mot · GT02So40 · 2006-04-05 00:00:00 — tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om brister i vården och omsorgen för äldre. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om behovet av ökad sysselsättning för att säkerställa en god vård och omsorg. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om sjukvård för äldre. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om demensvård och psykiatri. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om läkemedel. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om habilitering och rehabilitering. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om behovet av vårdsamordning. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om införandet av en patienträttighetslag. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om att öka antalet allmänläkare i primärvården och tillföra annan kompetens än allmänläkarens. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om att äldre multisjuka skall erbjudas en fast vårdkontakt. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om patientens rättigheter. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om att en person som flyttar från en kommun till en annan skall kunna bära med sig resurserna . tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om införandet av en omsorgsgaranti. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om fritt val inom äldreomsorgen. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om regeringens styrdokument. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om trygghet i boendet. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om avdrag för hushållsnära tjänster. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om förebyggande åtgärder. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om att skriva in rätten till vård i hälso- och sjukvårdslagen. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om att patienten skall kunna kompenseras om operation eller behandling ställs in. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om en oberoende granskningsenhet för utvärdering. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om finansieringsprincipen. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om skadestånd. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om lagstiftning och tillsyn. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om att öka antalet specialistutbildade sjuksköterskor och specialistläkare i allmänmedicin. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om att göra det attraktivt för personal inom vård och omsorg att vidareutbilda sig. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om att införa en startlag. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om personalens villkor. Det är glädjande att allt fler lever allt längre. Den höga levnadsstandarden och det goda hälsotillståndet beror i stor utsträckning på att var en av de mest fria ekonomierna i världen och lyckades stå utanför två världskrig. Det räcker med att studera våra grannländer i öst för att se vilka konsekvenser ett ofriare system hade kunnat få, framför allt när det gäller hälsoläget och den ekonomiska situationen för äldre. Den nu föreliggande handlingsplanen pekar ut mål och färdriktning, men är innehållslös när det gäller konkreta löften om ökade resurser och verksamma åtgärder för att nå regeringens mål. Risken är överhängande för att vi står inför utan konkreta framsteg på området. Den första handlingsplanen lades fram av hård kritik mot äldreomsorgen. Handlingsplanerna har inte tystat kritikerna eller minskat behovet av att stärka patientens/vårdtagarens ställning. Satsade resurser har inte haft avsedd effekt. Handlingsplaner har kommit och gått, men problemen består. Ett stort problem är det ökande utanförskapet på arbetsmarknaden. 1,5 miljoner människor i arbetsför ålder har inget arbete att gå till; antingen därför att de är sjukskrivna, i förtidspension, arbetslösa eller i någon form av åtgärd. Om vi till detta utanförskap lägger det faktum att antalet personer i arbetsför ålder av demografiska skäl blir färre inser vi att försörjningsbördan för dem som är kvar i arbetslivet blir allt tyngre. Färre skall försörja fler Om skall kunna bli världens bästa land att åldras i krävs såväl nya entreprenörer i privat sektor som fler händer i vård och omsorg. Därför står vi inför ett vägval. Ett ökat utanförskap på arbetsmarknaden är inte förenligt med en bättre vård och omsorg. Det handlar inte om hur stor offentlig sektor skall vara i förhållande till privat sektor, utan om hur många som skall arbeta och om hur många som lämnas utanför arbetsmarknaden. Denna insikt saknar vänsterkartellen; därför saknar man också relevanta svar. Om inte