mot · GT02So39 · 2006-04-04 00:00:00 — anser mot denna bakgrund att den införda läkemedelsförteckning som innehåller uppgifter om förskrivna läkemedel är ett steg i rätt riktning. Men läkemedelsförteckningen är ofullständig eftersom uppgifter om förskrivningsorsak, diagnoser, allergier, mål för behandlingen m.m. dvs. uppgifter som är helt avgörande för att läkaren ska kunna värdera nyttan av pågående behandling av integritetsskäl inte ska föras från sjukvården till ett register. Dessutom ges inte landstingen möjligheter till en förbättrad medicinsk eller ekonomisk uppföljning av läkemedelsförbrukningen. Läkemedelsförteckningen riskerar också att försena sjukvårdshuvudmännens utveckling av datoriserade patientjournaler och elektroniska förskrivarstöd. Landstingen behöver ges förutsättningar för att utvärdera läkemedelsbehandling på samma grunder som övriga behandlingsalternativ. Genom att läkemedelsförteckningen hanteras av får inte landstingen möjlighet att utvärdera förskrivningen, vilket beklagar. Olika vårdenheter måste kunna följa upp sitt handlande och därvid jämföra sig med rekommendationer, vårdprogram, konsensusdokument vad gäller vetenskap och beprövad erfarenhet m.m. Detta skulle också få stor betydelse för möjligheten till en säkrare läkemedelshantering och medicinförbrukning bl.a. i äldrevården. Även om den nuvarande läkemedelsförteckningen inte ger tillräckligt underlag för kompletta utvärderingar, bör förteckningen handhas av landstingen. vill se ett system med enhetliga patientjournaler, som inkluderar läkemedelsförskrivning. Systemet bör bygga på elektronisk journalföring knuten till patienten och inte till den vårdenhet som patienten besöker. Ett sådant system skulle kunna innebära en möjlighet att samla all information om den enskilde på ett ställe. Målet ska vara en patient en journal. Genom patientens medgivande kan informationen komma förskrivare och farmaceuter till del. Framtagandet av denna lösning bör ingå i en strategi för att åstadkomma ett sammanhållet IT-system för hälso- och sjukvården i . 5.2Utvecklingsområde 2: Trygghet i boendet När regeringen utlovar Trygghet i boendet kan det vara värt att notera ett löfte från valrörelsen . I rapporten på ålderns höst utlovade Socialdemokraterna 10000 nya platser i särskilt boende. Av detta löfte har det blivit ca 13500 platser färre i särskilda boendeformer. Utbyggnaden av kompenserar heller inte för neddragningarna av boendeplatser. Statistik visar även att många kommuner inte verkställer biståndsbeslut om särskilt boende alternativt avslår ansökningar trots att de ansökande personerna i själva verket bedöms vara i behov av särskilt boende. Den så kallade parbogaranti som regeringen säger sig vilja införa men återigen ska utreda, är i grunden ett riktigt krav. Men att en större utredning ska behövas får anses som onödigt. Dagens situation som tillåter att äldre, omsorgsbehövande par inte får fortsätta att bo tillsammans är helt orimlig och måste förändras. Att inte veta om man får ett anpassat boende när man behöver det skapar otrygghet. Införandet av en ny princip för äldreboendet är därför nödvändig: Den som uppnått en viss ålder ska vara garanterad plats på anpassat boende (antingen särskilt boende eller gemenskapsboende). En lämplig ålder är då man räknas som äldreäldre, dvs. Garantin får inte utnyttjas så att vårdbehövande äldre som inte uppnått hög ålder, t.ex. demenssjuka inte får sin plats på äldreboendet. Boendegarantin skulle öka tryggheten och få till följd att trycket på äldreboenden minskar. De allra flesta äldre vill bo kvar hemma så länge de kan det viktiga är vetskapen om att när man behöver hjälpen så får man den. Boendegarantin är ett kommunalt ansvar, men stöd av statliga åtgärder kan komma att krävas. Behovet av platser i särskilda boenden ser olika ut i olika kommuner. Det innebär att vissa kommuner kommer att kunna klara boendegarantin med en gång. För andra kommuner kan det ta . Men målsättningen måste vara att samtliga av