mot · GT02L22 · 2006-04-11 00:00:00 — Den bristande samordningen av regelverket mellan EU-länderna skapar stora välfärdsförluster genom att konsumenterna drar sig för att utnyttja den inre marknaden till fullo. Detta faktum lyser med sin frånvaro i regeringens beskrivning. I detta arbete har ett ansvar att verka pådrivande för ett välfungerande konsumentskydd som bygger på erfarenheterna från det nationella planet. Harmonisering är inte detsamma som att länderna ska anpassa sig till en genomsnittsnivå utan ska utgå från att medlemsländerna identifierar de gemensamma europeiska intressena och de medel som visat sig vara mest effektiva för att tillgodose dessa intressen. är det inte politiskt möjligt att genomföra en total harmonisering av det konsumenträttsliga regelverket inom hela EU. Skillnaderna är fortfarande alltför stora mellan olika länder i synen på till exempel reklam eller säkerhetskrav för produkter för barn, frågor där det inte finns någon anledning för att pruta på de höga ambitioner och den höga skyddsnivå vi har i dagens nationella lagstiftning. Men för att ska kunna utöva sitt inflytande på bästa möjliga sätt inom unionen måste vi våga formulera vår vision för vad som är ett önskvärt mål att sträva mot inom EU. För del är beskedet tydligt: slutmålet bör vara en stark och gemensam konsumenträtt för hela . Boendet utgör ofta en mycket stor del av den enskilda konsumentens utgifter. Det är därför viktigt att konsumentpolitikens aktörer i större utsträckning än tar itu med frågor angående bostadskonsumtion, köp av bostäder, hyresgästernas intressen som konsumenter och över huvud taget konsumentens position på bostadsmarknaden. har i stort sett monopol på att företräda hyresgästerna. För att få igenom en förändring eller förbättring av sitt hyresboende är man ofta tvingad att gå med i . Detta är inte acceptabelt. monopol måste brytas och den enskilda hyresgästens möjlighet att påverka boendet stärkas. En översyn av konsumentskyddet vid hyresförhållanden behövs för att öka de enskilda hyresgästernas makt över sitt boende. Råd och stöd nära konsumenterna en starkare konsumentrörelse De viktigaste insatserna i konsumentpolitiken är kanske den enskilda rådgivningen och stödet. Värdet av politiska insatser på central nivå eller god konsumentlagstiftning faller om konsumenterna inte får den hjälp som krävs för att kunna hävda sin rätt. Även om regeringen talar väl om behovet av stöd är det ännu ett område där det saknas konkreta förslag. har verkat för att den frivilliga konsumentrörelsen ska få ökat ekonomiskt stöd från staten. Det ligger en inneboende risk i att konsumentfrågorna förstatligas när stat och kommun agerar som konsumenternas företrädare. Fristående organisationer som agerar på sina medlemmars uppdrag och inte statens spelar en mycket viktig roll för att enskilda konsumenters intressen ska kunna tas till vara. När regeringen på sidan 49 skriver att Konsumentråd ska få utökat statligt stöd inom ramen för tillgängliga medel innebär detta att stödet till andra konsumentorganisationer minskar, alternativt att pengar undandras från till exempel mitt i en svår omställningsperiod. Inget av dessa alternativ är godtagbart enligt vår mening. Vi anser att statens bidrag till fristående konsumentorganisationer ska höjas med och har också anvisat denna summa i vårt budgetalternativ. Detta skapar utrymme för en faktisk höjning av ambitionerna. Övriga synpunkter på propositionen Vad som ovan beskrivits är alternativa konsumentpolitik en sammanhållen strategi för ökad makt åt enskilda konsumenter. Vi vill dock även ta tillfället i akt att kommentera vissa andra enskildheter i regeringens förslag. När slutar en försöksverksamhet att vara ett försök? I regeringens proposition föreslås en förlängning av lagen (1997:379) om försöksverksamhet avseende medverkan av i vissa tvister, som den utvidgas till hela det konsumenträttsliga området. Försöksverksamheten ska i den här omgången pågå till 2011. När slutar en försöksverksamhet att vara ett försök? Att lagen redan har förlängts och dessutom utvidgas samt det