urf · GTA5URF1 · 2006-01-01 00:00:00 — Vilka inkomster som myndigheten får disponera anges särskilt i lag. Detta gäller t.ex. vissa försäljningsinkomster enligt 31och 32 §§. Dessa bestämmelser är dispositiva. Även om myndigheten således får disponera en inkomst enligt lagen kan den välja att redovisa inkomsten mot inkomsttitel. Detta markeras i förevarande paragraf genom formuleringen inkomster som myndigheten inte disponerar. Inkomster som specialdestinerats till myndigheten redovisas utanför statsbudgeten eller netto mot anslag enligt 7 och 8 §§. I paragrafen ges grundläggande bestämmelser om hur redovisning mot anslag och inkomsttitlar ska ske. Paragrafen motsvarar i tillämpliga delar 10 § budgetlagen. Bakgrund och syfte med bestämmelsen behandlas i avsnitt 4.3. har enligt 10 § budgetlagen en möjlighet att besluta om avräkning på annan grund. En motsvarande möjlighet på riksdagsområdet har inte ansetts behövlig. I budgetlagen används begreppet avräkning. används emellertid ofta begreppet redovisning som en synonym till avräkning. I moderniseringssyfte används därför i denna lag redovisning. Bestämmelsen har också justerats språkligt i förhållande till budgetlagen. Formuleringen är densamma som används i anslagsförordningen och överensstämmer bättre med hur bestämmelsen i budgetlagen tillämpas i praktiken. I paragrafen finns bestämmelser om bruttorespektive nettoredovisning på statsbudgeten. Bestämmelsen motsvarar 17 § budgetlagen. Bakgrund och syfte med bestämmelsen behandlas i avsnitt 4.4. 2005/06:URF1 14 FÖRFATTNINGSKOMMENTARER I paragrafen finns bestämmelser om när redovisning utanför statsbudgeten får ske. Bestämmelsen motsvarar delvis 18 § budgetlagen. Bakgrund och syfte med bestämmelsen behandlas i avsnitt 4.4. ska enligt lagen (2002:1022) om revision av statlig verksamhet m.m. ta ut avgifter för årlig revision samt revision i vissa andra i lagen angivna fall. Avgiften ska beräknas så att full kostnadstäckning uppnås. Av- giftsinkomsterna ska redovisas mot inkomsttitel. För att inkomsten ska få redovisas utanför statsbudgeten räcker det således inte att avgiften beräknas med full kostnadstäckning som mål. En förutsättning är dessutom att inkomsten har specialdestinerats till myndigheten. Detta markeras i lagtexten genom förutsättningen att myndigheten får disponera inkomsten. I paragrafen finns en bestämmelse om beställningsbemyndigande för myndigheter. Bestämmelsen motsvarar 12 § budgetlagen. Bakgrund och syfte med bestämmelsen behandlas i avsnitt 5.1. I förhållande till budgetlagen har ordet även tagits bort. Detta innebär att det bara är åtaganden som medför utgifter under senare budgetår än det år statsbudgeten avser som ska omfattas av bemyndigandet. Detta överensstämmer med den tolkning 12 § budgetlagen har fått i praktiken. I paragrafen regleras sådana åtaganden i den löpande verksamheten som måste göras för att förvaltningen och administrationen hos myndigheten ska fungera. Första stycket i bestämmelsen motsvarar 13 § budgetlagen. Bakgrund och syfte med bestämmelsen behandlas i avsnitt 5.2. Bestämmelsen i andra stycket utgör ett undantag från det generella bemyndigande som myndigheten har enligt första stycket. Myndigheten får inte utan bemyndigande ingå hyres- eller arrendeavtal med en längre löptid än . Bestämmelsen motsvarar vad som gäller myndigheter under regeringen enligt förordningen (1993:528) om statliga myndigheters lokalförsörjning. Bestämmelsen avser de fall då myndigheten ingår hyres- eller arrendeavtal för sin egen lokalförsörjning. Ett avtal ska anses ha en löptid längre än om det inte innehåller någon rätt för myndigheten att säga upp avtalet . Finns en möjlighet till uppsägning av avtalet inom den angivna tiden behövs inte något särskilt bemyndigande från . I paragrafen finns bestämmelser om finansiering av sådana anläggningstillgångar som används i myndighetens verksamhet. 