mot · GU02Ju262 · 2006-10-27 00:00:00 — Vid flera häkten har problem uppstått när det gäller genomförandet av sådana åtgärder då utrymmena inte har varit gjorda för att inrymma denna typ av verksamhet. När man nu bygger nytt ser man till att utrymmet finns, men vid äldre häkten har man varit tvungen att ta till provisoriska lösningar. Överbeläggningarna på våra häkten gör dessutom att de utrymmen som tillskapats för gemensamhetsaktiviteter i stället används för de intagnas boende. Detta gör att miljön inte lever upp till de krav som bör kunna ställas, varken för de häktade eller för personalen. har fått kritik av för att bryta mot den europeiska konventionen till förhindrande av tortyr och omänsklig eller förnedrande behandling eller bestraffning på grund av förhållandena på de svenska häktena. Ett område där kritik med anledning av tortyrkonventionen var mycket stark gällde de restriktioner som åklagarna utfärdar i samband med häktningen. Dessa ansågs ofta slentrianmässiga och i mycket stor utsträckning handlade det om fullständiga restriktioner. Detta innebär att den intagne inte får ha någon som helst kontakt med omvärlden varken genom medier eller någon personlig kontakt utanför rättsväsendet. Vid häktningsförhandling får åklagaren begära inskränkningar av den häktades kontakt med omvärlden. Ett problem har varit att ett sådant beslut inte talar om vilka restriktioner som får användas, utan det har varit upp till åklagaren att välja. Åklagarens beslut har sedan inte kunnat överklagas, utan endast kunnat prövas i tingsrätten vid begäran. 10.2SOU 2006:17 En ny häkteslag Utredningen ny häkteslag kommer med många goda förslag om hur problematiken kring häkten kan åtgärdas. Bland annat föreslår man att alla intagna ska få information om rättigheter och skyldigheter enligt häkteslagen samt ges möjlighet att redan under vistelsen i häkte och i samråd med Kriminalvården förbereda eventuell vistelse i anstalt eller annan verkställighet av påföljd. Vad gäller den intagnes kontakt med omvärlden så kompletterar man rätten till kommunikation genom telefonsamtal med rätten till annan elektronisk kommunikation, t.ex. via e-post. Det ges även en rätt att ta del av vad som händer i omvärlden genom användande av Internet eller andra datanät. Vad gäller de personliga besök som de intagna får ta emot så införs en möjlighet att erbjuda besöksrum där den intagne och besökaren skiljs åt med glasruta som ett alternativ till bevakade besök. Vi är oroliga att denna utveckling sprids och blir ett huvudalternativ när det gäller besöksmottagande för hela kriminalvården. Vi stödjer därmed inte utredningens förslag. Utredningen föreslår att åklagaren i samband med häktningsförhandlingen ska begära rättens tillstånd för och motivera varje enskild restriktion som han eller hon vill ålägga den häktade. Man föreslår också att beslutet ska kunna överklagas till hovrätten. Dessa förslag ser vi särskilt positivt på eftersom de skulle skapa ett avsevärt mer rättssäkert förfarande. Regeringen bör återkomma med förslag till häkteslag i linje med utredningen 2006:17 En ny häkteslag, undantaget förslaget om möjlighet att införa besöksrum med glasruta. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. Tiden i häktet är för många en mycket omskakande upplevelse oavsett bakgrunden till varför man befinner sig där. Många hamnar i en djup kris och behöver hjälp. När det gäller missbrukare är dessa ofta akut drogpåverkade vid intagning i häkte och då inträder naturligtvis en avgiftningssituation med starka abstinensbesvär. Detta är antagligen en av anledningarna till att vi haft relativt många självmord på våra häkten. Detta är utomordentligt allvarligt och staten måste ta ett stort ansvar för att människor som sätts i förvar får det stöd och den hjälp som behövs. Det är viktigt att de ökade resurserna som satsas för narkotikabekämpning inom även fortsättningsvis kommer häktena till del. anser att den viktigaste resursen i detta arbete är personalen, de måste få bättre utbildning i den här typen av frågor och dessutom kontinuerlig handledning och vidareutbildning. Tillgången till sjukvårdspersonal måste vara stor. Ytterligare en viktig faktor är personaltätheten. Det måste finnas utrymme för extra tillsyn av intagna med behov av sådan utan att det får till konsekvens att man måste förändra och dra ner på övrig verksamhet. Verksamheten behöver också utvecklas så att man tar vara på möjligheten att påbörja insatser för att motivera och förbereda den häktade för ett liv utan missbruk och kriminalitet. Det finns många saker som är förbjudna och som inte accepteras i vårt samhälle. Kriminalitet är en av dem. Är man dessutom kvinna