mot · GU02Ju256 · 2006-10-26 00:00:00 — Mäns våld mot kvinnor och samkönat partnervåld tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om att regeringen bör genomföra en kunskapsöversikt och kartläggning på området samkönat partnervåld och återkomma med ett handlingsprogram för hur våldsutsatta HBT-personer som drabbas av partnervåld ska får relevant stöd och hjälp. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om att regeringen bör tillsätta en utredning för att utveckla och genomföra en nationell kostnadsberäkning av mäns våld mot kvinnor. begär att regeringen återkommer med en plan för hur staten ska ta sitt långsiktiga ekonomiska ansvar för kvinnojourernas arbete.1 tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om att regeringen bör inrätta resursjourer som har kompetens att ta emot missbrukande och psykiskt funktionshindrade kvinnor.1 tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om att länsstyrelsernas verksamhetsuppföljning, återrapporteringskrav och tillsynsansvar över kommunernas arbete på området mäns våld mot kvinnor bör skärpas.1 tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om att regeringen bör utreda och återkomma med förslag på hur en tillsynsfunktion på länsstyrelserna, med övergripande ansvar på området mäns våld mot kvinnor, kan inrättas.1 tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om att regeringen skyndsamt bör bereda förslag till de förändringar som föreslås i rapporten barns upplevelser. 1 Yrkandena 36 hänvisade till SoU. Mäns våld mot kvinnor har sin grund i maktojämlikheten mellan könen. Maktrelationen mellan kvinnor och män är den samhälleliga ram i vilken övergrepp mot kvinnor utförs. Våldets uttryck återskapas på olika sätt och i olika former överallt i vårt samhälle. Arbetet för att stoppa våldet måste ske utifrån insikten att mäns våld handlar om makt och kontroll och har sina rötter i den rådande samhällsstrukturen där män är överordnade och kvinnor underordnade. En våldsförståelse som tar sin utgångspunkt i maktordningen mellan kvinnor och män särskiljer inte våldsutövande män eller våldsutsatta kvinnor som avvikande, alltså delar inte upp samhället i Vi (icke våldsutsatta eller icke våldsamma, vi Normala) eller De (våldsutövande eller våldsoffer, de Onormala), och försöker inte hitta orsaker till våldet i främmande kulturer eller individuella avvikelser. Med en könsmaktsförståelse av våldet riktas fokus i stället på allas ansvar att ifrågasätta, utmana och bryta de strukturer och de föreställningar som grundar sig på mäns makt och kontroll över kvinnor. Det bryter också med tidigare synsätt att våldet beror på social utsatthet, alkohol, psykisk sjukdom eller integrationsproblem. Våld som utövas av män med utländsk bakgrund gentemot kvinnor med utländsk bakgrund handlar inte om kultur, utan om maktutövning. Även så kallat hedersrelaterat våld handlar om makt, kontroll och föreställningar om kön och sexualitet. Att använda kulturella markörer som förklaringsmodell för våldet osynliggör det strukturella våldet och tenderar snarare att bli ett sätt att blunda för de våldsutsattas behov. Det är viktigt att våldsutsatta själva får uttrycka sina erfarenheter och perspektiv. Den erfarenhetsbaserade kunskapen är grundläggande i allt arbete mot mäns våld mot kvinnor. vill också poängtera att en könsmaktsförståelse av våldet även är ett redskap i förståelsen av våld inom samkönade relationer. Även detta våld är relaterat till föreställningar om kön, sexualitet och makt i samhället. Partnermisshandel i homosexuella relationer är ett uttryck för en maktrelation. Våld inom samkönade relationer tenderar av olika skäl att osynliggöras i debatten om sexualiserat våld. Bristande kunskaper om och fördomar om icke-heterosexuella relationer har bidragit till att offren för våld i samkönade relationer är skyddslösa i än högre grad än kvinnor som utsätts för mäns våld. Mäns våld mot kvinnor och samkönat partnervåld handlar om våld i nära relationer och omfattas