landets kommuner närmar sig eller uppfyller de krav boendegarantin ställer under nästa mandatperiod. Äldre personer önskar sig i allmänhet tillgängliga och trygga bostäder med närhet till kommunikationer och service. Med åldern blir trygghet allt mer konkret från att handla om tryggheten att slippa inbrott och att kunna röra sig utan oro i sitt närområde till att det finns människor nära som kan hjälpa till om något händer. vill att boendet för äldre ska kunna erbjuda tillgång till service, närhet till medicinsk vård och omsorg. Men lika viktigt är att garantera samvaro, gemenskap och möjlighet att byta några ord med en medmänniska. Äldreboendena är i regel avsedda för svårt sjuka, ofta dementa personer. Men det boende som många och uppåt efterfrågar finns inte. Rätten av bo kvar hemma har för många blivit en skyldighet. Alla äldre vill inte bo hemma. Man kan vara för frisk för sjukvården och för sjuk för det egna boendet. Man kan vara ensam, utelämnad och orolig. Det kan vara så att mänsklig kontakt och samvaro uteslutande ges av personer som för den gamla blir ännu ett ansikte i raden av snabbt passerande vänliga men okända besökare från . Inom äldreomsorgen behövs mer av mänsklig samvaro och gemenskap. Det äldreboende som en gång kallades ålderdomshem var inte alltid av lämplig materiell standard men för många var det en mer människovärdig miljö. Ålderdomshemmet var långt fram den enda formen för offentlig äldreomsorg. 1951 fastställdes landstingens ansvar för långtidssjukvården som varade fram till Ädelreformen 1992. Särskilda boendeformer för äldre är det samlingsbegrepp som fastställdes 1992 i samband med Ädelreformen. Det nya begreppet skulle innefatta ålderdomshem och andra , gruppboende och de från landstingen överförda sjukhemmen. Det särskilda boendet för äldre bestod av ålderdomshem, landstingens verksamheter för långtidssjukvård och pensionärshem. Många äldre med demenssjukdomar vårdades på de stora mentalsjukhusen. Många av oss har nog kvar en idealbild av de gamla och små ålderdomshemmen. Ett ställe dit man kunde flytta när krämporna tilltog, för att bryta ensamheten och uppleva gemenskap med andra gamla. Dagens särskilda boende har mycket litet gemensamt med den bilden. är de flesta som beviljas äldreboende svårt sjuka personer med mycket omfattande behov av vård och omsorg. vill inte ha tillbaka de gamla ålderdomshemmen, men väl en del inslag som fanns där och som saknas inom dagens äldreboenden och seniorboenden. Vi behöver få tillbaka boendeformer som ökar tryggheten, men som i normalfallet inte kräver biståndsbedömning, och som kan erbjuda mer av mänsklig samvaro och gemenskap. Ett boende som både i vård- och övrig ambitionsnivå utgör ett alternativ mittemellan servicehuset och det särskilda boendet. En ny boendeform för äldre personer kan minska efterfrågan på de särskilda boendena. Det är nämligen när vi byter från vårt eget boende till det särskilda boendet som de kommunala kostnaderna rusar i höjden. Då försvinner all obetald anhörighjälp som många äldre, det visar erfarenheten, snart får ett allt större vårdbehov. Vad många efterfrågar är ett boende där den enskilde hyresgästen kan känna trygghet, ha tillgång till social gemenskap, aktiviteter och olika former av omsorg och service. finns i flera kommuner möjlighet att välja någon form av seniorboende, men utbudet är begränsat och tillgången till omsorg och service i anslutning till dessa bostäder är ofta litet. Det skulle behöva byggas fler gemenskapsboenden, lägenheter eller rum anpassade för en tilltagande skröplighet hos den boende. Ett praktiskt boende med service, social samvaro och tillgång till personal som ger omsorg och service, i första hand av förebyggande karaktär. Som nyinflyttad behöver man kanske inte vårdpersonalens omvårdnad. Det är först när den äldre drabbas av mer allvarliga ålderskrämpor låt säga , som vården och omsorgen utnyttjas. På så sätt kan flytten till det särskilda boendet skjutas upp . 