frsrdg · GT04RS5 · 2006-01-01 00:00:00 — I paragrafen finns bestämmelser om när redovisning utanför statsbudgeten får ske. Bestämmelsen motsvarar delvis 18 § budgetlagen. Bakgrund och syfte med bestämmelsen behandlas i avsnitt 4.4. Som exempel på verksamhet som redovisas utanför statsbudgeten kan anföras den internationella verksamhet som bedriver. I paragrafen finns en bestämmelse om beställningsbemyndigande för myndigheter. Bestämmelsen motsvarar 12 § budgetlagen. Bakgrund och syfte med bestämmelsen behandlas i avsnitt 5.1. I budgetlagen anges att bemyndigandet grundar en rätt att göra åtaganden "även" under senare budgetår. I förevarande paragraf har ordet "även" fått utgå. Detta innebär att det bara är åtaganden som medför utgifter under senare budgetår än det år statsbudgeten avser som omfattas av bemyndigandet. Detta överensstämmer med den tolkning 12 § budgetlagen har fått i praktiken. I paragrafen regleras sådana åtaganden i den löpande verksamheten som måste göras för att förvaltningen och administrationen hos myndigheten ska fungera. Första stycket i bestämmelsen motsvarar 13 § budgetlagen. Bakgrund och syfte med bestämmelsen behandlas i avsnitt 5.2. Bestämmelsen i andra stycket utgör ett undantag från det generella bemyndigande som myndigheten har enligt första stycket. Myndigheten får inte utan bemyndigande ingå hyres- eller arrendeavtal med en längre löptid än . Bestämmelsen motsvarar vad som gäller myndigheter under regeringen enligt förordningen (1993:528) om statliga myndigheters lokalförsörjning. Bestämmelsen avser de fall då myndigheten ingår hyres- eller arrendeavtal för sin egen lokalförsörjning. Den hindrar inte att exempelvis riksdagsförvaltningen hyr ut lokaler än utan bemyndigande. Ett avtal ska anses ha en löptid längre än om det inte innehåller någon rätt för myndigheten att säga upp avtalet . Finns en möjlighet till uppsägning av avtalet inom den angivna tiden behövs inte något särskilt bemyndigande från . I paragrafen finns bestämmelser om finansiering av sådana anläggningstillgångar som används respektive inte används i myndighetens verksamhet. Bestämmelsen motsvarar i huvudsak 20 § budgetlagen. Bakgrund och syfte med bestämmelsen behandlas i avsnitt 6.1. Enligt bestämmelsen i första stycket ska anläggningstillgångar som används i statens verksamhet som huvudregel finansieras med lån i . Bestämmelsen är till skillnad från sin motsvarighet i budgetlagen tvingande. fastställer en eller flera ramar för varje myndighet. Med låneram avses vad myndigheten får ha som låneskuld hos . Till låneskulden räknas dels utestående lån, dels belastningen på ett eventuellt avistakonto. Om en myndighet förutser att en tilldelad låneram inte kommer att räcka, bör den begära en ny, förhöjd låneram på tilläggsbudget. Om en myndighet träffar avtal om leasing enligt 15 § ska detta beaktas vid beräkningen av utnyttjad låneram. kan enligt andra meningen i första stycket besluta om en annan finansieringsform. Undantagsregeln gör det möjligt att besluta om anslagsfinansiering för anläggningstillgångar hos JO. investeringar i anläggningstillgångar utgörs av normala förvaltningsinvesteringar som bör lånefinansieras. Även riksdagsförvaltningens förvaltningsinvesteringar i den egna verksamheten bör som huvudregel lånefinansieras. Liksom i fråga om lån till myndigheter under regeringen fastställer ränta och andra villkor för aktuella lån. Sådana villkor kan t.ex. vara villkor om löptid och amorteringar. Bestämmelsen markerar att myndigheterna själva inte kan bestämma dessa villkor. Detta överensstämmer med vad som gäller för myndigheter under regeringen (jfr kapitalförsörjningsförordningen). Av andra stycket framgår att sådana anläggningstillgångar som inte används i myndigheternas verksamhet ska finansieras med anslag. Att en anläggningstillgång används i verksamheten innebär att den skall utgöra en produktionsfaktor, en s.k. insatsresurs i verksamheten. I övrigt kan här hänvisas till författningskommentaren till 20 § budgetlagen (prop. 1995/96:220 s. 96 f.). I paragrafen finns bestämmelser om att vissa anläggningstillgångar ska finansieras med anslag. Bestämmelsen motsvarar delvis den tillämpning som 22 § budgetlagen fått. Bakgrund och syfte med bestämmelsen behandlas i avsnitt 6.1. Bestämmelsen anger vissa undantag från huvudregeln om lånefinansiering av anläggningstillgångar som används i myndighetens verksamhet. Bestämmelsen gäller även om tillgångarna inte används i myndighetens verksamhet. Konstföremål, bostadsrätter och mark ska alltid finansieras med anslag. Gemensamt för dessa tillgångar är att de har ett bestående värde och att de därför inte skrivs av. Vidare ska sådana investeringar som huvudsakligen syftar till att bevara riksbyggnaderna finansieras med anslag. Detta hindrar emellertid inte att investeringen även kan ha ett verksamhetsmässigt intresse. Avgörande för om anslagsfinansiering ska ske är, som anförts i avsnitt 6, om investeringen kan sägas ha ett vidare samhälleligt eller statligt intresse. Karakteristiskt för de investeringar som avses med undantaget är också att de tar betydande resurser i anspråk. Sådana investeringar i riksbyggnaderna som har en mer direkt koppling till verksamhet ska dock enligt huvudregeln i 11 § finansieras med lån. Med riksbyggnaderna menas endast de byggnader som ligger på . I paragrafen regleras finansiering med donationer och bidrag. Bakgrund och syfte med bestämmelsen behandlas i avsnitt 6.1. Med donation avses varje slag av överlåtelse av egendom till en myndighet genom gåva eller testamentariskt förordnande som sker utan krav på motprestation eller särskild förmånsställning och där egendomen inte bildar stiftelse. En förutsättning för att finansiering av anläggningstillgångar ska få ske med donationer och bidrag är att medlen ska svara för en del av eller hela finansieringen. Bestämmelsen avser inte bidrag från andra statliga myndigheter eftersom myndigheterna utgör olika delar av samma rättssubjekt, staten. I paragrafen finns bestämmelser om räntekonto i och myndigheternas finansiering av rörelsekapital. Det sakliga innehållet motsvaras i huvudsak av vad som gäller enligt 21 § budgetlagen och enligt kapitalförsörjningsförordningen. Bakgrund och syfte behandlas i avsnitt 6.2. Bestämmelserna i första stycket innebär att myndigheten ska använda ett räntekonto i för medel som myndigheten disponerar för sin verksamhet. Alla inbetalningar avseende avgifter, bidrag och andra likvida medel som myndigheten själv får disponera och som används för att finansiera den egna verksamheten ska tillföras kontot. Räntekontot får inte användas för andra likvida medel. Till räntekontot ska t.ex. inte sådana anslagsmedel föras som ska användas till ett annat ändamål än myndighetens verksamhet, t.ex. partistödet. Bestämmelsen i andra stycket ger myndigheterna möjlighet att finansiera rörelsekapital med kredit på myndighetens räntekonto i . Kreditnivån på räntekontot är fastställd i lagtexten. Detta innebär att myndigheten inte behöver begära en årlig kreditram hos . har dock en möjlighet att besluta om en annan kreditnivå än den som anges i lagtexten. Krediten beräknas på anslagsmedel som myndigheten disponerar för sin egen verksamhet och som anvisats för det aktuella budgetåret. Den beräknas därmed inte på eventuellt anslagssparande . Uttrycket "för sin verksamhet" har här samma innebörd som i första stycket. Av sista meningen i andra stycket framgår att beslutar om ränta och andra villkor för krediten. I tredje stycket finns en bestämmelse som ger myndigheter rätt att disponera de ränteintäkter som kan uppkomma på ett räntekonto. I paragrafen finns bestämmelser om leasing. Bakgrund och syfte behandlas i avsnitt 6.3. Leasing bör användas endast när fördelarna är uppenbara. Vid bedömningen av om ett leasingavtal leder till lägre kostnader för staten än köp bör hänsyn tas till samtliga investeringseffekter, såväl i pengar räknat som övriga kvantitativa och kvalitativa effekter. I paragrafen finns bestämmelser om att