14 FÖRFATTNINGSKOMMENTARER 2005/06:URF1 huvudsak 20 § budgetlagen. Bakgrund och syfte med bestämmelsen behandlas i avsnitt 6.1. Enligt bestämmelsen i första stycket ska anläggningstillgångar som används i statens verksamhet som huvudregel finansieras med lån i . Bestämmelsen är till skillnad från sin motsvarighet i budgetlagen tvingande. kan emellertid besluta om annan finansiering. I den allmänna motiveringen föreslås ett sådant undantag för ombudsmän. fastställer en eller flera ramar för varje myndighet. Med låneram avses vad myndigheten får ha som låneskuld hos . Till låneskulden räknas dels utestående lån, dels belastningen på ett eventuellt avistakonto. Om en myndighet förutser att en tilldelad låneram inte kommer att räcka, bör den begära en ny, förhöjd låneram på tilläggsbudget. Om en myndighet träffar avtal om leasing enligt 15 § ska detta beaktas vid beräkningen av utnyttjad låneram. Liksom i fråga om lån till myndigheter under regeringen fastställer ränta och andra villkor för aktuella lån. Sådana villkor kan t.ex. vara villkor om löptid och amorteringar. Bestämmelsen markerar att myndigheterna själva inte kan bestämma dessa villkor. Detta överensstämmer med vad som gäller för myndigheter under regeringen (jfr kapitalförsörjningsförordningen). I paragrafen finns bestämmelser om att vissa anläggningstillgångar ska finansieras med anslag. Bestämmelsen motsvarar delvis den tillämpning som 22 § budgetlagen fått. Bakgrund och syfte med bestämmelsen behandlas i avsnitt 6.1. Bestämmelsen i första stycket anger vissa undantag från huvudregeln om lånefinansiering av anläggningstillgångar som används i myndighetens verksamhet. Bestämmelsen gäller även om tillgångarna används i myndighetens verksamhet. Bostadsrätter och mark ska alltid finansieras med anslag. Ge- mensamt för dessa tillgångar är att de har ett bestående värde och att de därför inte skrivs av. Vidare ska sådana investeringar som huvudsakligen syftar till att bevara riksbyggnaderna finansieras med anslag. Detta hindrar emellertid inte att investeringen även kan ha ett verksamhetsmässigt intresse. Avgörande för om anslagsfinansiering ska ske är, som anförts i avsnitt 6, om investeringen kan sägas ha ett vidare samhälleligt eller statligt intresse. Karakteristiskt för de investeringar som avses med undantaget är också att de tar betydande resurser i anspråk. Sådana investeringar i riksbyggnaderna som har en mer direkt koppling till verksamhet ska dock enligt huvudregeln i 11 § finansieras med lån. Med riksbyggnaderna menas endast de byggnader som ligger på . 2005/06:URF1 14 FÖRFATTNINGSKOMMENTARER I andra stycket finns bestämmelser om att sådana anläggningstillgångar som inte används i myndigheternas verksamhet ska finansieras med anslag. Med kulturtillgångar avses anläggningstillgångar som ska bevaras för eftervärlden på grund av sitt kulturella, historiska eller utbildningsmässiga värde. Det kan även vara fråga om konst, kulturföremål och liknande föremål som används för utsmyckning av byggnader eller lokaler m.m. Vad som avses med att en tillgång används eller inte används i verksamheten framgår av författningskommentaren till 20 § budgetlagen. I paragrafen regleras finansiering med donationer och bidrag. Bakgrund och syfte med bestämmelsen behandlas i avsnitt 6.1. Med donation avses varje slag av överlåtelse av egendom till en myndighet genom gåva eller testamentariskt förordnande som sker utan krav på motprestation eller särskild förmånsställning och där egendomen inte bildar stiftelse. En förutsättning för att finansiering av anläggningstillgångar ska få ske med donationer och bidrag är att medlen ska svara för en del av eller hela finansieringen. Bidraget eller donationen ska vara avsedd att täcka samtliga utgifter som är förknippade med anskaffningen. Räcker detta inte till ska myndigheten ta upp lån för hela anskaffningen eller finansiera den i sin helhet med anslag. Bestämmelsen avser inte bidrag från andra statliga myndigheter eftersom myndigheterna utgör olika delar av samma rättssubjekt, staten. I paragrafen finns bestämmelser om räntekonto i och