fler arbetar blir det inte heller mer resurser till vård och omsorg, vilket märks tydligt om man ser tillbaka vad som har hänt , en period då antalet personer som är beroende av bidrag ökat drastiskt. Regeringen vill gärna skapa en bild av att välfärden byggs ut. Men Kommunförbundets ekonomer har analyserat hur regeringens förment höjda statsbidrag urholkas av höjda skatter och inflation och konstaterat att det man ger med ena handen tar man tillbaka med den andra. Den senaste mandatperioden är inget undantag. Antalet anställda i äldreomsorgen har minskat med 8000 personer. Det motsvarar av det totala antalet anställda. Inför det förra valet lovade Socialdemokraterna 10000 fler platser i särskilt boende. Det blev ca 13500 färre. utlovas inte ens höjda statsbidrag. Regeringen lovar i propositionen (2005/06:115, s. 20) visserligen att nivåhöja resurserna för vården och omsorgen för äldre med , men talar inte om var pengarna skall tas. Det är med andra ord inget löfte om höjda statsbidrag. Regeringen skriver: Ansvaret för att förverkliga detta vilar gemensamt på staten, kommunerna och landstingen. Vården och omsorgen för äldre kostar . För att det inte skall ske några resursneddragningar i verksamheterna måste skattemedel tillföras för att kompensera för löneökningar och inflation. Det krävs bara för att kompensera för löner och stigande inflation. En nivåhöjning på är därmed i praktiken en neddragning. Det finns all anledning att även kritisera handlingsplanens innehåll och inte bara bristen på finansiering. Ett av de största problemen inom vård och omsorg för äldre är otydliga ansvarsförhållanden. Redan innan ädelreformen genomfördes varnade för att gränsdragningen mellan kommuner och landsting skulle göra det svårt att utkräva medicinskt ansvar. Med anledning av den förra handlingsplanen pekade på att detta problem kvarstår och att åtgärder måste vidtas. , senare, har fortfarande inte mycket hänt. De politiska nämnder som presenterades som en lösning i regeringens proposition (2002/03:20) avvisades inte av , men vi konstaterade i socialutskottets yttrande över propositionen: Vi anser i stället att det viktigaste är att individ- och brukarperspektiven stärks, vilket kräver ökad finansiell samordning och ökad verksamhetssamordning, men också tydligare rättigheter för den enskilde. Och vi fick rätt. De gemensamma nämnderna har i ringa utsträckning bidragit till att lösa samordningsproblemen i vård och omsorg. I den nya handlingsplanen (Prop. 2005/06:115) konstaterar regeringen ånyo: För att komma tillrätta med problemen behövs ökat samarbete och samverkan mellan kommuner och landsting. Problemen kommer med all sannolikhet att kvarstå tills åtgärder som stärker individ- och brukarperspektiven verkligen vidtas. Exempel på sådana åtgärder är förslag till patienträttighetslag, finansiell samordning, vårdvisare och omsorgsgaranti. Men så länge regeringen är ovillig att överge verksamhetsperspektivet till förmån för patientperspektivet kan vi inte förvänta oss några förbättringar. Regeringen konstaterar att det finns allvarliga brister när det gäller äldres sjukvård. Bristerna rör bland annat tillgången till rehabilitering och hjälpmedel, vårdbehovet för de svårast sjuka, omsorgen om demenssjuka, läkarmedverkan i hemsjukvården, förskrivning av läkemedel, samt samverkan mellan kommuner och landsting. med socialdemokratisk regering återstår många viktiga problem att lösa. Det finns därför all anledning att fråga sig varför problemen inte är åtgärdade. Många av problemen som regeringen pekar på är dessutom likartade till sin karaktär. Ofta handlar det om bristande samverkan och oklara ansvarsförhållanden. Patienter faller mellan stolarna eller skickas runt mellan olika aktörer utan att någon tar ett helhetsansvar för patientens behov av vård och omsorg. Regeringen skriver exempelvis: Det är inte alltid lätt att veta vart man ska vända sig., Alltför ofta finns brister i denna vårdkedja., Personer med stora vård- och omsorgsbehov behöver ofta hålla kontakt med flera olika aktörer både inom kommunens och inom verksamhetsområden, vilket kan skapa svårigheter för den enskilda och dennes anhöriga., Bristen på samordning mellan huvudmännen kan försvåra de äldres möjligheter till rätt insatser. Trots ansvarsförflyttningar och nya gränsdragningar verkar det som om nya problem uppstår. Även om regeringen har uppmärksammat de enskilda problemen verkar det inte som om det finns en helhetssyn på problemkomplexet. Regeringen pekar på goda exempel, exempelvis äldrevårdscentralen i det borgerligt styrda som hanterar äldres sammansatta vårdbehov på ett föredömligt sätt. Sammantaget tvingas man dock konstatera att demensvården i landet är ojämnt utvecklad. krävde