myndigheten har rätt att få kompensation för ingående mervärdesskatt. Bakgrund och syfte med bestämmelsen behandlas i avsnitt 6.4. Bestämmelsen motsvarar vad som gäller för myndigheter under regeringen enligt förordningen (2002:831) om myndigheters rätt till kompensation för ingående mervärdesskatt. Även myndigheterna under har fått sådan kompensation tidigare. Myndigheternas rätt till detta blir genom införandet av denna bestämmelse lagfäst. Paragrafen handlar om avgifter. Bakgrund och syfte med bestämmelsen behandlas i avsnitt 7.1 och 7.2. I första stycket finns en bestämmelse om att myndigheter inte får ta ut avgifter om inte , i denna eller annan lag eller på annat sätt, beslutat om detta. Samma förutsättningar gäller för att få bestämma avgiftens storlek. I andra stycket finns bestämmelser om hur storleken på en avgift ska bestämmas. Bestämmelsen gäller i de fall myndigheten själv får bestämma avgiftens storlek. Innebörden av bestämmelsen är att avgifter som myndigheten bestämmer ska beräknas så att de helt eller delvis täcker kostnaderna i den avgiftsbelagda verksamheten. Avgiften får inte beräknas så att verksamheten ska gå med vinst. I detta avseende överensstämmer bestämmelsen med vad som gäller för myndigheter under regeringen (jfr avgiftsförordningen). I paragrafen finns bestämmelser om att en myndighet får ta ut avgifter för viss verksamhet av tillfällig natur eller mindre omfattning. Paragrafen motsvarar vad som gäller för myndigheter under regeringen (jfr avgiftsförordningen [1992:191]). Särskilda kommentarer till dessa regler finns i regeringens förordningsmotiv avgiftsförordning (Fm 1992:3). Bakgrund och syfte med bestämmelsen behandlas i avsnitt 7.1. Förordningsmotiven kan tjäna som vägledning för tolkningen av den nu aktuella bestämmelsen. I nämnda förordningsmotiv anges vad som ska anses vara verksamhet av mindre omfattning. Av motiven framgår att "mindre omfattning" ska sättas i relation till varje enskild myndighets totala verksamhet. Verksamhet som utgör en mindre del av myndighetens totala omslutning kan dock vara av sådan volym att den likväl inte kan anses vara av mindre omfattning. Det kan tilläggas att verksamheten inte anses vara av mindre omfattning om de sammanlagda intäkterna överstiger ett belopp som motsvarar av de totala kostnaderna för myndighetens egen verksamhet (jfr allmänna råd till avgiftsförordningen). ger ut publikationer, bl.a. tidningen samt riksdagstrycket. Avgifter för dessa publikationer, som inte kan anses tillhandahållas i endast mindre omfattning, får tas ut med stöd av 9 § lagen (2000:419) med instruktion för riksdagsförvaltningen. Av 20 § framgår att myndigheterna får disponera avgifter som tas ut enligt förevarande bestämmelse. I paragrafen ges riksdagsförvaltningen och rätt att ta ut avgifter för kopior, avskrifter och utskrifter av allmänna handlingar. Bestämmelsen tar sikte även på sådana upptagningar som endast kan läsas eller avlyssnas eller på annat sätt uppfattas endast med tekniska hjälpmedel, exempelvis videoband. Bestämmelsen motsvarar i huvudsak vad som gäller för myndigheter under regeringen (jfr avgiftsförordningen). Bakgrund och syfte med bestämmelsen behandlas i avsnitt 7.1. Bestämmelsen är till skillnad från sin motsvarighet på regeringsområdet fakultativ. Myndigheten får alltså välja att inte ta ut avgifter enligt bestämmelsen. En strävan efter god hushållning med statens resurser ska ligga till grund för myndighetens bedömning av om avgift ska tas ut eller inte. JO omfattas inte av denna bestämmelse. För JO gäller i stället - enligt 27 § lagen (1986:765) med instruktion för ombudsmän - att expedition som huvudregel ska utfärdas utan avgift. Med expedition avses även utlämnande av kopior m.m. av allmän handling. I andra stycket ges en hänvisning till nämnda lag. Genom paragrafen ges myndigheter under rätt att disponera avgiftsinkomster från frivilligt efterfrågade varor och tjänster, om intäkterna helt eller delvis ska täcka myndighetens kostnader i