frsrdg · GT04RS3bil5 · 2006-01-01 00:00:00 — Rangordningen av de fyra väljargruppernas viktighet är den samma inom samtliga partier utom där det egna partiets väljare utanför valkretsen () anses viktigare att representera än väljare i den egna valkretsen (). Valkretsens betydelse för vilka väljargrupper som är viktiga att representera kan också utläsas av de effektmått som redovisas i tabell 1. Skillnaden mellan väljare i och utanför den egna valkretsen är för väljare i allmänhet (7222 = +50) och (+41) för det egna partiets väljare. Effekten av om väljarna tillhör eller inte tillhör det egna partiet är endast omkring hälften så stor: +28 för väljare utanför den egna valkretsen och +19 för väljare i den egna valkretsen. Återigen återfinns samma mönster inom samtliga partier utom där ledamöterna anser att det är viktigare att representera partiet (+35 och +37) än att representera valkretsen (+15 och +17). Sammanfattningsvis är alltså både valkretstillhörighet och partitillhörighet betydelsefulla faktorer när riksdagsledamöterna funderar över vilka väljargrupper som är viktiga att representera. Men valkretsens väljare tycks så här långt vara klart viktigare än det egna partiets väljare. Inom parlamentsforskningen brukar de förtroendevaldas uppfattningar om vad som är god representation studeras med hjälp av begreppet representationsideologier (se till exempel Wahlke m.fl. 1962; 1985; 1988; 1996). En representationsideologi innehåller två huvudkomponenter: representationens inriktning och representationens principer. Med representationens inriktning menas de grupper och intressen som de förtroendevalda anser att det är viktigt att representera; förutom det egna partiet och dess väljare kan det röra sig om sådant som den egna regionen eller valkretsen, om mer eller mindre organiserade intressen som löntagare, företagare, jordbrukare, kvinnor och ungdomar, om enskilda väljare som tar personlig kontakt och försöker påverka samt om nationen som helhet. Med representationens principer avses synen på hur de förtroendevalda bör förhålla sig när de fattar sina beslut: Skall de i första hand följa partilinjen (partiprincipen), skall de i första hand följa den egna kompassen (individprincipen) eller skall de fungera som en av väljarna bunden delegat (väljarprincipen)? Vi börjar med representationens inriktning som i de sex svenska riksdagsundersökningarna har studerats med hjälp av följande enkätfråga: Hur viktiga är följande uppgifter för dig personligen som riksdagsledamot mycket viktig, ganska viktig, ganska oviktig eller helt oviktig? Ledamöterna fick här ta ställning till hur viktigt det är att föra fram ett tiotal olika representationsobjekts åsikter och intressen. I tabell 2 redovisas andelen ledamöter som vid olika tillfällen har svarat att det är mycket viktigt att representera respektive objekt. Tabell 2 Riksdagsledamöternas bedömningar av hur viktigt det är att representera olika grupper och intressen 1985-2002. Andel ledamöter som anser att det är mycket viktigt att representera respektive grupp/intresse (procent). homo-/bisexuella och transpersoner Kommentar: Riksdagsledamöterna fick ta ställning till följande uppgifter: arbeta med problem för enskilda väljare/människor som har vänt sig till dig, föra fram de åsikter som du personligen anser viktiga, föra fram ditt eget partis politik, föra fram den egna regionens/valkretsens intressen/åsikter, föra fram de ungas intressen/åsikter, föra fram pensionärernas intressen/åsikter, föra fram löntagarnas intressen/åsikter, föra fram företagarnas intressen/åsikter, föra fram kvinnornas intressen/åsikter, föra fram jordbrukarnas intressen/åsikter, föra fram nykteristernas intressen/åsikter, föra fram flyktingarnas/invandrarnas intressen/åsikter, föra fram de kristnas intressen/åsikter och föra fram homo/bisexuellas och transpersoners