mot · GU02So333 · 2006-10-29 00:00:00 — tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om att regeringen bör bereda frågan om ansvar för fortbildning av hälso- och sjukvårdspersonal avseende komplementärmedicin. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om att bör ges i uppdrag att utreda och lämna förslag till nationella riktlinjer för komplementärmedicin. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om att skyndsamt tillsätta en utredare och bereda frågan om ett register för utövare av komplementärmedicin. I Motzi och rapport om Komplementärmedicin, som gjordes på uppdrag av Kommuner och Landsting, konstaterar de att komplementära behandlingsmetoder blivit allt vanligare som förstahandsbehandling. Med komplementära behandlingar menas t.ex. akupunktur, kiropraktik och naprapati. Många av dessa behandlingar återfinns numera inom både den komplementära och traditionella medicinen. utgjorde dessa behandlingar inte sällan det sista halmstrået. De konstaterar också att det blivit allt vanligare med ett formaliserat samarbete mellan skolmedicinen och den komplementära medicinen. Den komplementära medicinen kan konstateras ha fortsatt starkt genomslag och används av många människor. Det framgår bl.a. av en undersökning som gjordes på uppdrag av . Nästan hälften av de 1001 tillfrågade personerna hade sökt någon form av alternativmedicinsk vård. kartlade också 16 av landets landsting. Det visade sig då att samtliga erbjöd komplementärmedicinsk behandling i form av massage och akupunktur. Av tradition råder det en ömsesidig misstro mellan komplementär medicin och traditionell naturvetenskaplig medicin, s.k. skolmedicin. Det har dock ändå på vissa områden skett öppningar och polariseringen mellan olika skolor tycks minska, t.ex. inom just de tidigare nämnda områdena massage och akupunktur. Även kiropraktik och naturläkemedel har vunnit ökad acceptans. Det råder stora skillnader mellan olika länder vilken satsning som görs på komplementärmedicin och hur accepterad den är. I beräknas det att ca 628 miljoner besök görs hos komplementära medicinare, medan bara 390 miljoner besök noteras hos skolmedicinska läkare. I och undervisas och forskas det numera officiellt i komplementärmedicin t.ex. i traditionell kinesisk medicin, naturläkemedel och homeopati. Flera länder har också professurer inom det komplementärmedicinska området bl.a i , och . har ett eget center för den komplementära medicinen, som har en självständig status inom . En genomgående faktor som lyfts vid studier av den komplementära medicinen är att patienterna ofta upplever att behandlaren tar hänsyn till helheten och till hela människans behov. Den reglering som finns återfinns framför allt i lagen om yrkesverksamhet inom hälso- och sjukvården (LYHS 1998:531), 4:e kapitlet där det bl.a. återges vilka åtgärder som endast är förbehållna behörig sjukvårdspersonal behandling av cancer, diabetes, epilepsi, användning av hypnos eller radiologiska metoder. Dessutom är det inte tillåtet att behandla gravida kvinnor eller barn . Det finns mycket positivt med den komplementära medicinen, men det är ett stort och tämligen outforskat område som ställer patienten ensam att själv bedöma kvaliteten. och () visar dock alltmer intresse, och vid SBU:s utvärderingar tas även hänsyn till komplementära metoder. Det finns ändå behov av ett tydligt regelverk och en möjlighet för de skolmedicinska utövarna att föra en dialog med patienterna om komplementär medicin, framför allt för att behandlingen av patienten annars kan äventyras. Vi vet att alternativmedicinska preparat kan påverka annan medicinsk behandling på ett negativt vis. Exempelvis stör johannesört effekten av blodförtunnande läkemedel. Det kan också för enskilda patienter vara lämpligt att rekommendera komplementär behandling före skolmedicin, t.ex. vid stressrelaterad ohälsa. Skolmedicinen och den komplementära medicinen bör samverka mer för att öka patientsäkerheten. I den tidigare refererade rapporten av och efterfrågas vem som har ansvaret för att hälso- och sjukvårdspersonalen i landstingen erhåller den fortbildning i komplementärmedicin som blivit alltmer nödvändig för att kunna ge råd och bedöma konsekvenserna av behandling med komplementärmedicin. Vi menar att detta är en viktig fråga som regeringen bör bereda. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. På grund av det ökade användandet av komplementärmedicin har () efterlyst nationella riktlinjer hos medlemsländerna för hur denna del av vården ska hanteras. Även inom EU verkar man för att medlemsländerna mer aktivt ska reda ut sitt förhållningssätt till den komplementära vården. Det finns ingen klar definition av begreppen alternativ- och komplementärmedicin, vilket är en brist då dessa definitioner kan inrymma vitt skilda behandlingar beroende på varje lands kultur. I ingår t.ex. homeopati i det ordinarie sjukförsäkringssystemet. Bristen på en tydlig definition i vad som omfattas av komplementärmedicin konstaterades också i Eklöfs och rapport. har en privat donation till inneburit att en enhet för forskning avseende komplementära behandlingsmetoder kan starta. Det är självfallet positivt med ökad kunskap och forskning inom området, men det optimala vore att sådan forskning var en del av den offentligt finansierade forskningen. har vid upprepade tillfällen motionerat om behovet av att upprättar nationella riktlinjer samt tar ett helhetsgrepp vad gäller den komplementära medicinen. har dessa yrkanden besvarats negativt. Utredningen om ett register för komplementärmedicinska utövare, som bereds inom , är dock ett steg i rätt riktning. Men för att öka säkerheten för patienterna och bredda utbudet av verksamma behandlingar krävs det enligt vår mening ett samlat grepp. Det är därför en brist att ännu inte tagit fram några riktlinjer avseende prissättning och lagstiftning, något som ytterst drabbar den enskilda patienten. Enligt , forskare vid , är detta att från statens sida lämna patienten i sticket om man bortser från den komplementära medicinen. anser därför fortfarande att det finns starka skäl för att bör ges i uppdrag att utreda och lämna förslag till nationella riktlinjer för den komplementära medicinska vården. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. Den förra regeringen beslutade alltså i samarbete med och att frågan om ett register för utövare av komplementärmedicin ska fortsätta att utredas. Registrets huvudsakliga ändamål är att öka patientsäkerheten. Frågan om ett komplementärmedicinskt register har redan utretts en gång, men den utredningen gav inte svar på alla nödvändiga frågor. Det handlar framför allt om hälso- och sjukvårdens personals möjligheter att utöva vissa metoder inom området komplementärmedicin. Denna fråga har redan dragits i långbänk, och därför menar vi att den nytillträdda regeringen skyndsamt ska tillsätta en utredare och bereda frågan. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna.