mot · GU02Fi245 · 2006-10-31 00:00:00 — I är attityden till arbete över huvud taget sådan att människor anser det mycket viktigt i sig. 75procent instämmer i påståendet Jag skulle uppskatta att ha ett arbete även om jag inte behövde pengarna, jämfört med 58procent i och i USA2. Att öka människors incitament att anstränga sig hårdare för att få jobb, genom att kraftigt försämra villkoren för den som drabbats av arbetslöshet, skapar inte fler arbetstillfällen. Enligt AMS sökte de arbetslösa ungefär två miljoner jobb . Det fanns då minst 40 sökande per ledigt arbete.3 har de arbetslösa blivit färre och antalet lediga jobb fler, men signalen är tydlig. För liten ansträngning från de arbetslösas sida är inte problemet.4 På samhällelig nivå är det klart att sökandet i sig inte skapar fler jobb. Den ekonomiska politiken måste alltså inriktas på att skapa flera arbeten, medan arbetsmarknadspolitiken måste inriktas på att hjälpa dem som står längre bort från arbetsmarknaden att inte ständigt hamna sist i samma kö. Regeringen gör ingetdera. Den ekonomiska politiken stimulerar konsumtionsutrymmet för dem som redan har det gott ställt. Arbetsmarknadspolitiken skärs ned kraftigt och skapar därmed stora svårigheter för dem som är arbetslösa och inte får ett arbete. Trots det exceptionellt goda utgångsläget kommer arbetslösheten enligt regeringens egna beräkningar att öka . Därefter räknar regeringen med positiva effekter för sin politik. Om dessa uteblir, vilket är troligt, kommer de arbetslösa att drabbas flerfalt, genom sänkta ersättningar, svårigheter att kvalificera sig för ersättning över huvud taget och nedskurna arbetsmarknadspolitiska program som kan aktivera dem och erbjuda en väg tillbaka till arbetslivet. Såväl den ekonomiska politiken som arbetsmarknadspolitiken är, som vi också beskrivit tidigare, utformade för att trycka ned löntagarkollektivets löneanspråk och skapa en särskild låglönemarknad. Regeringen vill presentera sin politik som en del av en traditionell svensk arbetslinje. Denna beskrivning är felaktig. Arbetslinjen bygger på att arbetslösa istället för låga kontantstöd erbjuds ersättning från en gemensam försäkring i utbyte mot att man deltar i erbjudna aktiva insatser. Själva syftet är att den arbetslösa inte ska hamna i en desperat situation och utnyttjas i lönekonkurrens. Regeringen försätter nu de arbetslösa, särskilt de som varit arbetslösa länge, i precis en sådan situation, som just de aktiva arbetsmarknadspolitiska åtgärderna bantas. Regeringens politik är med andra ord det kraftigaste avsteget från arbetslinjen . Regeringen konstaterar själv att arbetslinjens syfte är att skydda individernas inkomster snarare än deras jobb5, som den lägger förslag på att urholka arbetslöshetsförsäkringen och presenterar detta som ett viktigt framsteg!6 Skrivningen om att en alltför generös arbetslöshetsförsäkring [kan] minska människors möjligheter att hitta ett nytt jobb kan knappast tolkas på annat sätt än att det är lönedumpning som eftersträvas. Det har funnits välgrundade skäl att rikta kritik mot många delar av arbetsmarknadspolitiken. Kraven på arbetsmarknadspolitiken har ökat i takt med att arbetsmarknaden försämrats, särskilt efter 1990-talskrisen med det därmed sammanlänkade sammanbrottet på arbetsmarknaden, men resurserna för att upprätthålla arbets-/aktivlinjen har inte ökat i motsvarande grad. Jämfört med situationen har andelen arbetslösa som deltar i aktiva åtgärder, erbjuds arbetsmarknadsutbildning eller subventionerad anställning minskat. har insatser vidtagits för att vända denna utveckling. Regeringen bryter i budgetpropositionen med dessa ansträngningar. Regeringens retorik om full sysselsättning framstår därför i bjärt kontrast till innehållet i den politik som presenteras i budgetpropositionen. Det bör också noteras att regeringen skriver att ekonomin beräknas gå mot fullt resursutnyttjande 2009,7 som den själv beräknar att den öppna arbetslösheten ska vara 4,3procent. Vår kritik mot regeringens arbetsmarknadspolitik utvecklas särskilt i motioner som rör utgiftsområdena 13 och 14. 