intressen/åsikter. Ett streck i en kolumn innebär att representationsobjektet inte ingick i det årets undersökning. Resultaten är hämtade från Valforskningsprogrammets riksdagsundersökningar 19852002. Med klar marginal är det nu partiets politik (mycket viktigt) och inte regionen/valkretsen () som framstår som de svenska riksdagsledamöternas viktigaste representationsobjekt. Vid en ytlig betraktelse tycks det alltså som om valkretsen är viktigare än partiet i tabell 1, medan partiet är viktigare än valkretsen i tabell 2. En för riksdagsledamöterna mer hedrande förklaring till de till synes motstridiga resultaten är emellertid att det handlar om frågor med inriktning på delvis olika objekt: i tabell 1 på partiets och valkretsens väljare och i tabell 2 på partiets politik och valkretsens intressen och åsikter.147 Riksdagsledamöternas bedömningar av vad som är viktiga representationsobjekt är med två undantag påtagligt stabila . En tydlig förändring i tabell 2 är att det enligt ledamöterna har blivit klart mindre viktigt att arbeta med problem för enskilda väljare/människor som har vänt sig till dig från till i de senaste undersökningarna.148 har det blivit betydligt viktigare att föra fram flyktingarnas och invandrarnas åsikter och intressen (från 2002), vilket kanske inte är förvånande med tanke på den stora uppmärksamheten kring invandrar- och flyktingfrågor . Den av samma skäl förväntade ökningen av andelen ledamöter som tycker det är viktigt att föra fram kvinnornas åsikter och intressen är däremot mer blygsam från 2002. Den andra komponenten i riksdagsledamöternas representationsideologier är representationens principer och frågan om ledamöterna i första hand bör följa partilinjen (partiprincipen), den egna kompassen (individprincipen) eller den egna valkretsens väljare (valkretsprincipen) vid omröstningarna i . Efter amerikansk förebild (Eulau m.fl. 1959; Wahlke m.fl. 1962) ingår ett frågebatteri om representationens principer i de svenska riksdagsundersökningarna sedan starten . Riksdagsledamöterna ombeds där att ta ställning till följande tre frågor: 1) Hur bör, enligt din mening, en riksdagsledamot rösta om hans/hennes väljare i valkretsen har en åsikt och hans/hennes parti intar en annan ståndpunkt? 2) Hur bör, enligt din mening, en riksdagsledamot rösta om hans/hennes egen uppfattning i en fråga inte överensstämmer med de åsikter hans/hennes väljare i valkretsen har? 3) Hur bör, enligt din mening, en riksdagsledamot rösta om hans/hennes egen uppfattning i en fråga inte överensstämmer med partiets ståndpunkt? Ledamöternas inställning till dessa tre lojalitetskonflikter riksdagsundersökning redovisas i tabell 3. Tabell 3Riksdagsledamöternas åsikter om tre lojalitetskonflikter 2002 (procent). Hur bör, enligt din mening, en riksdagsledamot rösta om hans/hennes väljare i valkretsen har en åsikt och hans/hennes parti intar en annan ståndpunkt? vet ej/ambivalent svar/annat svar Hur bör, enligt din mening, en riksdagsledamot rösta om hans/hennes egen uppfattning i en fråga inte överensstämmer med de åsikter hans/hennes väljare i valkretsen har? vet ej/ambivalent svar/annat svar Hur bör, enligt din mening, en riksdagsledamot rösta om hans/hennes egen uppfattning i en fråga inte överensstämmer med partiets ståndpunkt? vet ej/ambivalent svar/annat svar Kommentar: Resultaten är hämtade från Valforskningsprogrammets riksdagsundersökning 2002. På frågan om konflikten mellan partiets ståndpunkt och väljarnas åsikt har de 19 ledamöter som svarade att de skulle rösta efter egen uppfattning klassificerats under annat svar. Den här gången är det varken partiets ståndpunkter eller väljarna i hemmavalkretsen som framstår som det viktigaste att representera. När de tre representationsprinciperna ställs mot varandra parvis är det istället riksdagsledamotens egen uppfattning som lyfts fram både gentemot det