faktum att man haft positiva erfarenheter borde borga för att lagen görs permanent. Regeringen skriver att [d]en utvidgning som regeringen nu föreslår möjliggör ett kraftfullt agerande där det finns särskilda problem samt att [ä]ven om antalet prejudicerande fall har varit få konstateras i utredningsrapporten att lagen haft flera positiva effekter genom en ökad medvetenhet om konsumentskydd och konsumentskyddande civilrättslig lagstiftning både hos konsumenter och hos näringsidkare. I detta instämmer . möjlighet att driva vissa tvistemål av till exempel principiellt viktig natur är bra för praxisbildningen på det konsumenträttsliga området. Vi anser också att erfarenheterna av lagen och den utvärdering som har gjorts, är så goda att det inte finns några tungt vägande skäl mot att företa både utvidgning och permanentning genast. De remissinstanser som varit skeptiska har på ett övertygande sätt bemötts i propositionen. Lagens tillämpning på hela det konsumenträttsliga området kan inte ses som något avgörande skäl att vänta med en permanentning av en framgångsrik och värdefull försökslag. anser att det vore en fördel om lagen kunde göras permanent . Därför bör biträda förslaget till utvidgning men besluta att avskaffa tidsbestämningen i ikraftträdande- och övergångsbestämmelserna. Tillgång till andra forum för tvistlösning Möjligheten att väcka talan vid domstol måste alltid finnas, men är en domstolsprocess dyr, tidskrävande och riskfylld för den enskilde konsumenten, som oftast befinner sig i ekonomiskt underläge gentemot leverantören. Från allmän synpunkt är det viktigt att domstolarna om möjligt befrias från mål som kanske rör småsummor och kan hanteras på annat sätt. Den kartläggning av näringslivets självregleringsorgan som lagutskottet genomförde /04 visar också att det för många branscher finns väl fungerande system för hantering av konsumenttvister som ett alternativ till domstolarna. välkomnar därför att regeringen vill se över formerna för tvistlösning i . Men i det sammanhanget bör också andra, privata och/eller branschvisa tvistlösningsorgan, inkluderas i utredningens uppdrag. I sådana fall kan det givetvis inte resultera i statliga dekret om verksamheten ska organiseras, men däremot kan en ökad dialog om hur sammansättning, granskningsprinciper med mera leda till ett ökat förtroende för denna typ av organ. Här bör också beaktas möjligheten att skapa gränsöverskridande organ för tvistlösning inom EU. Det arbete som pågår inom EU med att utveckla system för alternativ tvistlösning i konsumentfrågor måste uppmuntras och även öppnas gentemot övriga länder. Exempelvis startade EEJ-Net, som tillhandahåller en kommunikations- och stödstruktur bestående av nationella kontaktpunkter i varje medlemsstat där konsumenterna kan få information och stöd vid konsumenttvister. Motsvarande system för alternativ tvistlösning rörande finansiella tjänster, FIN-net, har också inrättats. För konsumenterna och frihandeln vore det positivt om även länder utanför EU, i första hand EES- och kandidatländerna, kan ansluta sig till detta system på egen bekostnad. Regelverket för dessa och liknande informationssystem måste dock förbli en angelägenhet för EU:s medlemsländer att besluta om. Detta bör ge regeringen till känna. konsumentvägledning är ofta bra just därför att den befinner sig nära konsumenten. finns det inget obligatoriskt åtagande för kommunerna att hålla sig med konsumentvägledning och ingen tydlig ambitionsnivå. Verksamheten utformas olika och är ofta ett vanligt sparobjekt. Det har diskuterats huruvida konsumentvägledning ska vara obligatorisk och ifall nivån på service och rådgivning ska sättas med centrala politiska beslut. Trots det stora värde som konsumentrådgivningen har, finner ingen anledning till varför den ska vara ett obligatoriskt politiskt åtagande för kommunerna. Detta tillsammans med vårt höga förtroende för den ideella konsumentrörelse som regeringen till stora delar underskattar, gör att vi vill avvisa tanken om en utredning av hur en hög och likvärdig nivå kan uppnås i hela landet. Den kunskapen