4.3En politik för nedmontering av den svenska modellen Regeringens politik riktar udden mot den svenska välfärdsmodell som i många avseenden varit exceptionellt framgångsrik i internationell jämförelse. Detta genomförs genom försämringar på flera plan. Den svenska modellen bygger på ett samspel mellan ett relativt högt skatteuttag, en trygg arbetsmarknad där lönekonkurrens kan motverkas av starka arbetstagarorganisationer, och sociala trygghetssystem som i stor utsträckning betalas genom skattesystemet och bygger på att de flesta ersättningar är tillfälliga försäkringar mot bortfall av inkomst från arbetsmarknaden. På arbetsmarknaden skapas nu ett tryck för skapandet av låglönesektorer och påföljande effekt på omgivande områden. Lönerna på den svenska arbetsmarknaden sätts utan inblandning från statsmakten, i fria avtal mellan parterna. Regeringen säger sig omhulda denna modell. Men modellen bygger på att starka parter har verkliga möjligheter att upprätthålla de kollektivavtal som reglerar förhållandena på arbetsmarknaden. Regeringen presenterar nu en politik som på flera sätt allvarligt riskerar att försvaga arbetstagarparten. Genom avskaffad avdragsrätt för fackföreningsavgiften och obligatoriskt medlemskap i en väsentligt dyrare arbetslöshetsförsäkring som det både är svårare att kvalificera sig till för ersättning och ger sämre ersättning, är regeringens syfte att minska den fackliga anslutningsgraden och därmed ytterligare försvåra för arbetstagarna att göra sina intressen gällande. De svenska socialförsäkringssystemens styrka är deras allmängiltighet och höga grad av inkomstbortfallstäckning. Genom systemet kan de allra flesta inkomstgruppers behov av trygghet tillgodoses, som försäkringarna på övergripande samhällelig nivå omfördelar resurser till de mest behövande. Systemet är på samma gång kostnadseffektivt och socialt robust. När regeringen föreslår försämrade ersättningsvillkor och sänkta tak i försäkringarna, som skattesänkningar kompenserar dem med högst inkomster, är det en öppning för att undandra såväl legitimitet som finansiering från systemet. Välbeställda skikt uppmuntras till att teckna privata försäkringar, medan de som har en utsatt position i samhället kommer att få svårt att alls täckas av någon försäkring. Flertalet element i den politik som presenteras i budgetpropositionen verkar alltså, om än i något olika takt, i en och samma riktning: ett raserande av den svenska välfärdsmodellen. avvisar skarpt dessa ambitioner. 4.4En politik för växande samhällsklyftor De goda ekonomiska resultaten fördelas långt ifrån jämnt. Klyftorna i det svenska samhället har ökat. Enligt SCB:s senaste förmögenhetsstatistik uppgick de svenska hushållens samlade nettoförmögenhet till . Siffran hade ökat sedan föregående år. Trenden för reala tillgångar har varit kraftigt uppåtgående under ett flertal år. som nettoförmögenheterna ökar så sjönk nettomedianförmögenheten för befolkningen. De minst förmögna hushållen hade en lägre genomsnittlig nettoförmögenhet än motsvarande grupp hade 1999, trots höjningen av den samlade förmögenheten. Skuldsättningen fortsatte att öka, särskilt för kvinnor. Hela 71procent av den sammanlagda nettoförmögenheten återfanns hos en tiondel av befolkningen medan mer än en tredjedel av befolkningen hade en mycket låg eller till och med negativ nettoförmögenhet. har även lönespridningen ökat trendmässigt. De som redan har höga löner har fått kraftiga reallönelyft, medan detsamma inte alls i samma utsträckning gäller lågavlönade. Lönespridningen är betydligt större i privat sektor än i offentlig, men har ökat i bägge. Kvinnors löner halkar fortfarande långt efter mäns. Medelvärdet för inkomster för de hushåll som hade högst inkomst ökade med 45procent , från 268000 till 388000. Medianinkomsten ökade med 25procent. De ökande klyftorna i löner och förmögenheter hänger tydligt samman med att den offentliga sektorns