i en motion att demens ska utredas och att diagnos skall ställas. Vi välkomnar därför att regeringen vill genomföra en satsning för att höja kvaliteten inom demensvården. Inom demensvården är bristande samordning av vården tydlig, liksom avsaknaden av fungerande och ansvarsfull vårdplanering och informationsöverföring, samt lyhördhet för patientens vård- och omsorgsbehov. Ett rättmätigt krav är att alla äldre med allvarliga förvirringssymptom skall få en demensutredning. Behovet av mer resurser gäller även andra sjukdomar som drabbar äldre. av alla har någon psykiatrisk diagnos. Trots att de så kallade kanonpengarna delvis skulle användas för att stärka denna del av vården konstaterar att lite har hänt. har därför föreslagit att den psykiatriska vården får ett tillskott på för att åtgärda de brister som alltjämt förekommer. kräver en utbyggnad av den första linjens psykiatri. Psykiatrins mål måste tydliggöras och de insatser som görs i primärvården skall följas upp bättre än . Det är också viktigt att få med kuratorer och psykologer i första linjens sjukvård. Inom psykiatrin är gränsdragningsproblemen mellan kommunernas, statens och landstingens ansvar speciellt stora. Det uppstår tvister mellan landsting och kommuner, vilket skapar problem för patienter som behöver kontinuerlig vård. Betalningsansvaret för patienter med långvariga behov bör därför kunna delas mellan kommuner och landsting. De försök som pågår bör kunna bli permanenta och utvecklas till nya vårdformer där exempelvis en Case manager (en person som ansvarar för att samordna vårdinsatser) ser till att patienten får den vård som denne behöver. Rätten till diagnos inom rimlig tid bör vara en del av vårdgarantin. Många patienter får inte diagnos inom rimlig tid, trots att det är fullt möjligt att ställa en korrekt diagnos. De cirkulerar i vårdapparaten, eller finns på samma mottagning år utan att de får någon diagnos. Var och en som söker för psykiska besvär skall kunna få sin diagnos ställd av en kvalificerad läkare . Rätten till diagnos skall även omfatta rätten till en personligt anpassad vårdplan. De behandlingar som erbjuds inom psykiatrin bör i största möjliga utsträckning vara evidensbaserade. Ett krav för offentlig finansiering bör i de flesta fall vara att behandlingen som erbjuds är bevisat effektiv. Saknas evidens bör behandlingen ske i enlighet med vetenskap och beprövad erfarenhet. Många äldre är storkonsumenter av läkemedel. Av framgår att äldres läkemedelsanvändning har ökat kontinuerligt . Det är därför viktigt att vårdpersonalen inom äldreomsorgen har god farmakologisk kunskap. Det räcker inte med ett avtal och genomgång av läkemedelsförrådet. räknar man med att varannan äldre felbehandlas, något som är orimligt och borde kunna undvikas genom bättre utbildning, individbaserat läkemedelsregister och genom att ta in farmaceutkompetens i den patientnära vården. Det handlar också om att ge sjuksköterskor utbildade möjlighet att, efter anvisningar och efter vidareutbildning och eventuell praktik, skriva ut vissa läkemedel. Denna grupp sjuksköterskor lämnades utanför när beslutade att ge övriga sjuksköterskor som är verksamma inom äldreomsorgen utökad förskrivningsrätt. Tusentals sjuksköterskor inom äldreomsorgen utbildade har stora möjligheter att se effekter och eventuella biverkningar av medicinering. Vi ser liksom regeringen positivt på möjligheten att ge sjuksköterskor utökad förskrivningsrätt. Av stor vikt för att åstadkomma en säker läkemedelsanvändning i särskilt boende är medicinskt ansvariga läkare. krävde tillgång till en medicinskt ansvarig läkare i samband med att ädelreformen genomfördes (1990/91:So10) och vi har förnyat vårt krav. Vi menar att det bör finnas läkare som har det övergripande ansvaret, antingen en geriatrisk specialistläkare eller en allmänspecialist som har möjlighet till nära och täta konsultationer med geriatrisk eller psykogeriatrisk expertis. Detta får inte hindra att enskilda patienter kan välja och ha en egen läkare som håller nära kontakt med den övergripande medicinskt ansvarige. Vi ser positivt på regeringens förslag om att landstingen och kommunerna skall sluta avtal om läkarmedverkan och att kommunerna, om en överenskommelse inte nås, ges rätt att själva anlita läkare. har länge velat gå ett steg längre genom att tillåta kommunerna att själva anlita läkare, men vi anser trots detta regeringens förslag tillfredsställande i denna del. Regeringen skriver att regeringen och kommunerna bör komma överens om gränser för rehabilitering och habilitering, men anvisar ingen metod för att lösa eventuella konflikter. Enligt lagförslaget skall olika insatser för patienten samordnas på ett ändamålsenligt sätt. Vad som händer om