och kriminell är det ett ännu större brott mot våra normer och det leder till ett stort utanförskap. Det passar inte in i vår bild av vad som är normalt. Med detta i tankarna kan man bara försöka tänka sig hur man blir behandlad och sedd om man som kvinna dessutom har barn och är kriminell. Det är en situation som många inte tror finns eller i alla fall inte vill se. Skulle man tvingas se det, skulle de flesta antagligen bara slå bort det som förkastligt. Hur kan en mamma göra så mot sina barn? Har hon ingen ansvarskänsla alls? I verkligheten finns dessa kvinnor mitt ibland oss. Eftersom även de är produkter av vårt samhälle är de mycket medvetna om sitt utanförskap och de skuldbelägger sig själva genom att ställa de frågor som många andra skulle ställa. Deras väg tillbaka till att bli en del av vårt samhälle igen, med dessa förutsättningar, är oerhört lång. Att många inte ens vill se deras behov gör det inte lättare. (Utdrag ur ett projektarbete i sociologi, vt 98, , ). Kriminalvården är en klart mansdominerad värld där den manlige internen utgör den norm som verksamheten är uppbyggd kring. finns vare sig kunskap om eller beredskap för kvinnors särskilda situation och behov. Detta gäller såväl lokalers utformning och motiveringsarbetets upplägg, som de sjukvårdsresurser som tillhandahålls. Frivården har en särskilt betydelsefull roll när det gäller kvinnor som begår brott, då en stor andel av kvinnorna inom kriminalvården döms till påföljder under frivårdens ansvarsområde. Det har på vissa håll utvecklats program och verksamheter för kvinnor, men trots detta har inte kvinnors särskilda behov fått ett tillräckligt starkt genomslag inom frivårdens verksamhet. Därför måste kunskapen om och arbetet med förståelsen för kvinnors särskilda behov intensifieras och utvecklas. Kvinnornas tidigare livserfarenhet gör att behovet av behandling är mycket stort. Där räcker det inte med den vanliga programverksamheten även om man utformar den efter kvinnors specifika behov. För flertalet handlar det om långvarig terapi. För att kunna ha en möjlighet att rehabiliteras och återanpassas krävs det att dessa möjligheter byggs ut. Kvinnors situation inom kriminalvården bör således uppmärksammas särskilt och åtgärder bör vidtas för att anpassa kriminalvården för kvinnor. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. Barn som lever med en förälder som dömts till vård eller fängelse lever i en mycket svår situation. Enligt befinner sig flera tusen barn i i denna situation. Samhället brister i sitt stöd till dessa barn på flera punkter. Det gäller såväl barnens behov av stöd som deras rätt till en väl fungerande kontakt med sin frånvarande förälder. Det finns också ett behov av stöd till barn fram till dess att dom faller. Många barn behöver också stöd även om föräldern frikänns. För att barn ska få så gott stöd som möjligt behöver också den förälder som inte är anklagad få hjälp för att kunna stödja det drabbade barnet på bästa sätt. Hela familjen drabbas och därför ska hela familjen synas i processen. Det är mycket viktigt att tar aktiv del i stödet till familjen. En förutsättning för att ska kunna ge detta stöd är att de får veta vad som hänt. har kriminalvården en skyldighet att underrätta om ett barn riskerar att fara illa. Detta fungerar dåligt. Det bör införas en skyldighet att vid de första kontakterna på häkte och anstalt fråga den intagne om han eller hon har barn och om så är fallet meddela . Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. Kriminalvården har vidtagit en del åtgärder som är mycket positiva. Alla anstalter ska ha en barnansvarig person och besöksmiljöer har fortsatt förbättras. Detta är dock inte tillräckligt utan fler åtgärder måste vidtas. Ett barn med en frihetsberövad förälder kan inte stoppas i säng av sin förälder, men att säga god natt är möjligt. Ett telefonsamtal är en liten sak som kan betyda oerhört mycket såväl för den intagne som för barnet. Dock är telefonsamtal förknippat med höga kostnader för den intagne och dessutom kanske inte de tider som anstalten avsatt för telefonsamtal passar barnets rutiner. Det bör skapas rutiner inom som gör det möjligt för barn till intagna att i större utsträckning nå sin förälder, att telefonsamtal till barnet ska vara kostnadsfria och att möjligheten för föräldern att nå sitt barn ska ges större vikt vid bedömningen av när den intagne får lov att ringa. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. Barn till utvisningsdömda har en särskilt svår situation eftersom deras föräldrar inte har möjlighet till permission och inte kan delta i någon del av barnets liv. Den enda möjligheten till kontakt är den som kan ske inom anstaltens område. Det är av yttersta vikt för dessa barn att möjlighet till en mer normaliserad kontakt sker. har motionerat om att man bör införa möjligheter till permission med fotboja för denna grupp. De tekniska förutsättningarna är väl utredda och därför kan ett beslut fattas omgående. Ett barnperspektiv på kriminalpolitiken kräver detta. Utvisningsdömda med barn i bör alltså ges möjlighet att prövas för permission med fotboja. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. Grundprincipen för allt dömande är att påföljder ska vara rättvisa och förutsägbara. En annan grundprincip är att domstolarna ska vara den dömande makten, frikopplad från den politiska som är den lagstiftande makten. Ändå är det så att det strängaste straffet som kan utdömas i inte kan sägas omfattas av dessa principer. Fram till byggde livstidsstraffet på att regeringen var den instans som slutligen, genom nådeinstitutet, bestämmer strafftidens längd. Från den 1november gäller i stället att en livstidsdömd, efter att ha avtjänat av sitt straff, kan ansöka om tidsbestämning av straffet. De som har att bedöma ansökan är . Detta gäller dock inte dem som dömts av någon av tribunaler för brott mot internationell humanitär rätt eller av och som överförts hit för verkställighet. Förändringarna är positiva och löser en del av de principiella problemen med den tidigare ordningen. Men det löser inte frågan om det är rimligt att de som har dömts för brott får sin strafftid påverkad av vad som händer . Sker det grova och uppmärksammade brott och allmänhetens attityd hårdnar eller förändras det politiska klimatet i dessa frågor är det ofrånkomligt att detta kommer att påverka strafftidens längd. Även tillkommande straffskärpningar för grova brott kommer eventuellt att påverka bedömningen när man ska tidsbestämma straffet. Det strider mot principen att man inte ska kunna drabbas av retroaktiv lagstiftning. Innan straffet tidsbestäms försvåras också den dömdes återanpassning till samhället. I detta arbete är det viktigt med tydliga mål och förutsättningar. Livstidsstraffet bör avskaffas och ersättas med ett tidsbestämt straff. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. Antalet dömda till långa fängelsestraff har ökat . Situationen för denna grupp är särskilt svår och de är oftast intagna på anstalter som har högsta säkerhetsklass. Påfrestningarna och konflikterna har ökat och våldet har trappats upp. Det har också blivit vanligare med gängbildningar på anstalterna. En del har sitt ursprung utanför anstalterna och en del skapas inne på anstalterna. De senaste årens rymningar och upplopp har delvis sin grogrund i detta. Detta är en oroväckande utveckling och risken finns att fler och fler kommer att känna ett behov av att ingå i någon gruppering för att klara sig under anstaltsvistelsen. Det är därför extra viktigt att uppmärksamma de långtidsdömdas situation. Det finns i detta ett vägval, antingen fortsätter man med att vidta ökade säkerhetsåtgärder för alla och skapar mindre och mindre avdelningar för att minska kontaktytorna mellan internerna. Eller så måste det till särskilda lösningar för olika grupper. Vi anser att det senare är rätt väg att gå. anser att för en liten grupp av internerna är ökade säkerhetsåtgärder och minskade kontaktytor nödvändiga åtgärder för att kunna tillgodose skyddsbehovet både hos andra interner och hos personalen Men det bör inte göras på det sätt som det görs då denna grupp oftast får vistas stora delar av straffet på Kumlabunkern eller på isoleringen på de andra säkerhetsanstalterna. Det måste nu skapas platser antingen genom en särskild anstalt eller på annat sätt där man har kvalificerad personal, där samarbete med psykiatrin är en naturlig del av arbetet och där målsättningen ska vara att skapa en verkställighet med innehåll även för denna grupp. När det gäller övriga interner måste det utvecklas olika modeller för anstalterna så att de fångar som visar en positiv utveckling ska ha möjlighet att vara på anstalter med större avdelningar med exempelvis större utbud av fritidsaktiviteter. Framför allt så måste de som är förstagångsdömda, om det inte finns synnerliga skäl, placeras på denna typ av anstalter. Vad som ovan anförs om de långtidsdömdas situation bör som sin mening ge regeringen till känna. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. Vid anstalten i Kumla infördes en särskild mottagningsenhet. Vid denna enhet placeras alla som har dömts till , av verkställigheten. Syftet med detta är att göra en kartläggning av klienten, dennes behov och även en s.k. farlighetsbedömning. Kartläggningen ska sedan ligga till grund för placeringen av klienten så att både samhällsskyddet och klientens behov kan tillgodoses. anser att man nu kan fundera på nästa steg i utvecklingen. I har man infört särskilda avdelningar för dem som är dömda till tioår eller livstid där de får vistas av verkställigheten. På dessa avdelningar satsar man extra på bearbetning av brottet och den uppgivenhet och förvirring som ett så långt straff givetvis ger upphov till. På dessa avdelningar får den intagne hjälp med att lösa praktiska problem som kan uppstå utanför anstalten. Exempel på sådant är familjeproblem, barnen i familjen och liknande. Därutöver ges information om hur fängelset och fängelselivet fungerar, vad som krävs av en, vilka rättigheter och skyldigheter man har och vart man skall vända sig med olika ärenden. Behovet har visat sig stort då många av dem som döms till dessa straff är dömda för mord och då ofta relationsmord, utan annan kriminell bakgrund. Genom att man dessa första år koncentrerar sig på att lösa och bearbeta olika typer av problem och att förbereda för anstaltsvistelsen är klienten mycket lugnare och mer välfungerande när han eller hon placeras vid vanlig anstalt. Resultatet har blivit att anstalterna fungerar bättre och antalet incidenter har minskat. Regeringen bör utreda möjligheterna att arbeta på detta sätt även i . Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. Den utredning som sett över kriminalvårdslagen lade grunden till de förbättringar av lagstiftningen kring utslussning som tagits upp tidigare i denna motion. Utredningen föreslog även att ett morotssystem ska upprättas på anstalterna. Den intagna ska enligt detta system placeras in på en viss nivå som styr vilka förmåner och verksamheter som han eller hon ska ha rätt till. En högre förmånsnivå skulle kunna leda till fler antal besök från anhöriga, mer gemensam tid med andra intagna eller att man får ha TV i sin cell. Det kan också röra sig om att få större möjligheter att arbeta och delta i olika program. Detta menade utredningen skulle leda till att den intagna tar större ansvar för sin egen rehabilitering och får incitament till att vara skötsam. Vid misskötsamhet ska den intagna direkt placeras på den lägsta nivån. är motståndare till ett sådant system. Intagna i kriminalvården befinner sig där just för att de har haft svårt att följa samhällets normer. Att villkora rehabiliteringen med ytterligare normer fungerar inte rehabiliterande utan riskerar att skapa en hopplös situation. Arbete, programverksamhet, självförvaltning, ett socialt liv både tillsammans med andra intagna och med anhöriga utanför anstalten är nödvändigt för alla intagna, kanske särskilt för dem som har problem med att sköta sig enligt normerna på anstalten. Dessa idéer går i linje med andra konservativa idéer som präglar dagens samhällsdebatt, där samhällets gemensamma misslyckanden ofta skjuts över på individen. Vi avvaktar regeringens beredning av frågan och återkommer därefter med yrkanden. slog tandläkare larm om tandvårdssituationen inom kriminalvården, på grund av att Kriminalvården skulle neka personer som döms till straff den rätt till grundläggande tandvård som ges enligt tandvårdslagen. De intagnas tandhälsa kan i vissa fall vara mycket dålig på grund av missbruk eller fattigdom. Detta gäller även för personer dömda till kortare straff. När kriminalvården ska hjälpa de intagna till ett liv utan kriminalitet bör tandvård, liksom sjukvård i allmänhet, vara en del. Att de rättigheter som garanteras befolkningen i stort även gäller intagna i kriminalvården bör vara en självklarhet. Rätten till tandvård för intagna i kriminalvården bör göras tydlig. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. När den dömde har avtjänat sitt straff är det viktigt att han/hon får goda chanser att komma tillbaka i samhället. Där har Kriminalvården ett tungt ansvar vad gäller hjälp med sysselsättning, boende, missbruksbehandling och övrig programverksamhet. Men det är också viktigt att allmänheten betraktar straffet som avtjänat och att personer inte stämplas för livet. Man ska då ha samma rättigheter och skyldigheter som alla andra. Det finns en oroväckande utveckling när det gäller att arbetsgivare i allt högre utsträckning begär utdrag ur belastningsregistret av arbetssökande. mening är att i de fall då det är motiverat med en kontroll av belastningsregistret finns detta redan reglerat i lag, i övrigt är det en kränkning av individens integritet och något som förhindrar återrehabilitering av dömda personer, vilket kan få mycket allvarliga konsekvenser om arbetsgivarens begäran blir gängse ordning. Frågan tas upp i Utredningen om personlig integritet i arbetslivet samt i och avvaktar därför detta arbete.