andel av den totala ekonomin slutade att växa och skattesatserna inte längre ökade som de trendmässigt gjort . Den stora skattereformen bidrog till detta. och ökade ojämlikheten mycket snabbt. Detta sammantaget indikerar att det finns såväl ett mycket stort behov av som betydande utrymme för en medveten och stark omfördelningspolitik. Istället presenterar regeringen genomgående förslag som minskar omfördelningen i olika samhällssystem. Arbetsmarknadspolitiken drabbar kraftigt grupper med svag ekonomi. Utbildningspolitiken lämnar ambitionerna att verka utjämnande och riskerar istället att utöka den sociala snedrekryteringen. Såväl den avbrutna satsningen på fler utbildningsplatser som oviljan att höja studiemedlen, vilka urholkats i värde , verkar i denna riktning. Satsningen på privatiseringar i samhällsservicen minskar den omfördelning som sker genom att grunden för fördelningen är behov istället för plånboksmakt. Tillgången till kultur begränsas på samma sätt av ökad avgiftsfinansiering istället för tillförda skattemedel. Avskaffade stöd till byggandet av hyresbostäder försämrar kraftigt möjligheterna för dem med låga inkomster att finna en god bostad till rimlig hyra. Tvärtom riskerar boende i hyreslägenheter nu att uppleva kraftigt höjda hyror. Särskilt flagrant är regeringens politik vad avser fastighets- och förmögenhetsbeskattningen. Den ovan beskrivna förmögenhetsstegringen bland de redan förmögna beror till stor del på att fastigheter ökat i värde. När det gäller förmögenheter finns också en mycket nära överensstämmelse med inkomster. De som tjänar bäst har också störst förmögenheter. Regeringens förslag att dels halvera förmögenhetsskattesatsen, dels börja en avvecklig av fastighetsskatten, på ett sätt som i praktiken blir en riktad begränsning av skattekostnaden för rika villabor, verkar i en tydlig riktning. Budgetpropositionen är en gåva till de tunna samhällsskikt som har det allra bäst, till priset av att samhällets resurser flyttas från såväl generell välfärd som produktiva investeringar, till lyxkonsumtion och kapitalsparande. Fastighetsskatteförslaget riskerar dessutom att få dubbel effekt om under rådande penningpolitiska ordning får för sig att höja räntorna och därmed ytterligare försvåra en återhämtning av sysselsättningen, vilket ytterligare fördjupar klyftorna. Även regionalpolitiskt bidrar regeringens politik till vidgade klyftor. Uteblivna eller minskade satsningar på tågtrafiken drabbar särskilt områden utanför storstäderna. En stor del av de faktiska samhällsekonomiska kostnaderna för urholkade försäkringssystem kommer att få bäras av fattiga kommuner som ofta finns i glesbygden. Förslaget om sänkt fastighetsskatt gynnar tydligt kommuner med många invånare som bor i dyra villor. Dessa ligger företrädesvis i norra . I praktiken får glesbygdskommuner med många arbetslösa bära en extra tung börda för att betala det skattebortfall som uppkommer genom denna politik. finns anledning att känna stor oro för möjligheten till lika villkor runt om i landet, om beskattningen minskar och utjämningen därigenom hotas. avvisar regeringens förslag i dessa avseenden och presenterar skatteförslag med en helt annan inriktning. Sett ur feministiskt perspektiv är regeringens politik på flera områden djupt problematisk. För begränsas inte den feministiska politiken till något särskilt politikområde, utan genomsyrar helheten i våra förslag. Vi sammanfattar några aspekter av denna helhet ur ett feministiskt perspektiv i ett särskilt avsnitt i denna budgetmotion. Regeringens politik bryter med ambitionerna att uppmärksamma kvinnors strukturella underordning på det ekonomiska området. Detta leder till att flera av regeringens förslag får en särskilt negativ effekt på kvinnor som grupp och på strävandena efter jämlika villkor mellan kvinnor och män i samhällslivet i stort. Försämringarna i socialförsäkringssystemen påverkar kvinnors ekonomi kraftigt. Socialförsäkringarna är tydligt omfördelande från män till kvinnor. Regeringens