myndigheternas finansiering av rörelsekapital. Bestämmelsens andra stycke motsvaras delvis av 21 § budgetlagen. I övrigt utgör bestämmelsen en anpassning till vad som gäller för myndigheter under regeringen (jfr kapitalförsörjningsförordningen). Bestämmelserna i första stycket innebär att myndigheten ska använda ett räntekonto i för medel som myndigheten disponerar för sin verksamhet. Alla inbetalningar avseende avgifter, bidrag och andra likvida medel som myndigheten själv får disponera och som används för att finansiera den egna verksamheten ska tillföras kontot. Räntekontot får inte användas för andra likvida medel. Till räntekontot ska t.ex. inte sådana anslagsmedel föras som ska användas till ett annat ändamål än myndighetens verksamhet, t.ex. partistödet. Detta markeras i lagtexten genom formuleringen för myndighetens verksamhet. Bestämmelsen i andra stycket medger myndigheterna att finansiera rörelsekapital med kredit på myndighetens räntekonto i . Be- stämmelsen är i likhet med vad som gäller på regeringsområdet inte tvingande. 14 FÖRFATTNINGSKOMMENTARER 2005/06:URF1 Kreditnivån på räntekontot är fastställd i lagtexten. Detta innebär att myndigheten inte behöver begära en årlig kreditram hos . har dock en möjlighet att besluta om en annan kreditnivå än den som anges i lagtexten. Krediten beräknas på anslagsmedel som myndigheten disponerar för sin egen verksamhet och som anvisats för det aktuella budgetåret. Den beräknas därmed inte på eventuellt anslagssparande . Uttrycket för sin verksamhet har här samma innebörd som i första stycket. I tredje stycket har tagits in en upplysning om att beslutar om ränta och andra villkor för krediten. I paragrafen finns bestämmelser om leasing. Bestämmelsen utgör en anpassning till vad som gäller för myndigheter under regeringen (jfr kapitalförsörjningsförordningen). Leasing bör användas endast när fördelarna är uppenbara. Vid bedömningen av om ett leasingavtal leder till lägre kostnader för staten än köp bör hänsyn tas till samtliga investeringseffekter, såväl i pengar räknat som övriga kvantitativa och kvalitativa effekter. I paragrafen finns bestämmelser om att myndigheten har rätt att få kompensation för ingående mervärdesskatt. Bakgrund och syfte med bestämmelsen behandlas i avsnitt 6.4. Bestämmelsen motsvarar vad som gäller för myndigheter under regeringen enligt förordningen (2002:831) om myndigheters rätt till kompensation för ingående mervärdesskatt. Även myndigheterna under har fått sådan kompensation tidigare. Myndigheternas rätt till detta blir genom införandet av denna bestämmelse lagfäst. I paragrafen finns en bestämmelse om att myndigheter inte får ta ut avgifter om inte , i lag eller på annat sätt, beslutat om detta. Bakgrund och syfte med bestämmelsen behandlas i avsnitt 7.1. I paragrafen finns bestämmelser om hur storleken på en avgift ska bestämmas. Bakgrund och syfte med bestämmelsen behandlas i avsnitt 7.2. Enligt bestämmelsen i första stycket får en myndighet bestämma avgiftens storlek endast efter bemyndigande från . I andra stycket anges att avgifter ska beräknas så att den högst täcker myndighetens kostnader för verksamheten. Bestämmelsen gäller i de fall myndigheten själv får bestämma avgiftens storlek. Bestämmelsen innebär att avgifter som myndigheten bestämmer ska beräknas så att de helt eller delvis täcker kostnaderna i den avgiftsbelagda verk- 2005/06:URF1 14 FÖRFATTNINGSKOMMENTARER Avgiften får inte beräknas så att verksamheten ska gå med vinst. I detta avseende överensstämmer bestämmelsen med vad som gäller för myndigheter under regeringen (jfr avgiftsförordningen). I paragrafen finns bestämmelser om att en myndighet får ta ut avgifter för viss verksamhet av tillfällig natur eller mindre omfattning. Paragrafen motsvarar vad som gäller för myndigheter under regeringen (jfr avgiftsförordningen 1992:191). Bestämmelsen har dock förenklats för att få en bättre anpassning till förhållandena i myndigheter. Särskilda kommentarer till bestämmelsen finns i