5.3Utvecklingsområde 3: Den sociala omsorgen Kommunerna tvingas alltid till prioriteringar inom begränsade ekonomiska ramar. begränsar kommunerna sina vård- och omsorgsinsatser och ger dessa främst till de allra mest vårdbehövande. Detta har inneburit en kraftig minskning av det totala antalet äldre som får hjälp från den offentliga äldreomsorgen. Sannolikheten att till exempel få hemtjänst har minskat under , även efter att man tar hänsyn till förändrade behov i befolkningen. Ensamboende kvinnor som är eller äldre tycks vara mest drabbade. Den socialdemokratiska regeringen vill utarbeta ett nationellt styrdokument för vård och omsorg om äldre. Ännu en utredning måste alltså tillsättas och genomföras. anser att en så kallad värdighetsgaranti kan införas . All omtanke om medmänniskor fordrar inte mer resurser. värdighetsgaranti består av relativt enkla punkter som redovisar för både den vårdbehövande, personalen, de anhöriga och politiska beslutsfattare vad som ska gälla. Oavsett hur verkligheten är beskaffad är en värdighetsgaranti en grund för trygghet. Värdighetsgaranti bör innehålla följande punkter: Det ska finnas en läkare knuten till varje äldreboende och till varje hemsjukvårdspatient. En läkare som är kunnig i åldrandets sjukdomar och problem och som regelbundet besöker dessa omsorgstagare. Det ska finnas eget rum för alla som så önskar. Det ska finnas skilda vårdenheter för demenssjuka och andra boende. Det ska vara en självklarhet att senior- och äldreboende finns i eller i närheten av den kommundel där vederbörande tidigare bott. Det ska vara en självklarhet att en omsorgstagare inte ska behöva ligga och vänta innan en blöja byts. Det ska finnas tillräckligt med personal för att mata och hjälpa till med att dricka. En god måltidsmiljö och en hög kvalitet på maten ska finnas. Det ska finnas så mycket personal att varje omsorgstagare får känna sig ompysslad, observerad och personligt tilltalad. Det ska finnas tillräckligt med personal så att alla boende som så orkar hjälps upp ur sina bäddar i rimlig tid och dessutom får komma ut i andra miljöer än det egna rummet, exempelvis kunna vara utomhus . Det ska vara en självklarhet att ta till vara ideella insatser som erbjuds inom äldreomsorgen. Alla ska få ett värdigt slut och det ska finnas så god tillgång till personal att ingen behöver dö i ensamhet. Det ska finnas ett rehabiliterande synsätt i omvårdnaden för att bevara eller öka den äldres funktioner så långt det är möjligt. Rätt till hjälpmedel ska finnas även i det egna boendet för att möjliggöra det rehabiliterande synsättet. Det ska finnas en samordning och uppföljning av läkemedelsförskrivningen till äldre i hemsjukvården och i det särskilda boendet. Det ska finnas eget val inom äldreomsorgen som ger äldre människor frihet att välja vem som utför insatsen. Det ska finnas möjlighet till kulturella upplevelser i form av musik, konst, färg, form med mera. Insatser från frivilliga och ideellt arbetande organisationer spelar en avgörande roll för viktiga delar inom vård och social omsorg. Ideella organisationer har fått ökad betydelse både som samverkanspartners och som direkta uppdragstagare. Ett flertal organisationer bedriver vård, omsorg och socialtjänst. Några exempel är diakonisällskap, Stiftelsen , diakoni, Röda korset och Stiftelsen . Välfärdens starka beroende av medborgarnas frivilliga organisering kräver att politiken bejakar denna utveckling. En ökad mångfald av utförare ger medborgarna större valmöjligheter, och understödjer förnyelse, effektiviseringar och utveckling av vård och omsorg. Såväl privata, kooperativa som ideellt drivna alternativ bör därför ges goda förutsättningar att utvecklas. Den ideella sektorn verkar i gränszonen mellan privat och offentlig sektor. Det privata, det ideella och det offentliga alla har en viktig plats i ett väl fungerande samhälle. Regeringen framhåller i propositionen betydelsen av frivilliginsatserna inom äldreomsorgen. Några konkreta åtgärder för att stödja den ideella sektorn syns dock inte till. har tillsammans med övriga partier i bland annat föreslagit att lagen om offentlig upphandling () ses över så att frivilligorganisationer och vårdföretag utan vinstsyfte kan konkurrera på lika villkor. Särskilda medel bör tillkomma kommunerna samt vård och omsorgsaktörerna för utveckling av volontärarbetet. Det är även viktigt att åtgärda bristen på statistik och utvärderingar om den sociala ekonomin, så att den vård och omsorg som ges av stiftelser, föreningar, trossamfund och bolag utan vinstutdelning synliggörs. 5.4Utvecklingsområde 4: Nationell likvärdighet och lokal utveckling Regeringen avser att tillsätta en utredning för att förtydliga äldreomsorgens regelverk. kommer även att få i uppdrag att genomföra utvecklingsarbete på området. Vidare föreslås i propositionen att en sanktionsavgift införs om kommunerna inte tillgodoser gynnande biståndsbeslut samt att en skyldighet för kommunerna att rapportera icke verkställda beslut. 5.4.1Skapa en rättssäker behovsbedömning För att klara äldreomsorgen har kommunerna hanterat demografins utmaningar och arbetslöshetens påfrestningar genom att pröva behoven snävare. begränsar kommunerna sina vård- och omsorgsinsatser och ger dessa främst till de allra mest vårdbehövande. Biståndsbedömningen som ska handla om att bedöma behov mer har kommit att handla om att bedöma resurser. Fördelningen av äldreomsorgen har fått ge vika för en mer restriktiv hjälptilldelning, vilken utgår från tillgängliga resurser istället för från befintliga behov. Biståndsbedömningen måste bli mer rättssäker. Beslut om bistånd är myndighetsutövning, vilket i sin tur innebär att handläggningen är omgärdad av regler. Reglerna är till för att garantera den enskildes rättssäkerhet i beslutsfattandet och utgör stommen i en byråkratisk process. Många kommuner har egna riktlinjer om hur beslut om äldres behov ska fattas. Men dessa riktlinjer är inte alltid politiskt beslutade och dessutom sällan offentliga. Prioriteringar inom äldreomsorgen blir därmed godtyckliga och pressas långt ned i organisationerna. Det ansvar som de politiska beslutsfattarna ska ta lämpas över på den enskilde biståndsbedömaren, och i värsta fall ännu längre ut i organisationen. Vi menar att här krävs flera förändringar för att äldre människor ska få den vård de behöver. Människor söker inte hemtjänst och boende i onödan utan för att de har behov av det. Vi vill se ett tankeskifte som fokuserar mer på att tillgodose personers behov och mindre på att ransonera vården. Det krävs en tydlig och mätbar värdighetsgaranti som talar om vad man kan förvänta sig av kommunens äldreomsorg. Den ska följas upp genom enkäter och intervjuer. kommun är ett bra exempel där garantin fungerar och kommunens äldreomsorg varudeklareras. Inför en specialiserad utbildning för biståndsbedömare. De måste ha dubbel kompetens där också den medicinska delen finns med. Utifrån kommunens värdighetsgaranti krävs en analys och politisk diskussion om var ribban ska ligga i biståndsbedömningen. Kommunens insatser ska formas efter de äldres behov. Vi behöver en mer rättssäker biståndsbedömning. Ansökningar och beslut måste dokumenteras på ett bättre sätt. Biståndsbedömning är en färskvara och måste upprepas i takt med att vårdbehoven förändras. Här brister det ofta. En enkel, regelbunden och naturlig uppföljning av biståndsbedömningen bör göras för att stämma av behoven. En prioriteringsutredning inom socialtjänstområdet bör genomföras. Vad som behövs är en genomgripande socialpolitisk prioriteringsdebatt där både den centrala och den lokala politiska nivån aktivt deltar och tar sitt politiska ansvar. Socialtjänstlagen bör ses över och om möjligt kompletteras med nationella riktlinjer för behovsbedömningen. Syftet är att åstadkomma en tydligare lagstiftning, så att både behovsbedömare och de äldre vet vilka regler som gäller. Den behovsbedömning som finns i kommunen ska kunna utvärderas och jämföras med andra kommuners. 