egna partiets ståndpunkt (mot 38) och gentemot den egna valkretsens väljare (mot 16). I konflikten mellan det egna partiets ståndpunkt och den egna valkretsens väljare sätter dock ledamöterna partiet främst (mot 30). Rangordningen med individprincipen före partiprincipen och därnäst väljarprincipen återfinns med ett undantag bland samtliga partiers riksdagsledamöter: är de socialdemokratiska ledamöterna som klart och tydligt sätter partiprincipen framför individprincipen (mot 18). Riksdagsledamöternas prioritering av individprincipen 2002 är en viktig nyhet jämfört med tidigare års undersökningar. I tabell 4 redovisas riksdagsledamöternas representationsprinciper för åren 1985, 1988, 1998 och 2002. Tabellen visar andelen ledamöter som vid olika tillfällen har satt partiets ståndpunkt framför de båda andra möjligheterna (partiprincipen), den egna ståndpunkten framför de båda andra möjligheterna (individprincipen) respektive väljarna i den egna valkretsen framför de båda andra möjligheterna (väljarprincipen). Tabell 4Riksdagsledamöternas representationsprinciper 1985, 1998, 1998 och 2002. Bland samtliga ledamöter och efter partitillhörighet (procent). partilinjen, egen åsikt, väljarnas åsikt partilinjen, väljarnas åsikt, egen åsikt egen åsikt, partilinjen, väljarnas åsikt egen åsikt, väljarnas åsikt, partilinjen väljarnas åsikt, partilinjen, egen åsikt väljarnas åsikt, egen åsikt, partilinjen Kommentar: Resultaten bygger på de ledamöter som besvarade samtliga tre lojalitetskonfliktfrågor i respektive undersökning. Rangordningarna har fastställts genom att undersöka hur ledamöterna besvarade samtliga tre frågor. Intransitiva svarsmönster är sådana där svarsmöjligheterna (parti, individ, väljare) besegrar varandra i en cirkel. Resultaten är hämtade från Valforskningsprogrammets riksdagsundersökningar 1985, 1988, 19998 och 2002. Partiets ståndpunkt har varit den dominerande representationsprincipen bland riksdagsledamöterna i de tidigare undersökningarna även om partiets ställning som representationsobjekt successivt har försvagats. undersökning var det som satte partiprincipen framför individprincipen, medan gjorde tvärtom (övervikt +15). Motsvarande procentandelar var mot 33 (+8) 1988, mot 40 (+2) mot 48 (12) 2002. Partiets ställning gentemot den egna valkretsen är däremot fortsatt stark, även om det även här har skett en försvagning (+33 1985, +27 1988, +30 1998 och +26 2002). När det till slut gäller lojalitetskonflikten mellan den egna ståndpunkten och valkretsens väljare har individprincipen successivt stärkt sin ställning bland riksdagsledamöterna från en övervikt på +18 1985 och +16 1988 till +28 1988 och +38 2002.149 Riksdagsledamöternas representationsideologier i förändring Det är ingen lätt uppgift att sammanfatta resultaten när det gäller riksdagsledamöternas syn på vad som är god representation. Det faktum att resultaten i de olika tabellerna pekar i olika riktning valkretsens väljare är viktigast i tabell 1, partiets politik är viktigast i tabell 2 och den egna uppfattningen är viktigast i tabellerna 3 och 4 skulle ju vid första påseendet kunna tolkas som att många riksdagsledamöter saknar en genomtänkt representationsideologi och därför har svårt att besvara de olika frågorna. En tolkning som innebär ett försök att foga samman dessa olika resultat till en för riksdagsledamöterna genomtänkt helhet skulle kunna vara att ledamöterna initialt och fram till och med diskussionerna i riksdagsgrupperna med partikamrater från andra valkretsar uppfattar sig som valkretsrepresentanter (tabell 1). När det blir dags för konkret beslutsfattande i kammaren handlar det i de allra flesta fall om att förlita sig på den arbetsfördelning som sker i och sluta upp kring det egna partiets politik som utformats i de olika utskotten (tabell 2). Och i de få fall det finns en konflikt mellan den egna