förslag om försämringar i arbetslöshetsförsäkringen har en tydlig effekt på kvinnors ekonomi, vilket regeringen själv är medveten om. Att möjligheten att göra uppehåll i a-kassan (så kallad överhoppningsbar tid) begränsas för studerande, drabbar kvinnor, eftersom det vanligaste skälet till att studier drar ut är att man får barn. De försvårade reglerna att kvalificera sig till a-kassa slår mycket hårt mot deltidsarbetande, vilka företrädesvis är kvinnor. Regeringen underlåter att ta krafttag mot en av de största faktorer som påverkar den könsojämlika lönesättningen på arbetsmarkanden, nämligen det starkt ojämlika uttaget av föräldraförsäkring. Förslaget om jämställdhetsbonus riskerar snarare att befästa idén om föräldraskapet som obligatoriskt för kvinnor och ett frivilligt erbjudande för män. Regeringen aviserar ett förslag om kommunalt vårdnadsbidrag. Det är inte möjligt att klara sig själv på inkomster som går ned till runt . Förslaget handlar alltså i praktiken om att skattesubventionera kvinnors ekonomiska beroende av män. Regeringens förslag om skattesubventioner för hushållsjobb i privata hem är en bromskloss för jämställdhetsarbete. Lågavlönade kvinnor ska ta hand om hushållet för välavlönade kvinnor och män, vilka slipper betala fullt pris för tjänsterna. De lågavlönade kvinnorna fortsätter att dubbelarbeta och slita ut sig utan möjlighet till den karriärutveckling som privilegierade kvinnor förutspås om de slipper hemarbetet. Förslaget bortser helt från mäns roll i hemarbetet. Utöver detta har regeringen aviserat att viktiga delar av förstärkningen av anställningsskyddet för visstidsanställda (prop. 2005/06:185 Förstärkning och förenkling ändringar i anställningsskyddslagen och föräldraledighetslagen) inte kommer att få genomslag. Detta är ett dråpslag mot kvinnor, särskilt unga LO-medlemmar, vilka har de flesta av de osäkra anställningarna. Detta är ett allvarligt problem som regeringen medvetet avser att permanenta. Regeringen slopar arbetet med propositionen om rätt till heltid. Detta har en ännu tydligare könsaspekt. Det är i överväldigande grad kvinnor som hänvisas till deltidsarbete, som ger mindre inkomster och sämre utvecklingsmöjligheter. Verksamheter som har liknande öppettider och villkor i övrigt kan skilja sig dramatiskt med avseende på heltider respektive deltider beroende på om personalen är mans- eller kvinnodominerad. I praktiken riskerar regeringens sammantagna politik att leda till större klyftor mellan mäns och kvinnors inkomster dels direkt genom de förändringar som beskrivits ovan, dels indirekt genom en lägre sysselsättningsintensitet och förvärvsarbetarfrekvens bland kvinnor. Arbete är grunden för samhällets rikedom. En samhällsorganisation som tar till vara alla människors kreativa förmåga och utvecklar arbetets innehåll och produktivitet skapar förutsättningar för en god välståndsutveckling. Full sysselsättning borde alltså vara ett självklart mål för den ekonomiska politiken. Så är det inte . Istället finns det en betydande arbetslöshet, som förslösar många människors begåvning och leder till sociala klyftor och ekonomiska problem. ger kampen för att bekämpa arbetslösheten högsta prioritet också i sitt förslag till statsbudget. 5Jobbpaket för välfärd och rättvisa Regeringen har försökt att konkretisera sin valretorik om fler jobb. Det framgår av budgetpropositionen att det saknas en politik för full sysselsättning. Tvärtom riskerar regeringens politik att öka arbetslösheten och framför allt att undergräva möjligheterna till en gynnsam framtida utveckling i ekonomin i allmänhet och på arbetsmarknaden i synnerhet. Den övergripande intentionen med regeringens politik är att åstadkomma lönesänkningar eller återhållsamma löneökningar för grupper med redan låga inkomster, och med aktiva insatser skapa en marknad för lågavlönade och lågproduktiva arbeten. Detta är inte en god framtidsväg för svensk ekonomi. politik för full sysselsättning går som en röd tråd igenom förslagen i denna budgetmotion. I grunden handlar det om hela den ekonomiska politikens ramverk och utformning. Framställningen av dessa förutsättningar och av förändringsbehovet görs företrädesvis i motionens avsnitt 6. 