regeringens förordningsmotiv Avgiftsförordning (Fm 1992:3). Bakgrund och syfte med bestämmelsen behandlas i avsnitt 7.1. I nämnda förordningsmotiv anges vad som ska anses vara verksamhet av mindre omfattning. Av motiven framgår att mindre omfattning ska sättas i relation till varje enskild myndighets totala verksamhet. Verksamhet som utgör en mindre del av myndighetens totala omslutning kan dock vara av sådan volym att den likväl inte kan anses vara av mindre omfattning. Det kan tilläggas att verksamheten inte anses vara av mindre omfattning om de sammanlagda intäkterna överstiger ett belopp som motsvarar av de totala kostnaderna för myndighetens egen verksamhet (jfr allmänna råd till avgiftsförordningen). ger ut publikationer, bl.a. tidningen partement samt riksdagstrycket. Avgifter för dessa publikationer, som inte kan anses tillhandahållas i endast mindre omfattning, får tas ut med stöd av 9 § lagen (2000:419) om instruktion för riksdagsförvaltningen. Av 21 § framgår att myndigheterna får disponera avgifter som tas ut enligt förevarande bestämmelse. I paragrafen ges myndigheten rätt att ta ut avgifter för kopior, avskrifter och utskrifter av allmänna handlingar. Bestämmelsen motsvarar i huvudsak vad som gäller för myndigheter under regeringen (jfr avgiftsförordningen). Be- stämmelsen har dock förenklats något i förhållande till sin förebild i syfte att få en bättre anpassning till förhållandena i myndigheter. Bakgrund och syfte med bestämmelsen behandlas i avsnitt 7.1. Bestämmelsen är till skillnad från sin motsvarighet på regeringsområdet dispositiv. Myndigheten får alltså välja att inte ta ut avgifter enligt bestämmelsen. En strävan efter god hushållning med statens resurser ska ligga till grund för myndighetens bedömning av om avgift ska tas ut eller inte. Av andra stycket framgår att myndigheterna får disponera avgifter som tas ut enligt förevarande bestämmelse. Dessa avgifter är av offentligrättslig karaktär. 14 FÖRFATTNINGSKOMMENTARER 2005/06:URF1 Enligt 27 § lagen (1986:765) med instruktion för ombudsmän ska expedition som huvudregel utfärdas utan avgift. Med expedition avses även utlämnande av kopior m.m. av allmän handling. ombudsmän omfattas därför inte av förevarande bestämmelse. I tredje stycket ges en hänvisning till nämnda lag. Genom paragrafen ges myndigheter under rätt att disponera avgiftsinkomster från frivilligt efterfrågade varor och tjänster, om intäkterna helt eller delvis ska täcka myndighetens kostnader i verksamheten. Bestämmelsen motsvarar vad som enligt 19 § budgetlagen gäller för regeringen. Bakgrund och syfte med bestämmelsen behandlas i avsnitt 7.2. , liksom övriga myndigheter som omfattas av denna lag, får med stöd av förevarande bestämmelse därmed disponera samtliga avgifter som den tar ut för frivilligt efterfrågade varor och tjänster. Den särskilda bestämmelse som finns i 22 § lagen med instruktion för och som avser myndighetens rätt att disponera avgifter som revisionen tar ut i sin verksamhet på det internationella området behövs därför inte längre. I och med införandet av förevarande lag tas därför sistnämnda bestämmelse bort. Enligt RF 9:9 fastställer i den omfattning som behövs grunderna för förfogandet över statens egendom. I fråga om förfogandet över egendom som enligt RF 9:8 står till regeringens disposition finns bestämmelser i 2434 §§ budgetlagen. I förevarande lag finns motsvarande bestämmelser i tillämpliga delar för myndigheter. Bakgrund och syfte med bestämmelsen behandlas i avsnitt 8.1. I andra stycket begränsas tillämpningsområdet för de följande bestämmelserna i avsnittet på det sättet att de inte gäller försäljning av frivilligt efterfrågade varor och tjänster i avgiftsfinansierad verksamhet och inte heller avgifter som myndigheten får disponera med stöd av 21 §. I förtydligande syfte är bestämmelsen formulerad något annorlunda än sin motsvarighet i 24 § andra stycket budgetlagen. Någon skillnad i sak är dock inte åsyftad. I paragrafen slås fast att riksdagsförvaltningen får förvärva och förvalta fast egendom. En sådan rätt har inte ombudsmän och . Bestämmelsen har inte någon motsvarighet i budgetlagen. Däremot har regeringen i förordningen (1993:527) om förvaltning av statliga fastigheter föreskrivit att endast fastighetsförvaltande myndigheter får förvärva och förvalta fastigheter. Regeringen beslutar enligt förordningen vilka myndigheter som ska förvalta fastigheter. Bakgrund och syfte med bestämmelsen behandlas i avsnitt 8.1. 