verksamheten. Detta motsvarar vad som enligt 19 § budgetlagen gäller för regeringen. Av bestämmelsen framgår vidare att myndigheterna får disponera avgifter för kopior m.m. Paragrafen inleder det avsnitt i lagen som behandlar frågor om förfogande över statlig egendom. Enligt 9 kap. 9 § RF fastställer i den omfattning som behövs grunderna för förfogandet över statens egendom. I fråga om förfogandet över egendom som enligt 9 kap. 8 § RF står till regeringens disposition finns bestämmelser i 24-34 §§ budgetlagen. Bakgrund och syfte med den här aktuella bestämmelsen behandlas i avsnitt 8.1. Första stycket innehåller en upplysning om vad bestämmelserna handlar om. I andra stycket begränsas tillämpningsområdet för de följande bestämmelserna i avsnittet på det sättet att de inte gäller försäljning av frivilligt efterfrågade varor och tjänster i avgiftsfinansierad verksamhet och inte heller avgifter som myndigheten får disponera med stöd av 20 §. I förtydligande syfte är bestämmelsen formulerad något annorlunda än sin motsvarighet i 24 § andra stycket budgetlagen. Någon skillnad i sak är dock inte åsyftad. Av tredje stycket framgår att bestämmelserna om försäljning också gäller byten. I fjärde stycket föreskrivs att bestämmelserna om fast egendom även gäller tomträtt samt byggnad som är lös egendom. Bakgrund och syfte med bestämmelsen behandlas i avsnitt 8.3. I paragrafen slås fast att riksdagsförvaltningen får förvärva och förvalta fast egendom. En sådan rätt har inte ombudsmän och . Bestämmelsen har inte någon motsvarighet i budgetlagen. Däremot har regeringen i förordningen (1993:527) om förvaltning av statliga fastigheter föreskrivit att endast fastighetsförvaltande myndigheter får förvärva och förvalta fastigheter. Regeringen beslutar enligt förordningen vilka myndigheter som ska förvalta fastigheter. Bakgrund och syfte med bestämmelsen behandlas i avsnitt 8.2. Med förvaltning avses ansvar för förvärv, upplåtelse, drift och underhåll samt avyttring av fast egendom för statens räkning. I paragrafen finns bestämmelser om investeringsplaner. Bestämmelsen saknar motsvarighet i budgetlagen. Bakgrund och syfte med bestämmelsen behandlas i avsnitt 8.2. ska till lämna förslag till en investeringsplan. Investeringsplanen ska innehålla en sammanställning av de investeringar som myndigheten avser att göra framåt i tiden. Den ska omfatta förvärv samt ny- och ombyggnad av fast egendom. Av 21 § fjärde stycket följer att planen därutöver ska omfatta förvärv av tomträtt, bostadsrätt och byggnad som är lös egendom samt ny- och ombyggnad av sådan egendom. Investeringsplanen ska omfatta samtliga investeringsprojekt och förslag till finansiering av dessa. Investeringsprojekt med en kostnad som överstiger ska särredovisas. Med investeringsprojekt avses investeringar i anläggningstillgångar. Bestämmelsen innebär att då den godkänner investeringsplanen ska ta ställning till finansieringen av de projekt som ingår i planen. ska godkänna investeringsplanen. beslut att anslå de medel som behövs kommande år för att finansiera investeringarna fattas . har efter godkännande vissa möjligheter att justera investeringsplanen, t.ex. genom att förskjuta investeringsprojekt i tiden. Däremot får förvaltningen inte utan godkännande besluta om andra investeringsprojekt än dem som ingår i planen eller överskrida sådana investeringsprojekts kostnadsramar. I paragrafen anges att riksdagsförvaltningen inte utan medgivande får sälja fast egendom. Någon beloppsmässig begränsning, motsvarande 25 § första stycket i budgetlagen, finns således inte. Bakgrund och syfte med bestämmelsen behandlas i avsnitt 8.2. I paragrafen anges att riksdagsförvaltningen får sälja en bostadsrätt. Bakgrund och syfte behandlas i avsnitt 8.2. Försäljning får endast ske om egendomen inte längre behövs. I paragrafen finns bestämmelser om att myndigheterna inte utan bemyndigande får bilda bolag, stiftelser, föreningar eller liknande rättssubjekt eller förvärva aktier eller andelar i företag eller göra