5.1Jobbsatsning i offentlig sektor Till skillnad från regeringens politik, som angriper de arbetslösa, angriper politik arbetslösheten. Den väg vi vill gå är den motsatta jämfört med regeringens. Det behövs en storsatsning på en modern och rymlig arbetsmarknad en arbetsmarknad där kunskapsinnehållet ökar, välfärden stärks och där människor kan vara med på egna villkor, istället för att slås ut. För att det ska bli möjligt krävs bland annat en kraftfull politik för expansion av den offentliga sektorn. Den offentliga sektorn, vår gemensamma sektor, är den bästa motorn i utvecklingen för ett solidariskt samhälle och för fortsatt modernisering av svensk ekonomi. 5.2Den offentliga sektorn måste växa Beslut som fattas om satsningar i offentlig verksamhet får en snabb effekt på sysselsättningen. I ett läge när behoven är stora och uppenbara, är det samhällsekonomiskt oklokt att inte investera i flera jobb i offentlig regi. 1990-talets nedskärningar i den offentliga sektorn kastar fortfarande en skugga över verksamheten. Även om de enorma förlusterna av personellt och materiellt resursutrymme delvis har kompenserats och , inte minst tack vare idoga arbete i budgetprocessen under samarbetet med den tidigare regeringen, har såväl anställda som servicetagare upplevt en känsla av att tid och pengar aldrig riktigt räcker till. Detta gäller alltså som gått från kris till god och mycket god tillväxt, och landet blivit rikare . Storföretagen har ökat sina vinster till rekordnivåer. En granskning av 25 svenska industriföretag8 visade att vinsten per anställd ökat med 84procent . Ändå dras välfärdssektorn med ständiga bristsymptom. Det saknas med andra ord en effektivare resursöverföring från dagens vinster, som de arbetande är med och skapar i en gemensam samhällsorganisation, till investeringar i välfärden, som dels är en medborgerlig rättighet, dels en förutsättning för framtida tillväxt och välstånd. Det här är det verkliga systemfelet i svensk ekonomi. Det gör att en problematik som återfinns i alla moderna välfärdsstater kommer att fördjupas, så länge det inte sker ett brott med den förhärskande nyliberalt inspirerade ekonomisk-politiska huvudlinjen. Detta är ett fundament i ekonomiska politik och i en samhällsdebatt som borde föras brett för att tydliggöra framtida vägval och utmaningar. I moderna samhällen finns en inneboende tendens till att tjänster generellt sett blir allt dyrare relativt industriprodukter. Det beror på produktionens karaktär. Rationaliseringar kan och ska inte ske på samma sätt inom tjänstesektorn som i industriproduktion. Tjänster blir mer arbetsintensiva i relation till varuproduktion. Det är därmed naturligt att en växande del av de samlade resurserna i ekonomin går till produktion av så kallade humantjänster. Det är också just sådana tjänster som efterfrågas i välfärdssamhällen, när inkomsterna ökar. Om inte anställningarna i den offentliga sektorn som just tillhandahåller centrala tjänster i välfärdssamhället växer, så påtvingas en tillbakarullning av verksamheter som är viktiga för ett utvecklat och utvecklande samhälle. Alternativet, att låta dessa tjänster efterfrågas på marknaden, innebär inte att tjänsterna i sig blir billigare att producera, utan att fördelningen blir annorlunda. Ett anständigt välfärdssamhälle måste fortsätta att förbättra välfärdssektorn, och dessutom inte ransonera dess tjänster efter plånbokens tjocklek. Därför behövs betydligt fler anställda i offentlig sektor, och resurser som avdelas dit genom statsbudgeten. Till skillnad från de avgiftsfinansierade tjänsterna, som kan växa genom ökad efterfrågan, krävs det politiska beslut för att det ekonomiska utrymmet för välfärdstjänster ska växa. Att bygga ut den skattefinansierade välfärden handlar om att investera långsiktigt för att