av begreppet sexualiserat våld (som inbegriper olika former av fysiskt, psykiskt och sexuellt våld som t.ex. misshandel, våldtäkt, sexuella övergrepp, trakasserier etc.). Begreppet sexualiserat våld beskriver våldet som en del av samhällets könsmaktsordning. Denna förståelse av våld leder till slutsatsen att arbetet för att stoppa våldet, liksom att ge våldsutsatta relevant skydd, stöd och hjälp, måste ta sitt avstamp i en maktanalys. Mäns våld mot kvinnor Den första omfångsundersökningen om mäns våld mot kvinnor i publicerades under . Undersökningen visar omfattningen av mäns våld mot kvinnor och synliggör de flytande gränserna mellan hot, våld och sexuella övergrepp. Den bryter föreställningen om att det finns skarpa gränser mellan olika typer av våld och där till exempel fysiskt våld klassas som värre än hot om våld i en hierarkisk ordning. Undersökningen visar bland annat att , eller var fjärde kvinna, upplevt fysiskt våld från någon man efter sin 15-årsdag. av alla kvinnor har trakasserats sexuellt. Var tredje kvinna, , har åtminstone en gång efter sin 15-årsdag utsatts för sexuellt våld av en man. Totalt sett har , alltså nästan hälften av alla svenska kvinnor, erfarenheter av någon form av våld från en man efter sin 15-årsdag. Detta innebär att våld mot kvinnor är en utbredd, frekvent och aktuell företeelse. Det motsäger bilden att det är ett fåtal män som utövar våld mot kvinnor. De åtgärder som vidtas för att stoppa våldet måste, för att vara framgångsrika, grundas i en ny förståelse där kunskaper om våldets plats i kvinnors och mäns liv sätts i förbindelse med kvinnors och mäns vardag. (Slagen , 2001). Mäns våld mot kvinnor är alltså inte en marginell företeelse som handlar om några individuella problem utan är ett allvarligt samhällsproblem som berör många människors liv och vardag. Framför allt är det en upplevd verklighet för många kvinnor och barn. Anmälningarna av mäns våld mot kvinnor har ökat . Ökningen beror både på att fler anmäler men också på att våldet har ökat, uppger (). Kriminalstatistiken visar att i majoriteten av fallen är de utsatta kvinnorna bekanta med eller har en nära relation till männen som slår, hotar och dödar. Nästan alla fall av mäns våld mot kvinnor sker i en privat sfär, ofta inom hemmets fyra väggar. Uppgifter från BRÅ visar att , , anmäldes t.ex. 24 097 fall av kvinnomisshandel, 2 152 fall av grov kvinnofridskränkning, 3054 våldtäkter, 1646 fall av sexuellt tvång och 3 216 fall av överträdelse av besöksförbud. Med den här statistiken kan vi också säga att i misshandlades 66 kvinnor per dag av närstående män och nästan 13 kvinnor per dag utsattes för våldtäkt eller sexuellt tvång. Det här är oerhört skrämmande siffror, men som om det inte vore nog vet vi dessutom att mörkertalet är stort. Både polisen, kvinnojourerna och uppskattar att av allt våld mot kvinnor anmäls till polisen. Det skulle innebära att de 24 097 fall av mäns våld mot kvinnor som anmäldes i verkligheten är fyra gånger fler! I förlängningen påverkar våldet alla kvinnors liv och handlingsutrymme. Resultatet är ett samhällsklimat där rädslan för våld begränsar kvinnors handlings- och livsutrymme, även utanför de situationer där övergreppen faktiskt sker och oavsett om man blir utsatt för faktiskt våld eller inte. Undersökningar visar att reellt och upplevt hot om våld påverkar handlingsstrategier för alla kvinnor, dvs. att kvinnor, oavsett om man känner konkret rädsla eller inte, agerar utifrån en förståelse av en våldsnärvaro. Kvinnor lär sig olika strategier för att på olika sätt hantera rädsla och fruktan för övergrepp den s.k. vardagsrädslan. På så sätt blir mäns våld en del av alla kvinnors vardag. När kvinnor i vårt samhälle tvingas leva med ett underliggande hot mot sin kroppsliga integritet och självbestämmanderätt blir det sexualiserade våldet ytterst en fråga om demokrati och grundläggande mänskliga fri- och rättigheter. Studien lika och olika om våld i samkönade parrelationer, av och (2005), har gjort