5.4.2Införandet av ett sanktionsavgiftssystem Regeringen föreslår att kommuner som inte verkställer gynnande biståndsbeslut ska tvingas erlägga en särskild avgift som ska tillfalla staten. Problemet med kommuner som struntar i att genomföra biståndsbeslut är omfattande och någonting måste göras åt problemet. Men sanktionsavgifter, som tillfaller staten, bör inte vara en del i det batteri av åtgärder som krävs. tillstyrker därför inte grundtanken i förslaget, men vi är väl medvetna om det problem som faktiskt finns och som regeringen försöker göra någonting åt. För det första är risken stor att kommuner avstår från att fatta gynnande biståndsbeslut, för att på så sätt inte hamna i situationer där verkställandet inte kan genomföras. Biståndsbedömningen enligt SoL är ingen exakt vetenskap, och styrs inte bara av lagstiftning, utan också av praxis, värderingsskiften , ekonomiska ramar och lokala bestämmelser. Förslaget om sanktionsavgifter riskerar därmed att bli ett slag i luften. För det andra borde inte eventuella sanktionsavgifter tillfalla staten, utan de personer som drabbas av att biståndsbesluten inte verkställs. Och för det tredje borde sanktionsavgiften lika gärna kunna bytas ut mot mer hjälp i det egna hemmet, motsvarande exempelvis en personlig assistent som inte särskilt boende kan erbjudas. anser att situationen med icke verkställda biståndsbeslut i många kommuner är ett viktigt skäl till att det behövs ett nationellt system för utvärdering och jämförelser av den kommunala biståndsbedömningen. Tillsynen inom äldreomsorgen fungerar inte. anser att tillsynen över äldreomsorgen bör skötas av samma myndighet som sköter tillsynen över annan hälso- och sjukvård, d.v.s. . Den nuvarande uppdelningen vad gäller tillsynen av hälso- och sjukvård respektive äldreomsorg är svårmotiverad. Kvalitén i vården bör bedömas av samma myndighet, oavsett huvudmannaskap. I och länsstyrelsernas senaste rapport om tillsynen inom för påtalas flera brister. Några exempel är att ansökningar inte behandlas, kommunala riktlinjer styr behovsbedömningen i stället för den enskildes behov, det saknas skriftliga avslagsbeslut, brister i kommunikation mellan handläggare och utförare samt bristande uppföljning av att beviljade insatser utförs. Det är också stora brister när det gäller individuell planering och dokumentation under genomförandet av beviljade insatser. Regeringen uppmärksammar bristen på verksamhetsuppföljning inom äldreomsorgen. Det saknas en samlad systematisk dokumentation om omfattningen av kvalitetsbrister. Det finns inga databaser att hämta information ur för beslutsfattare, tjänstemän, forskare och medborgare. Det är märkligt att en verksamhet vars totala kostnader uppgick till inte kan utvärderas på ett optimalt sätt. Äldreomsorgen delar detta problem med hälso- och sjukvården, som dock har aningen bättre förutsättningar genom de kvalitetsregister som professionen upprättat. Regeringen aviserar i propositionen att ska få i uppdrag att utarbeta kvalitetsindikatorer. Propositionen borde gå ett steg längre. har tidigare föreslagit att enhetliga och vedertagna system för att mäta kvalitet och kostnader inom verksamheterna på nationell basis ska tas fram och offentliggöras på en Internetportal. Därtill bör det införas en skyldighet för äldreomsorgen att rapportera vissa kvalitetsindikatorer. Det skulle kunna bli ett viktigt instrument för kvalitets- och effektivitetsutveckling. 