samordnar olika insatser på ett icke ändamålsenligt sätt framgår inte av lagen, ej heller vilka insatser som skall samordnas eller vem som bär ansvar för att insatserna utförs över huvud taget. Med tanke på att väl samordnade insatser är ett rimligt krav på en sjukvård som är av god kvalitet ter sig det föreslagna tillägget i hälso- och sjukvårdslagen som överflödigt. Än märkligare ter det sig att regeringen i propositionen (s. 55) skriver: Regeringen föreslår mot den redovisade bakgrunden att en ny bestämmelse skrivs in i hälso- och sjukvårdslagen om att kommuner och landsting ska samverka så att en enskild som kommunen har hälso- och sjukvårdsansvar för får också övrig vård och behandling, hjälpmedel och de förbrukningsartiklar vid urininkontinens eller retention samt tarminkontinens som hans eller hennes tillstånd erfordrar. Att staten tvingas stifta en lag om att kommuner och landsting skall samarbeta för att se till att patienter får förbrukningsartiklar vid urininkontinens är anmärkningsvärt. Det är svårt att se att staten skulle kunna detaljreglera kommunerna och landstingen på denna detaljnivå på alla andra områden där kommuner och landsting kan förmodas brista i samverkan. Att lagen inte reglerar om det är kommunen eller som bär ansvaret om samverkan inte skulle komma till stånd ter sig också märkligt. Det finns goda skäl att anta att lagen inte kommer att fylla någon funktion. Grundproblemet, som föranleder detta slags ad hoc-lösningar, är det verksamhetsorienterade synsättet inom vård och omsorg. Så länge verksamheterna står i centrum kan vården inte fokusera på patientens behov. och har därför föreslagit ett antal åtgärder som syftar till att förändra det verksamhetsorienterade synsättet för att ersätta det med större patientfokus. föreslår införandet av särskilda så kallade vårdvisare för äldre med komplexa vårdbehov och multisjuka. Svår sjukdom medför ofta svårigheter att välja eller att hävda sina rättigheter. Det måste bli mer attraktivt att ta emot och ta ansvar för denna patientgrupp under hela sjukvårdsförloppet. Vårdvisaren har till uppgift att utgöra en lots för patienten i vårdkedjan. De patienter som konsumerar mycket vård skall ägnas särskild uppmärksamhet så att deras vård planeras och utförs på bästa möjliga sätt. De utgör en grupp som bör liknas vid förmånskunder i andra verksamheter. Dessa borde vara den viktigaste gruppen inom vården och ges tillgång till första klassens vård och en sammanhållen vårdprocess. hamnar de mellan olika delar av vårdsystemet. Tanken om särskilda storbehovspatienter är väl i linje med tankar om sammanlänkade vårdkedjor i syfte att samla olika vårdaktörer, säkra tillgänglighet, kvalitet, och ett effektivt resursnyttjande. Modellen är också inspirerad av en vårdfilosofi som snabbt breder ut sig i bland annat ; Programs (DMP). Det handlar om att samordna resurserna för vård av patienter med kroniska sjukdomar så att vårdgivarna får möjlighet att bedriva evidensbaserad vård enligt etablerade vårdprogram. Vårdgivare som vill bedriva vård i enlighet med DMP tar på sig ansvaret för att samordna de insatser som behövs och får en särskild ekonomisk ersättning för varje involverad patient. har föreslagit införandet av en patienträttighetslag, som reglerar patientens rättigheter i vården, ett förslag som sedermera har blivit gemensam borgerlig politik i välfärdsgruppens slutrapport byråkrati och monopol till patientmakt och mångfald. Införandet av en patienträttighetslag är ett led i arbetet att tydliggöra och stärka patienten i sjukvården. Inom ramen för arbetet i har de fyra borgerliga partierna också enats om åtgärder för att öka antalet allmänläkare i primärvården och att tillföra också annan kompetens än allmänläkarens. Det medicinska omhändertagandet och det sociala innehållet måste utvecklas. Samarbetet och utbytet mellan kommunernas äldreomsorg, landstingens sjukvård och den geriatriska slutenvården måste förbättras så inte människor ramlar mellan stolarna. Projekt med positiva erfarenheter bedrivs på flera håll i landet. De borgerliga partierna har inom ramen för samarbetet i enats om att äldre multisjuka ska erbjudas en fast vårdkontakt som har ett helhetsansvar för personen. Det är också viktigt att åtgärder för att stärka primärvården vidtas. En sådan åtgärd kan vara att, som i , utöka primärvårdens kostnadsansvar för att på detta sätt stimulera en integrering framåt i vårdkedjan och ett samlat patientansvar. har också presenterat en rad andra förslag för att förbättra vården och äldreomsorgen. Vi vill förbättra vårdtillgängligheten och satsa mer resurser på primärvården. Vi vill införa kompletterande insatser som korttidsboende, dagverksamhet och hemsänd mat. För