finns det är en fråga om politisk vilja. Det finns en uppsjö av förslag, som endera kan utgå ifrån att stärka den frivilliga konsumentrörelsen, göra de kommunala konsumentvägledarna obligatoriska med mera eller stärka de centrala myndighetsaktörernas rådgivningsverksamhet. Det krävs ett vägval mellan dessa olika strategier. Det är precis det den här konsumentpolitiska propositionen borde ha innehållit, men inte gör. I stället verkar regeringen vilja gå alla tre vägar , men helt utan att det ska kosta något eller kräva någon annan form av viljeyttring. som man ska tillsätta en utredning, säger man sig vilja förstärka information på Internet till en heltäckande konsumentportal samt starta en central telefonrådgivning. Detta är åtgärder som går stick i stäv. Och i och med överlåtandet av tidningen till Konsumentråd gör man en insats för att förstärka den frivilliga konsumentrörelsens ställning. Förslaget om en ny utredning är onödigt och bör avvisas. I stället krävs ett tydligt politiskt ledarskap i konsumentpolitiken. Detta kan aldrig utredas fram. Ett paradoxalt problem är att där konsumentvägledning på grund av flera faktorer kan vara som mest viktigt och efterfrågat, är förutsättningarna sett till ekonomi och befolkningsunderlag kanske ofta som sämst. Det kan till exempel vara så att i glesbygder med stora avstånd, där infrastrukturen är sämre utbyggd, tillgången på bredband lägre och andelen äldre i befolkningen högre finns en väsentligt större efterfrågan på lokal rådgivning än i en storstadsregion med täta förbindelser och en stor andel av befolkningen som rör sig i flera olika kommuner för att arbeta, roa sig och sova. I det senare fallet kan det till och med vara opraktiskt att hänvisas till den kommun där man bor om man en stor del av dagen befinner sig någon annanstans där tillgången på rådgivning skulle vara lättare att nå. Detta reser frågan om vad en likvärdig nivå är. De olika branschfinansierade rådgivningsbyråer som finns, till exempel , Konsumenternas Bank- och med flera, lämnar liksom alltmer information och rådgivning via telefon och Internet. Andra kanaler är konsumentjournalistik genom tidningar, radio och tv och den tillgång till kunskap och rådgivning som finns inom de frivilliga konsumentrörelserna. Tillgängligheten är alltså i regel hög när det gäller att få kvalificerade råd och information. När det gäller behovet av mer individuellt anpassad rådgivning, särskilt i skuld- och budgetrådgivning, finns det däremot all anledning att organisera denna lokalt. Hur rådgivning, stöd och annan service åt konsumenterna ser ut kan alltså variera ganska mycket mellan kommunerna, men sammantaget kan nivån vara lika hög för det. Detta är ett område där statsmakten ska vara mycket försiktig med att detaljstyra något som hanteras bäst inom de enskilda kommunerna. Den största händelsen i konsumentpolitiken i närtid är flytt till . Att den konsumentpolitiska propositionen är försenad, har ett svagt innehåll när den väl kommer och dessutom i stort sett inte alls berör medelsfrågorna är tillsammans helt oacceptabelt. Ett stort verks flytt kräver omfattande nyrekryteringar på den nya orten. För att kunna rekrytera rätt personal måste myndigheten naturligtvis ha kunskap om de långsiktiga förutsättningarna och inriktningen på arbetet. har regeringen omöjliggjort en smidig övergång. Råd & Rön tas över av Konsumentråd är positivt till att tidningen kan tas över av den frivilliga konsumentrörelsen. Det bidrar till att renodla myndighetsroll som det förstärker den frivilliga konsumentrörelsen, något som länge har verkat för. Regeringen öppnar nu dörren för ett eventuellt förbud mot telefonförsäljning som inte konsumenten godkänt på förhand (avsnitt 9.1.1). avvisar detta förslag. Det är inte rimligt att utsätta en hel bransch för kollektiv bestraffning på grund av härjningar från ett fåtal oseriösa aktörer som till exempel påstår att konsumenter ingått bindande avtal när de i själva verket bara beställt information, eller som inte respekterar att vissa konsumenter tackat nej till telefonförsäljning genom att