2005/06:URF1 14 FÖRFATTNINGSKOMMENTARER Bestämmelsen i första stycket innebär att riksdagsförvaltningen är den enda av de tre myndigheter som omfattas av förevarande lag som får förvärva och förvalta fast egendom. Detta överensstämmer med vad som i praktiken gäller . Med förvaltning avses ansvar för förvärv, upplåtelse, drift och underhåll samt avyttring av fast egendom för statens räkning. I paragrafen finns bestämmelser om förvärv samt ny- och ombyggnad av fast egendom. Bestämmelsen saknar motsvarighet i budgetlagen. Bakgrund och syfte med bestämmelsen behandlas i avsnitt 7.2. ska upprätta och fortlöpande uppdatera en investeringsplan. Investeringsplanen ska innehålla en sammanställning av de investeringar som myndigheten avser att göra framåt i tiden. Den ska omfatta förvärv, ny- och ombyggnad av fast egendom. Av 29 § följer att planen därutöver ska omfatta förvärv av tomträtt, bostadsrätt samt byggnad som är lös egendom samt ny- och ombyggnad av sådan egendom. Investeringsplanen ska omfatta samtliga investeringsprojekt och förslag till finansiering av dessa. Investeringsprojekt som överstiger en kostnad om ska särredovisas. Med investeringsprojekt avses investeringar i anläggningstillgångar. Förslaget innebär att då den godkänner investeringsplanen ska ta ställning till finansieringen av de projekt som ingår i planen. ska godkänna investeringsplanen. beslut att anslå de medel som behövs kommande år för att finansiera investeringarna fattas . har efter godkännande vissa möjligheter att justera investeringsplanen, t.ex. genom att förskjuta investeringsprojekt i tiden. Däremot får förvaltningen inte utan godkännande besluta om andra investeringsprojekt än dem som ingår i planen, när kostnaden överstiger , eller överskrida sådana investeringsprojekts kostnadsramar. I paragrafen anges förutsättningarna för att riksdagsförvaltningen ska få sälja fast egendom. Bestämmelsen motsvarar 25 § första stycket i budgetlagen. Den beloppsmässiga begränsningen har dock i fråga om riksdagsförvaltningen bestämts till . Bakgrund och syfte med bestämmelsen behandlas i avsnitt 7.2. I paragrafen finns bestämmelser om att myndigheterna inte utan bemyndigande får bilda bolag, stiftelser, föreningar eller liknande rättssubjekt eller förvärva aktier eller andelar i företag eller göra kapitaltillskott i sådana 14 FÖRFATTNINGSKOMMENTARER 2005/06:URF1 Bestämmelsen utgör en anpassning till vad som gäller för myndigheterna under regeringen (jfr kapitalförsörjningsförordningen). Bestämmelsen innebär att bemyndigande alltid krävs, oavsett hur förvärvet ska finansieras. Med föreningar menas såväl ekonomiska som ideella föreningar. Med kapitaltillskott menas att riskbärande kapital tillskjuts genom förvärv av konvertibler, villkorade aktieägartillskott och lån med speciella villkor. I paragrafen finns en bestämmelse som innebär att en myndighet inte utan bemyndigande får besluta om försäljning av aktier eller andelar i företag. Bestämmelsen motsvarar delvis 26 § budgetlagen. För myndigheterna under gäller dock att bemyndigande alltid krävs vid försäljning av aktier eller andelar i företag, oavsett vilken röstandel staten har i företaget. I paragrafen anges under vilka förutsättningar en myndighet får överlåta annan lös egendom än aktier och andelar i företag. Bestämmelsen motsvarar 28 § budgetlagen. Bakgrund och syfte med bestämmelsen behandlas i avsnitt 8.3. I paragrafen föreskrivs att bestämmelserna om förvärv och överlåtelse av fast egendom även gäller tomträtt, bostadsrätt