kapitaltillskott i sådana rättssubjekt. Bestämmelsen motsvarar i sak vad som gäller för myndigheterna under regeringen (jfr 10 a § kapitalförsörjningsförordningen). Bestämmelsen innebär att bemyndigande alltid krävs, oavsett hur förvärvet ska finansieras. Bakgrund och syfte behandlas i avsnitt 8.3. Med föreningar menas såväl ekonomiska som ideella föreningar. Bestämmelsen tar sikte på föreningar utanför myndigheten. Idrottsföreningar, konstföreningar, pensionärsföreningar och liknande som finns inom myndigheten omfattas således inte av bestämmelsen. bidrag till Stiftelsen Nationaldag och till föreningen riksdagsmän och forskare får dock anses ligga utanför myndigheten. Dessa bidrag finansieras från anslaget ledamöter och partier m.m. Rätten att betala bidragen bör lämpligen framgå av anslagets ändamål. Med kapitaltillskott menas att riskbärande kapital tillskjuts genom förvärv av konvertibler, villkorade aktieägartillskott och lån med speciella villkor. I paragrafen finns en bestämmelse som innebär att en myndighet inte utan bemyndigande får besluta om försäljning av aktier eller andelar i företag. Bestämmelsen motsvarar delvis 26 § budgetlagen. För myndigheterna under gäller dock att bemyndigande alltid krävs vid försäljning av aktier eller andelar i företag, oavsett vilken röstandel staten har i företaget. Bakgrund och syfte behandlas i avsnitt 8.3. I paragrafen anges under vilka förutsättningar en myndighet får överlåta annan lös egendom än aktier och andelar i företag. Bestämmelsen motsvarar 28 § budgetlagen. Bakgrund och syfte med bestämmelsen behandlas i avsnitt 8.4. I paragrafen anges att förvärv och försäljning ska genomföras affärsmässigt. Bestämmelsen motsvarar delvis 29 § budgetlagen. Bakgrund och syfte med bestämmelsen behandlas i avsnitt 8.5. Enligt 29 § budgetlagen får avsteg från kravet på affärsmässighet ske om det finns särskilda skäl. I den proposition som föregick budgetlagen anförde regeringen att det främst kan bli fråga om avsteg från principen om full affärsmässighet då staten önskar stimulera viss verksamhet. Några sådana fall är inte aktuella för myndigheter. Någon möjlighet till avsteg från principen om full affärsmässighet finns därför inte enligt förevarande bestämmelse. I paragrafen finns en bestämmelse om att inkomst från försäljning av egendom ska redovisas mot inkomsttitel i de fall har beslutat om försäljningen. kan dock besluta att en myndighet får disponera inkomsten. Bestämmelsen motsvarar 30 § budgetlagen. Bakgrund och syfte med bestämmelsen behandlas i avsnitt 8.6. beslutar alltid om försäljning av fast egendom, tomträtt samt byggnad som är lös egendom. beslutar vidare alltid om försäljning av aktier eller andelar i företag (27 §). Beträffande annan lös egendom än sådan som nämnts finns slutligen vissa bestämmelser om när en myndighet får besluta om försäljning i 28 §. I paragrafen finns en bestämmelse om riksdagsförvaltningens rätt att disponera försäljningsinkomsten vid försäljning av bostadsrätt. Bestämmelsen motsvarar delvis 31 § budgetlagen. Bakgrund och syfte med bestämmelsen behandlas i avsnitt 8.6. Om riksdagsförvaltningen har beslutat om försäljning av bostadsrätt får förvaltningen disponera inkomsten för att finansiera sådana investeringar som ingår i en sådan av godkänd investeringsplan som avses i 23 §. Om riksdagsförvaltningen beslutat om försäljningen, men inte avser att använda försäljningsinkomsten för en investering som ingår i investeringsplanen ska försäljningsinkomsten redovisas mot inkomsttitel enligt 5 §. I paragrafens första stycke anges i vilka fall myndigheter får disponera inkomster efter försäljning av viss lös egendom. Bakgrund och syfte med bestämmelsen behandlas i avsnitt 8.6. Bestämmelsen motsvarar delvis vad som i fråga om lös egendom gäller enligt 32-34 §§ budgetlagen. Bestämmelsen gäller endast då myndigheten själv har beslutat om försäljningen av egendomen. Utanför bestämmelsens tillämpningsområde faller därför aktier och andelar i företag (27 §) samt fast