stärka produktionsförmågan och höja levnadsstandarden. Generellt sett förmår inte privatkapitalet att på allvar höja blicken från, i bästa fall, de närmaste årens resultatrapporter, vilket resulterar i att många samhällsekonomiskt betydelsefulla verksamheter blir eftersatta. Genom att skattefinansiera välfärdstjänsterna kan de fördelas efter behov, så att så få som möjligt underkonsumerar till exempel vård eller utbildning. Starka samhällen förutsätter ett heltäckande välfärdssystem där varje människas kunskaper och arbetsförmåga bidrar till samhällets välstånd. Avgiftsfinansieringen behöver generellt sett minska. Förstärkningen av välfärdssektorn behöver gå utöver det nödvändigaste. Vi vill sikta på en utveckling där lärartätheten i skolorna är högre än den varit förut, där det finns tid för förebyggande arbete och inte bara vård i efterhand och där alla som blir gamla kan känna en trygghet i att de kommer att få all hjälp de behöver. Ett modernt välfärdssamhälle behöver fler arbetstimmar i biblioteken, på fritidsgårdarna, i föreningslivet, i folkbildningen, i kulturverksamheterna och i public service-företagen. Därför är en huvudsträvan i vår budgetmotion att öka den offentliga konsumtionen och framför allt göra detta genom en stor jobbsatsning. 5.3Våra förslag till satsningar gör en mycket kraftfull satsning på fler jobb i den offentliga sektorn. Detta är en grundton i hela vår ekonomiska politik. Många av våra offensiva reformförslag får effekter på jobben. Människor kommer i arbete där behoven finns, och arbetet leder till välfärdsökningar, men där bristande anslag begränsar möjligheten att ta till vara utvecklingsmöjligheter. Vårt enskilt största förslag i budgeten är en särskild jobbsatsning, som utformas som ett riktat sysselsättningsstöd med full kompensation till kommuner och landsting. Vi visar på en finansiering av satsningen som överblickas i budgeten. Volymerna är växande över . Vi bedömer att 40000 personer kan anställas i kommuner och landsting . För att behoven i den offentliga verksamheten bättre ska kunna täckas och kvaliteten förbättras behövs betydliga ytterligare satsningar, och vi tillför därför medel för ytterligare 50000 respektive 60000 anställda kommande år. Kostnaderna för stödet beräknas alltså på den totala, växande volymen. Den offentliga verksamheten är mångfasetterad. Kommuner och landsting har skilda behov och kan själva bäst bedöma var förstärkningar är mest angelägna. Genom förslag skapas ett utrymme för att kommuner och landsting själva ska göra stora satsningar. Stödet utdelas till de sökande kommuner och landsting som väljer att anställa i enlighet med avtalsenliga villkor. Detta stöd ges, i likhet med flera andra tidigare typer av tidigare anställningsstöd, som en skattekreditering som belastar statsbudgetens inkomstsida. För att inte kommunsektorn ska överkompenseras avräknas beräknade kommunala skatteintäkter från stödet. Trots att jobbsatsning till skillnad från exempelvis de av regeringen aviserade åtgärderna inte bygger på allmänna och relativt diffusa förhoppningar om förändrade mikroekonomiska incitament eller makroekonomiska förhållanden, utan på att faktiskt budgetutrymme reserveras för reguljära anställningar, så beräknar vi de positiva effekterna av denna satsning på budgeten försiktigt. De budgeterade kostnaderna för minskade behov av a-kassa baseras på en utväxlingsfaktor på 0,5. Vi räknar alltså med att antalet personer som är i behov av utbetalningar från arbetslöshetsförsäkringen minskar med 20000, när 40000 nya arbetstillfällen bereds. Givetvis är det många som genom jobbsatsningen kommer att komma in på arbetsmarknaden från annan sysselsättning, exempelvis studier. Den som rör sig till en ny, offentlig anställning från en position på den reguljära arbetsmarknaden bidrar till en omsättning. Vi redovisar här de volymer som vår satsning baseras på och de beräknade effekterna på statens finanser:9 Varav från öppen arbetslöshet Kostnad total lönesumma (miljarder kronor)