äldre, vårdbehövande personer, i ordinärt boende behöver det finnas en väl utbyggd hemsjukvård. I särskilt boende krävs en kontinuerlig läkarmedverkan, det kan vara en allmänläkare med särskild äldrekompetens eller en specialist på äldresjukdomar (geriatriker). Antalet särskilda boenden har minskat med 13500 . Detta är förstås helt oacceptabelt, särskilt med tanke på att Socialdemokraterna lovade 10000 nya platser i särskilt boende i den förra valrörelsen. konstaterar i en utvärdering att andelen personer med hemtjänst i eget boende minskat från 1988/2002/03. Förändringen kan inte förklaras med att behoven av hemtjänst har minskat, utan beror på nedskärningar i verksamheterna. Vi moderater satsar mer på vård och omsorg än regeringen de kommande tre åren. En del av dessa resurser kan förstås användas för att bygga ut särskilt boende. Det skulle dock inte vara trovärdigt att hävda att det på kort sikt går att kompensera för de 13500 platser som har försvunnit den senaste mandatperioden. Det handlar emellertid inte enbart om att tillföra mer resurser, utan det krävs också insatser för att stimulera byggandet av särskilt boende i kommunerna. Vi moderater vill därför införa en nationell omsorgsgaranti som i ett första steg innebär att kommunerna har skyldighet att erbjuda fritt val av hemtjänst och äldreomsorg. Detta förslag beskrivs mer utförligt i rapporten valfrihet för äldre och funktionshindrade (). Detta första steg är något som de borgerliga partierna i redan har enats om. Vi vill att inflytande över omsorgens utformning flyttas från kommunerna till individen. vill vi moderater att staten skall ansvara för såväl biståndsbedömning som finansiering av äldreomsorgen. Det är viktigt att boendeorten inte blir avgörande för rätten till omsorg . Därför behövs nationella system för biståndsbedömning och nationellt enhetliga villkor för utförare. Eftersom resurserna följer individen blir varje omsorgstagare en intäktspost för kommunen i stället som att utgöra en kostnad. Vårt förslag är därmed betydligt effektivare än subventioner och bidrag som enbart förändrar kommunernas ekonomiska överväganden på marginalen. Även i det första steget innebär omsorgsgarantin betydande förbättringar ur ett kommunalekonomiskt perspektiv. Vi vill att en person som flyttar från en kommun till en annan ska kunna bära med sig resurserna . Det gör att den kommun som individen flyttar till får förbättrade incitament för att tillhandahålla särskilt boende. De fyra borgerliga partierna är i princip överens om det första steget i omsorgsgarantin. Ett liknande förslag har presenterats i rapporten byråkrati och monopol till patientmakt och mångfald från Allians för välfärdsgrupp. Omsorgsgarantin är även viktig som ett medel för att öka mångfalden i äldreomsorgen. av kommunerna anser sig ha äldre med behov av särskild omsorg på grund av utländsk bakgrund och har inte insatser som var anpassade till någon etnisk grupp. Regeringen anser visserligen att det finns behov av att förbättra kvaliteten och mångfalden av alternativ i omsorgen för dessa grupper. Men under med socialdemokratiskt styre verkar mycket lite ha hänt. Med och Allians för förslag om fritt val inom äldreomsorgen kan situationen förbättras. Det krävs naturligtvis en kritisk massa för att etablera ett äldreboende med alternativ inriktning, men denna kritiska massa borde finnas i fler än de av kommunerna som har insatser med etnisk inriktning. Omsorgsgarantin är ett bra sätt att sätta brukaren i centrum och låta politikerna bestämma lite mindre om hur omsorgen skall se ut. Politiker skall exempelvis inte avgöra vilken färg gardinerna skall ha på kommunens särskilda boenden. Vidare föreslår regeringen att det skall tas fram ett nationellt styrdokument med regler för hur vård och omsorg för äldre ska se ut. Den skriver: Styrdokumentet bör behandla insatser som exempelvis bemötande av äldre och anhörig, det sociala innehållet i äldreomsorgen, måltider och måltidssituationer, möjlighet till deltagande i samhällets aktiviteter samt att kunna bestämma över sin vardag och ha inflytande över vården och omsorgen. Det ligger dock något motsägelsefullt i att staten skall ta fram ett styrdokument med statlig reglering av hur kommunerna skall tillgodose att äldre får inflytande över vården och omsorgen. Ökad mångfald kan bara skapas genom att politiker på , landstings- och statlig nivå lämnar ifrån sig makt till anhöriga och brukare, inte genom att statliga politiker tar makten över äldreomsorgen genom att reglera kommunerna. Vi tror inte att regeringens styrdokument behövs. Däremot bör tillsynen skärpas och kvaliteten säkerställas. Den viktigaste kvalitetskontrollen är dock möjligheten att välja bort det som inte fungerar.