egendom, tomträtter och byggnader som är lös egendom (21 och 24 §§). I 28 § finns bestämmelser om i vilka fall myndigheten får besluta om försäljning av annan lös egendom. Inkomst av försäljning av lös egendom som har finansierats med anslag får myndigheten disponera till den del inkomsten överstiger det bokförda värdet. Har egendomen finansierats med lån får myndigheten disponera det som återstår av inkomsten sedan låneskulden har reglerats. I båda fallen ska den del av försäljningsinkomsten som myndigheten inte får disponera redovisas mot inkomsttitel. Detta följer av 5 §. Har finansiering av egendomen skett på annat sätt än med anslagsmedel eller lån får myndigheten disponera hela inkomsten. Med finansiering på annat sätt avses gåvor, donationer, bidrag och avgiftsinkomster samt sådana fall då finansieringen inte kan knytas till en bestämd källa, bl.a. beroende på egendomens ålder. Bestämmelsen i första stycket 2 har anpassats efter de nya regler för myndigheternas lån i som gäller (jfr kapitalförsörjningsförordningen). De nya bestämmelserna innebär att det inte längre finns något krav på att löptiden för lån till anläggningstillgångar ska anpassas till tillgångarnas ekonomiska livslängd. Myndigheten ska bara se till att dess samlade lån i för anläggningstillgångar som används i verksamheten inte väsentligt avviker från motsvarande tillgångars bokförda värde per respektive . Om egendom som finansieras med lån avyttras, finns det inte ett enskilt lån att lösa. Därför har rätten att disponera inkomsten knutits till att låneskulden reglerats. Enligt bestämmelsen i andra stycket får inkomsten endast disponeras i den verksamhet där den försålda egendomen använts. Detta överensstämmer med vad som gäller i motsvarande fall enligt budgetlagen. I paragrafen regleras förutsättningarna för att en myndighet ska få ta emot en donation. Första meningen motsvarar delvis vad som gäller för myndigheterna under regeringen enligt donationsförordningen (1998:140). Bestämmelsen kommenteras i regeringens förordningsmotiv till donationsförordningen (Fm 1998:1). Bestämmelsens andra mening innebär att myndigheten inte får ta emot donationer som kan rubba förtroendet för myndigheten eller skada dess anseende. ombudsmän och får inte ta emot en donation om den riskerar att begränsa självständigheten i den granskande verksamheten. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 9. Eftersom olika myndigheter ingår som delar i samma rättssubjekt, staten, gäller bestämmelsen inte egendom som tas emot från annan statlig myndighet. Bestämmelsen gäller inte heller egendom som tas emot från en stiftelse som bildats med medel som härrör från avveckling av löntagarfonderna, eller egendom som tas emot från mellanstatlig organisation som är medlem i. Europeiska unionen, och är exempel på sådana mellanstatliga organisationer. I paragrafen anges några fall då ett mottagande av en donation, som i och för sig uppfyller villkoren i 33 §, inte får ske utan medgivande. Bestämmelsen motsvarar i huvudsak vad som gäller för myndigheter under regeringen (jfr donationsförordningen) i fråga om fast egendom, tomträtt och byggnad som är lös egendom samt egendom som inte får avyttras. Kommentarer till berörda bestämmelser i nämnda förordning finns i regeringens förordningsmotiv Donationsförordning (Fm 1998:1). I paragrafen åläggs myndigheter en allmän redovisningsskyldighet inför . I 36 och 37 §§ finns närmare bestämmelser om hur redovisningsskyldigheten ska fullgöras. Bestämmelsen motsvarar i tillämpliga delar 44 § budgetlagen. Bakgrund och syfte med bestämmelsen behandlas i avsnitt 10.1. Enligt 9 kap. 8 § RF står statens medel till regeringens disposition. Regeringen är inför redovisningsskyldig för sådana medel enligt 44 § budgetlagen. Till regeringens disposition står dock inte tillgångar som är avsedda för eller dess myndigheter eller som i lag har avsatts till särskild förvaltning. Enligt förevarande bestämmelse har dessa myndigheter själva en redovisningsskyldighet inför .