samt byggnad som är lös egendom. Bestämmelsen motsvarar delvis 27 § budgetlagen, med det tillägget att bestämmelserna om fast egendom för myndigheter även gäller bostadsrätter. Bakgrund och syfte med bestämmelsen behandlas i avsnitt 8.3. I paragrafen anges att försäljning ska genomföras affärsmässigt. Bestämmelsen motsvarar i huvudsak 29 § budgetlagen. Bakgrund och syfte med bestämmelsen behandlas i avsnitt 8.4. Enligt 29 § budgetlagen får avsteg ske från affärsmässighet om det finns särskilda skäl. I den proposition som föregick budgetlagen anförde regeringen att det främst kan bli fråga om avsteg från principen om full affärsmässighet då staten önskar stimulera viss verksamhet. Som framgår av vad som anförts i avsnitt 8.4 är några sådana fall inte aktuella för myndigheter. Någon möjlighet till avsteg från principen om full affärsmässighet finns därför inte enligt förevarande bestämmelse. 2005/06:URF1 14 FÖRFATTNINGSKOMMENTARER I paragrafen finns en bestämmelse om att inkomst från försäljning av egendom ska redovisas mot inkomsttitel i de fall har beslutat om försäljningen. kan dock besluta att en myndighet får disponera inkomsten. Bestämmelsen motsvarar 30 § budgetlagen. Bakgrund och syfte med bestämmelsen behandlas i avsnitt 8.5. beslutar alltid om försäljning av fast egendom, tomträtt, bostadsrätt samt byggnad som är lös egendom, om värdet av egendomen överstiger . beslutar också om försäljning av sådan egendom som understiger detta värde, om de i 25 § särskilt angivna förutsättningarna för att myndigheten själv ska få besluta om försäljning inte föreligger. beslutar vidare alltid om försäljning av aktier eller andelar i företag (27 §). Beträffande annan lös egendom än sådan som nämnts finns slutligen vissa bestämmelser om när en myndighet får besluta om försäljning i 28 §. I paragrafen finns en bestämmelse om riksdagsförvaltningens rätt att disponera försäljningsinkomsten vid försäljning av fast egendom. Bestämmelsen motsvarar 31 § budgetlagen. Bakgrund och syfte med bestämmelsen behandlas i avsnitt 8.5. Om riksdagsförvaltningen har beslutat om försäljning av fast egendom får förvaltningen disponera inkomsten för att finansiera sådana investeringar som ingår i en sådan av godkänd investeringsplan som avses i 24 §. Av 23 § framgår att riksdagsförvaltningen får förvärva och förvalta fast egendom. Förevarande bestämmelse, som gäller försäljning av sådan egendom, gäller därför endast riksdagsförvaltningen. Bestämmelser om när riksdagsförvaltningen får besluta om försäljning av fast egendom finns i 25 §. Om riksdagsförvaltningen beslutat om försäljningen, men inte avser att använda försäljningsinkomsten för en investering som ingår i investeringsplanen ska försäljningsinkomsten redovisas mot inkomsttitel enligt 5 §. Det som har sagts om fast egendom gäller enligt 29 § även tomträtt, bostadsrätt och byggnad som är lös egendom. I paragrafen anges i vilka fall myndigheter får disponera inkomster efter försäljning av viss lös egendom. Bakgrund och syfte med bestämmelsen behandlas i avsnitt 8.5. Bestämmelsen motsvarar delvis vad som i fråga om lös egendom gäller enligt 3234 §§ budgetlagen. Bestämmelsen gäller endast då myndigheten själv har beslutat om försäljningen av egendomen. Utanför bestämmelsens tillämpningsområde faller därför aktier och andelar i företag (27 §) samt fastigheter, tomträtter, bostadsrätter och byggnader som är lös egendom, vars värde överstiger (25 och 29 §§). 14 FÖRFATTNINGSKOMMENTARER 2005/06:URF1 I 28 § finns bestämmelser om i vilka fall myndigheten får besluta om försäljning av annan lös egendom. Inkomst av försäljning av lös egendom som har finansierats med anslag får myndigheten disponera till den del inkomsten överstiger det bokförda värdet. Har egendomen finansierats med lån får myndigheten disponera det som återstår av inkomsten sedan låneskulden har regleras. I båda fallen ska den del av försäljningsinkomsten som myndigheten inte får disponera redovisas mot inkomsttitel. Detta följer av 5 §.