ett första försök till kartläggning över förekomsten av samkönat våld i . Deras undersökning baseras på drygt 2 000 besvarade enkätundersökningar och visar att totalt har utsatts för någon form av psykologiskt, sexuellt och/eller fysiskt våld i en nuvarande eller före detta parrelation. Fysiskt våld dominerar bland lesbiska och sexuellt våld dominerar bland homosexuella män. Minst utsatthet rapporterar bisexuella män. Kön och sexualitet spelar en avgörande roll i tolkningen av samkönat partnervåld. Till exempel har inte lesbiska kvinnor en strukturellt förankrad maktposition av överordning, men själva våldshandlingen ger den lesbiska förövaren en dominerande position i parrelationen. Via våldet upprätthålls och återskapas strukturer av dominans. Det är en maktutövning som i sig är strukturellt sanktionerat i det heteronormativa samhället. Medan partnermisshandel mellan homosexuella män riskerar att tolkas som ömsesidig (män är ömsesidigt aggressiva) och inte som ett uttryck för en maktrelation, riskerar partnervåld mellan homosexuella kvinnor att osynliggöras helt (kvinnor är oförmögna att använda våld) av instanser som polis, domstolar, sjukvård och socialtjänst. I tolkningen och förståelsen av samkönat våld finns en dubbelhet, som ger olika kontexter för kvinnor respektive män. Å ena sidan är makt manligt kodat, men om vi bara väljer att tolka makten som ett uttryck för manlighet finns risken att vi inte ser maktuttryck bortom kön. Å andra sidan kan makt utövas oavsett kön, men om vi frikopplar kön från uttryck för makt är risken stor att sambandet mellan konstruerad manlighet och makt osynliggörs. Lösningen på detta dilemma, menar och (2005), bör sökas först och främst på en konkret nivå som man håller fast vid en könsmaktsanalys. Schablonbilderna av homosexuella relationer och föreställningar kring våld och aggressivitet står i vägen för att våld inom samkönade relationer uppmärksammas och förstås. På samma sätt utsätter människors homofobi (rädsla och avsky för HBT-personer) och heterosexism (samhället förutsätter att människor är heterosexuella och att det är att vara normal) HBT-relationer för en samhällelig isolering och gör samkönade parrelationer till ett slutet system. Det innebär att parterna blir beroende och socialt bundna till varandra. Detta är en viktig mekanism för att förstå vägen in i en våldsrelation för samkönade par. Stödet till personer som blir utsatta för våld i sin parrelation är organiserat enligt en heteronormativ ordning och vart homosexuella offer och förövare skall vända sig är en öppen fråga. Det saknas en övergripande organisering och ett samförstånd. För att skapa förutsättningar för att på olika sätt hjälpa och stödja HBT-personer som utsätts för våld i nära relationer behövs både fler undersökningar och mer kunskap om partnervåld, liksom det behövs en ökad HBT-kompetens bland alla instanser (polis, sjukvård, socialtjänst, kvinnojourer etc.) som möter våld i nära relationer. Regeringen bör göra en kunskapsöversikt och kartläggning på området och återkomma med ett handlingsprogram för hur HBT-personer som drabbas av partnervåld skall få relevant stöd och hjälp. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. Utveckla mätmetoder för kostnaderna för mäns våld Mäns våld mot kvinnor är ett samhällsproblem som inte bara har konsekvenser på ett socialt plan utan även får stora effekter på samhällsekonomin. Kostnaderna för det könsrelaterade våldet har både direkta och indirekta variabler. Det handlar om direkta vårdkostnader för utsatta kvinnor och barn, polisinsatser, ambulanskostnader, kostnader för rättsprocesser, häktning, kriminalvård och rehabilitering, skyddat boende, men också bortfall i arbetstid och begränsande av kvinnors deltagande i samhällslivet. Utöver det tillkommer kostnader för barn som tagit skada av att bevittna våld och växa upp i våldsamma familjer. Ett enda misshandelsfall kan kosta flera miljoner. Filosofie doktor vid juridiska institutionen på har i en