatser för att stödja forskning och utveckling i små företag, 2004/05:RFR3 Nationella minoriteter och minoritetsspråk 2004/05:RFR4 SKATTEUTSKOTTET offentliga seminarium om skattekonkurrensen 2005/06:RFR1 JUSTITIEUTSKOTTET Brottsskadeersättning och skadestånd på grund av brott. Undersökning av skillnader mellan beslutad brottsskadeersättning och av domstol sakprövat skadestånd