5.5Utvecklingsområde 5: Förebyggande arbete Under detta utvecklingsområde tar regeringen upp anhörigvårdens brister, dock utan att föreslå några åtgärder. Vidare nämns betydelsen av förebyggande hembesök, vilket instämmer i. Propositionen hade dock vunnit på en mer tydlig målsättning vad gäller tillämpningen av hemsök i förebyggande syfte. Regeringen föreslår även att kommunerna utan föregående individuell behovsprövning tillhandahåller servicetjänster avsedda för att förebygga skador, olycksfall eller ohälsa åt personer som fyllt . Ett mer förebyggande arbetssätt inom äldreomsorgen behövs. Behovet av heldygnsomsorg kan skjutas upp eller helt utebli om de förebyggande insatserna fungerar. vill införa en norm som innebär att kommunerna ger alla rätt till ett hembesök . På så sätt kan stöd och hjälpinsatser sättas in så att personen kan bo kvar i det egna hemmet längre än vad som är möjligt utan stöd. Det är bättre för individen och billigare för kommunen. Individuellt anpassade hjälpinsatser kan då utformas . På många håll behövs en bättre utbyggd dagverksamhet som kan hjälpa den enskilde att behålla en god hälsa längre upp . anser att delar av äldreomsorgen i vissa fall måste kunna efterfrågas fritt, utan krav på individuell biståndsbedömning. Det kan till exempel handla om korttidsboenden för snabb och enkel avlösning. Att inrätta så kallade äldreteam där kommun och landsting samverkar i den medicinska vården av äldre har visat sig effektivt. Det finns även anledning att pröva en modell med äldre-distriktssköterskor som har en specialkompetens kring äldrevård. Rehabiliteringsinsatser skulle ofta behöva sättas in tidigare än vad som görs . De närståendes, främst anhörigas, roll inom äldreomsorgen är ovärderlig. Viss forskning pekar på att upp emot 2/3-delar av omvårdnaden sköts av närstående eller anhörig som maka/make, barn, släkting eller vän. Detta förhållande gäller också en betydande del av rena sjukvårdsinsatser. För många är tillgången till en anhörig eller närstående i själva verket en förutsättning för att kunna vårdas i hemmet. Detta gäller inte minst vid vård i livets slutskede. Att närståendevårdarna uppmärksammas på ett positivt sätt och att deras insatser underlättas innebär stora ekonomiska besparingar för den offentliga vården men är också en ovärderlig trygghetsfråga för den enskilda vårdmottagaren. De anhörigas och närståendes insatser är en omsorg som oftast sker i det tysta med ett vårdansvar som är ensamt och psykiskt påfrestande. En bestämmelse i 5§ socialtjänstlagen markerar dock ansvar att genom stöd och avlösning underlätta för närstående och anhöriga som vårdar personer med funktionshinder, långvarigt sjuka och äldre. Denna bestämmelse behöver skärpas. Anhörigstödet är så viktigt att det bör bli en särskilt reglerad skyldighet för att ge ett sådant stöd. vill byta ut ordet bör mot ordet skall i 5 § SoL. Det ankommer på kommunerna att särskilt stödja dessa insatser och det bör finnas en tydlig kontaktpunkt dit den anhörige kan vända sig för råd och stöd. En anhörigkonsulent, kurator eller liknande bör finnas i varje kommun. Kommunerna ska informera sig om vilka närståendevårdare som finns och om deras behov av stöd för att kunna fullgöra sin viktiga uppgift. Det kan handla om materiell ersättning och stimulansåtgärder som avlösningsmöjlighet, utbildning osv. Individuella planer bör upprättas där vårdtagaren, vårdgivaren och den närstående kommer överens om insatsernas omfattning och villkoren för desamma. Frivilligorganisationerna har en viktig roll som komplement till vårdhuvudmännens anhörigstöd. De insatser som görs bör därför ske i nära samverkan med både de anhöriga och berörda frivilligorganisationer. Forskning kring och utveckling av de närståendes och anhörigas engagemang i vården behöver stimuleras. För den som inte fått del av hemtjänsttimmar, eller för den som vill komplettera med extra timmar, måste hushållstjänster kunna köpas till rimligt pris. Priset på hushållstjänster bör reduceras kraftigt genom en skattelättnad som innebär att arbetskostnaden, och därmed priset för en hushållstjänst, halveras. Detta skulle bidra till att göra dagens svarta jobb vita och även ge dem med låg pension möjlighet att köpa städ-, matlagnings-, snöskottnings- eller trädgårdshjälp. Det skulle höja självkänslan och livskvaliteten för många. Det gäller även för de äldre som inte kommer i fråga för biståndsbedömning. Erfarenheterna från andra länder visar att sänkt skatt på hushållsnära tjänster har skapat en marknad för välfärdstjänster, och att en mångfald olika företag etablerats.