studie, som presenterats, följt ett fall där en kvinna misshandlats av sin man och beräknat kostnaden för detta fall. Kvinnans hälsa försämrades och påverkade hennes förmåga att arbeta. Det i sin tur ledde till att 1,7 miljoner betalades ut från a-kassan och en kvarts miljon från . Turerna inom polis och rättsväsendet kostade nära . För blev slutsumman , där hälften var kostnader för kontakter med barn- och ungdomspsykiatrin till stöd för kvinnans barn som mådde dåligt. För kommunen blev slutsumman , som främst handlade om kostnader för . Den misshandlade kvinnan fick själv betala nära , bland annat för dubbelt boende och advokatkostnader. För kvinnans arbetsgivare ledde misshandeln till en kostnad på . Utöver de direkta kostnaderna beräknas kvinnan dessutom ha gått miste om inkomster på nära . Hennes framtida pension förväntas bli lägre eftersom misshandeln och turerna runt den har påverkat hennes löneutveckling negativt. Totalt sett beräknas summan av samhällets kostnader i det studerade fallet uppgå till . Staten bär den största kostnaden, . I har man försökt beräkna den direkta kostnaden för mäns våld mot kvinnor (Piispa & , 2001). Studien bygger på data över dem som har sökt offentlig hjälp, vilket är en minoritet av alla våldsutsatta kvinnor, och därför är resultatet med all säkerhet missvisande. Men det är en mycket intressant studie och ett viktigt första försök att kartlägga samhällskostnaderna till följd av mäns våld mot kvinnor. Den finska studien visar att uppgick de direkta kostnaderna till 252,5 miljoner finska mark (i dåtidens penningvärde). Siffror från beräknar att direkta kostnader för mäns våld mot kvinnor uppgår till 900 miljoner USD . I beräknas den våldsrelaterade frånvarofrekvensen på arbetet och ökade hälsokostnaden för arbetsgivarna till ca 4 miljarder USD . En brittisk forskningsstudie påvisar att den totala kostnaden för kvinnomisshandel är , vilket motsvarar per invånare. I har tillsatt en utredningsgrupp för att försöka beräkna vissa delar av kostnader för mäns våld mot kvinnor. Även polisen har försökt göra egna uppskattningar av hur mycket deras insatser på området kostar, vilka landar på cirka 370 miljoner . Det finns ännu ingen övergripande statistik på vad mäns våld mot kvinnor kostar det svenska samhället totalt. Det är en brist och gör det lättare att blunda för problemen, som i sin tur kan leda till att frågan inte tas på allvar. anser att , som föregångsland i arbetet med att bekämpa mäns våld mot kvinnor, bör agera i denna fråga. Det behövs en prislapp på mäns våld mot kvinnor och barn. Utöver de individuella kostnaderna i form av själsliga sår, begränsat livsutrymme, sjukskrivning osv. är det viktigt att genomföra en allomfattande analys och en beräkning på vad det kostar samhället. Det är pengar vi skulle kunna satsa på bättre sjuk- och hälsovård, bättre skolor och arbetsmiljö, höjning av kvinnors löner etc. För att få en heltäckande bild av mäns våld mot kvinnor och dess ekonomiska konsekvenser bör en utredning tillsättas för att utveckla en vetenskaplig metod för och genomföra en nationell kostnadsberäkning av mäns våld mot kvinnor och barn. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. Frihet från sexualiserat våld är en mänsklig rättighet som finns stadfäst i internationella konventioner och handlingsplaner. FN:s konvention om avskaffande av all slags diskriminering av kvinnor (CEDAW) och deklaration om avskaffande av våld mot kvinnor har fastställt att könsrelaterade våldshandlingar kränker, skadar och upphäver kvinnors åtnjutande av sina grundläggande fri- och rättigheter. FN stadfäster att all form av könsdiskriminering måste förändras genom övergripande åtgärder och är statens ansvar. I , liksom i resten av världen, är mäns våld mot kvinnor ett gigantiskt samhällsproblem. Trots det är det en politisk fråga som ofta behandlas med en provocerande likgiltighet. Frivilliga eldsjälar organiserade i kvinno- och tjejjourerna står i stor utsträckning för de praktiska