anmäla sig till . Att det förekommer avarter inom telefonförsäljning kan inte motivera att man slår undan benen för en huvudsakligen seriös bransch. Från näringspolitisk synpunkt är det inte heller ovidkommande att callcenterföretag är mycket viktiga arbetsgivare på mindre orter och i glesbygd. Problemen med oseriös telefonförsäljning bör i stället hanteras genom en översyn av marknadsföringslagen och annan relevant lagstiftning. Det kan även bli aktuellt för att driva dessa frågor hårdare i EU. Vid försäljning över telefon måste det alltid vara försäljarens sak att bevisa att ett avtal har ingåtts, och om bevissituationen är oklar ska detta alltid tolkas till konsumentens fördel. Det är utmärkt att regeringen nu säger sig vara beredd att ge konsumentintressena en större tyngd i det internationella standardiseringsarbetet (avsnitt 9.2.2), men två problem återstår. Det första är att regeringen ger ett alltför lågt sammantaget stöd till den fristående konsumentrörelsen; som framgår på annat håll vill höja nivån på stödet. Det andra är att resonemangen om internationellt standardiseringsarbete huvudsakligen utgår från ett EU-perspektiv medan en allt större del av standardiseringen kommer att vara global. Det är viktigt att markerar att stödet till standardiseringsarbetet givetvis måste omfatta internationell verksamhet oavsett om den sker på Europanivå eller på global nivå. Regeringen flaggar i avsnitt 9.3.3 för en försöksverksamhet med offentliggörande av resultat från livsmedelskontrollen i form av så kallade , alltså dekaler som snabbt och enkelt ger konsumenten en bild av hur den aktuella livsmedelsbutiken eller restaurangen klarade den senaste kontrollen. (En rörelse som fick dåligt resultat ska givetvis ha möjlighet att, efter vidtagna åtgärder, snabbt få en ny kontroll och ett bättre smiley-betyg.) Detta är något som föreslog , och det är nu positivt att regeringen vill gå vidare i frågan. Men vi anser att erfarenheterna från de länder där liknande system redan finns är så positiva att det vore en omväg att börja med försöksverksamhet. Frågan är utredd och övervägandena finns redovisade i en statlig utredning (SOU 2005:44). är det att införa systemet i hela . Av statsminister storstilade tal om att lagstifta mot sexualiseringen av det offentliga rummet blev det bara en liten tumme: i en bisats skriver regeringen nu att den överväger att utreda förutsättningarna att i lag förbjuda könsdiskriminerande reklam (avsnitt 9.4.1). Den påtagligt vaga formuleringen om att överväga att utreda förutsättningarna för ett förbud tyder på att en tillnyktring skett i . Det är i så fall välkommet. Ända sedan den liberala ideologin växte fram har liberaler alltid gått i främsta ledet mot könsdiskriminering, förtryck av kvinnor och stereotypa könsroller. Det är därför särskilt viktigt för oss att slå fast att fördomsfulla könsrollsuppfattningar inte kan lagstiftas bort utan kräver uthållig och målmedveten opinionsbildning av män likaväl som av kvinnor. För att få bort könsdiskriminerande attityder ur marknadsföringen krävs också att vi som enskilda konsumenter använder vår makt att välja och välja bort. Hellre än att näringsidkare som spelar på grumliga könsrollsfördomar får påhälsning av polisen ska de få påhälsning av konsumenter som förklarar att de vägrar köpa deras varor. Regeringens resonemang i detta avsnitt är beklagligt luddigt och talar i allmänna ordalag om att det har blivit normalt med kränkande bilder, framför allt av kvinnor. Svepande formuleringar av det slaget, helt utan påvisbara underlag, kan inte ligga till grund för en ny lagstiftning som med nödvändighet skulle inskränka tryck- och yttrandefriheten. En minst lika rimlig tolkning skulle kunna vara att opinionsbildning har skapat ett förändrat samhällsklimat där man numera reagerar på kränkande könsrollsbeskrivningar av ett slag som man förut var mer benägen att rycka på axlarna åt. Sexism och könsrollsschabloner kan inte förbjudas bort. En eventuell utredning i en sådan riktning vore en återvändsgränd som bara betydde att värdefull tid gick förlorad.