stödinsatserna till utsatta flickor, kvinnor och barn. Genom kvinnors ideella frivilligarbete i jourerna kan brottsoffer få relevant hjälp trots att samhällets insatser brister. På så sätt hjälper också kvinnojourerna staten att spara mycket pengar. De gör enorma insatser för samhället och är en för tusentals flickor, kvinnor och barn. finns det kvinnojourer i ungefär hälften av landets kommuner. Jourernas styrka ligger i att de är skapade av kvinnor och för kvinnor och deras behov. Det är en frizon där ingen ifrågasätter kvinnors och barns upplevelser av våld. Som fristående instans kan de på bästa sätt tillvarata kvinnors och barns intressen och behov. Tjej- och kvinnojourerna spelar också en central roll när det gäller att synliggöra och beskriva mäns våld mot kvinnor, de sprider kunskap om våldets mekanismer och konsekvenser och på vilket sätt man bör hjälpa och stödja kvinnor och barn som utsätts för misshandel och andra övergrepp. Trots jourernas erfarenheter och kunskaper om mäns våld mot kvinnor har de fortfarande inte en självklar status och existerar under osäkra förhållanden. Detta är en paradox då företrädare för polis, socialtjänst och sjukvård själva anser att de lokala kvinnojourerna ger ett mer heltäckande stöd till utsatta kvinnor än vad de själva kan erbjuda. Allt för många kvinnojourer har en otillräcklig finansiering och får tävla om kommunens bidrag med övriga organisationer som om det vore fråga om en fritidssysselsättning! Bristen på finansiering och ansvarstagande från kommunerna resulterar i att kvinnojourernas verksamhet begränsas. Situationen för kvinnor som behöver skydd, akut hjälp, stöd och råd är på flera håll helt ohållbar. Vi framhåller (CEDAW) som stadfäster att det patriarkala våldet grundas på en samhällelig struktur och att det är statens ansvar och skyldighet att vidta åtgärder mot all diskriminering av kvinnor. Staten har det övergripande ansvaret att stötta lokala kvinnojourer och se till att de kan fortsätta sin verksamhet. Vi anser att det självklara är att staten tar det övergripande finansiella ansvaret för arbetet med konsekvenserna av mäns våld mot kvinnor. är stolt över att ha bidragit till en ökad satsning på bland annat kvinnojourerna. Under förra mandatperioden drev vi igenom en ökad satsning på våldsutsatta kvinnor och barn med närmare 100 miljoner. Medlen fördelas till kommuner och ideella kvinnor-, tjej- och brottsofferjourer som ansöker om medel för att utveckla omhändertagandet av brottsoffer. Tyvärr finns det inga möjligheter för kvinnojourerna att göra långsiktiga planeringar för sin verksamhet utifrån denna satsning. Därför föreslår vi att regeringen ges i uppdrag att återkomma med en plan för hur staten ska ta sitt långsiktiga ekonomiska ansvar för kvinnojourernas arbete. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. Lesbiska kvinnor känner sig inte alltid välkomna till kvinnojourerna och det kan vara svårt att erbjuda trygghet om man inte tänker på att väninnan som kommer till jouren egentligen är förövaren. har länge värnat om stödet till brottsofferjouren för HBT-personer och menar att arbetet måste utökas och intensifieras. Därför yrkar vi om en kartläggning och ett handlingsprogram för stöd till HBT-personer i denna motion. Några kvinnojourer ger möjlighet till stödkontakt för blinda och döva kvinnor, men få jourer har handikappanpassade lägenheter vilket gör fysiskt funktionshindrade kvinnor, liksom äldre kvinnor, extra utsatta. Därför avsätter pengar i budgetmotionen för att stödja kvinnojourerna i arbetet med att tillgänglighetsanpassa jourernas lokaler. Våldsutsatta kvinnor som missbrukar och/eller är psykiskt funktionshindrade kommer särskilt i kläm. Vi föreslår att staten bör ta ett särskilt ansvar för de mest utsatta kvinnorna. har därför avsatt pengar i budgetmotionen för att inrätta resursjourer med kompetens att ta emot missbrukande och psykiskt funktionshindrade kvinnor. Analogt med detta anser att regeringen bör återkomma med förslag på inrättande av resursjourer som har kompetens att ta emot missbrukande och psykiskt funktionshindrade kvinnor. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. anser att en ensidig fokusering på kvinnojourerna osynliggör kommunernas grundläggande ansvar för brottsoffer och för att bryta, stävja och bekämpa mäns våld mot kvinnor. Vi vill poängtera att kommunerna, enligt 8a§ sociallagen, skall ta sitt ansvar för att tillgodose kompetent stöd till samtliga våldsutsatta kvinnor som söker hjälp. har också under ett flertal år motionerat om en ändring i socialtjänstlagen, en ändring av ordet bör mot ordet skall i 5 kap. 11 § socialtjänstlagen, för att stärka socialnämndens skyldighet att ge stöd och hjälp till brottsoffer. Denna bestämmelse gäller särskilt kvinnor som är eller har varit utsatta för våld eller övergrepp i hemmet. Den förra regeringen lovade att genomföra en sådan förändring av lagen . lämnade också under förra mandatperioden ett tillkännagivande till regeringen med den innebörden. Hur den nuvarande borgerliga regeringen kommer att agera är än så länge oklart. Därför yrkar även , i motionen Socialpolitik, att 5 kap. 11 § socialtjänstlagen skall skärpas. Såväl Utredningen om kvinnofridsuppdragen, Slag i luften (SOU 2004:121), som Utredningen om stöd för våldsutsatta kvinnor, Att ta ansvar för sina insatser (SOU 2006:65), konstaterar och identifierar en rad brister i kommunernas insatser och stöd till våldsutsatta kvinnor. Handlingsplaner för arbetet med våldsutsatta brottsoffer finns i av kommunerna och är på gång i de flesta övriga. Däremot saknar flertalet rutiner och riktlinjer för att bemöta våldsutsatta kvinnor, och avsaknaden av en kommunöverskridande samordning är ett stort problem. Samordning är av största vikt i fråga om skyddat boende, men kan också vara det avseende insatser för män som utövar våld. I betänkandet till SOU 2006:65 finns en rad förslag som anser vara mycket angelägna. Vi utvecklar detta i motionen Socialpolitik. Länsstyrelsernas granskningar av kommunernas arbete på området hur handlingsplaner används, om fortbildning bedrivs och hur stora resurser som avsätts för arbetet visar att området mäns våld mot kvinnor är eftersatt. I enlighet med utredningen (SOU 2004:121) anser att länsstyrelserna bör öka sina insatser, verka för en ökad regional samverkan, göra mer ingående granskningar av kommunerna och mer frekvent rapportera till regeringen. Därför bör länsstyrelsernas verksamhetsuppföljning, återrapporteringskrav och tillsynsansvar över kommunernas arbete på området mäns våld mot kvinnor skärpas. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. Analogt med detta anser att det dessutom kan behövas en särskild tillsynsfunktion på länsstyrelserna som har det övergripande ansvaret på området. Denna kan till exempel vara kopplad till jämställdhetsexperterna eller socialkonsulenterna. Regeringen bör utreda och återkomma med förslag på hur en tillsynsfunktion på bästa sätt kan inrättas. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. Kommunerna måste ta sitt ansvar för att tillgodose kompetent stöd till samtliga våldsutsatta kvinnor som söker hjälp. För att kommunerna inte skall vara utelämnade till enskilda socialsekreterares kompetens måste kunskapen om mäns våld mot kvinnor förbättras rejält. anser att hela personal skall kompetensutvecklas kring sexualiserat våld, särskilt avseende så kallat hedersrelaterat våld, psykiskt och fysiskt funktionshinder samt missbruksproblematik. Det måste finnas kunskap och metoder för att fånga upp signaler samt ge stöd och skydd till kvinnor, ungdomar och barn som är utsatta för mäns våld. har därför avsatt pengar i budgetmotionen för att kompetensutveckla personal. På uppdrag av tidigare regering och samarbetspartier presenterades en kartläggning och beskrivning av verksamheter som arbetar för att få män att sluta använda våld mot kvinnor och barn, samt verksamheter riktade till flickor och pojkar som upplever mäns våld mot kvinnor i sin familj.