uppfattningen och partiets ståndpunkt i till exempel frågor med religiöst eller moraliskt innehåll sätts ofta den personliga övertygelsen främst (tabellerna 3 och 4). Den måhända viktigaste slutsatsen utifrån den här redovisningen är dock det faktum att partiets starka ställning i riksdagsledamöternas representationsideologier kan vara på väg att luckras upp: Det är viktigare att representera valkretsens väljare än att representera det egna partiets väljare (tabell 1). Det är visserligen fortfarande viktigare att representera partiets politik än att representera regionens och valkretsens åsikter och intressen, men den skillnaden är något mindre än den var (tabell 2). Den stora förändringen gäller dock representationens principer där 1980-tales riksdagsledamöter satte partiprincipen klart före individprincipen men där 2000-tales riksdagsledamöter gör tvärtom. Förändringen kan möjligen sättas i samband med införandet av personröstning i riksdagsvalet och de därigenom alltfler riksdagsledamöter som upplever att de sitter på personliga mandat. Om den utvecklingen skulle fortsätta och partiets politik allt oftare får stå tillbaka för valkretsens intressen och riksdagsledamöternas egna uppfattningar kommer det att bli svårare att förutse utfallet av beslutsfattandet i . Och med en större sådan osäkerhet blir det sannolikt svårare att hålla samman olika typer av regeringssamarbeten och att bedriva en kontinuerlig och effektiv regeringspolitik. I den positiva vågskålen skulle kunna läggas en eventuellt större närhet mellan väljare och valda i de enskilda valkretsarna som skulle kunna leda till ett större medborgerligt förtroende för politiker och politiska institutioner. Utvecklade kontakter mellan väljare och valda är en förutsättning för en väl fungerande mellanvalsdemokrati. Efter genomgången av riksdagsledamöternas uppfattningar om den goda representationen har det därför blivit dags att ge en bild av ledamöternas faktiska kontakter med medborgare . Det här avsnittet handlar om hur ofta ledamöterna har kontakt med olika grupper i och utanför valkretsen medan nästföljande avsitt behandlar innehållet i kontakterna. Till vårt förfogande finns, liksom tidigare i kapitlet, ett omfattande enkätmaterial. Trots frågeundersökningsteknikens många fördelar finns det dock problem med att dra slutsatser om faktiskt beteende genom att förlita sig på vad svarspersonerna själva har uppgivit. Risken finns att riksdagsledamöterna underskattar eller, i det här fallet, snarare överskattar sina kontakter.150 Dessutom kan ledamöterna ha svårt att minnas och i efterhand ge en korrekt bild av de egna kontakterna med medborgare. Det finns med andra ord anledning att vara försiktig och visa medvetenhet om eventuella problem med över- och underskattning. mildras dock den typen av problem genom att vi i den kommande redovisningen inte sätter fokus på de absoluta kontaktnivåerna utan istället på jämförelser , mellan riksdagsledamöter från olika partier och med avseende på kontakter med olika grupper av medborgare.151 Vi har haft möjlighet att använda både enkätundersökning och Valforskningsprogrammets riksdagsstudier och 2002 för att kartlägga riksdagsledamöternas mellanvalskontakter med medborgarna. I den förstnämnda studien ingick en fråga med följande formulering: Om Du ser till , hur ofta har Du haft kontakt med nedanstående väljargrupper i Ditt arbete som riksdagsledamot? Ledamöterna fick därefter bedöma vikten av att hålla kontakter med väljare utanför din valkrets, väljare i din valkrets, det egna partiets väljare utanför din valkrets och det egna partiets väljare i sin valkrets. Svarsalternativen var , , , och mera sällan. Frågetekniken är identisk med den som användes vid riksdagsledamöternas bedömningar av hur viktigt det är att representera olika väljargrupper (se tabell 1), vilket gör det möjligt att jämföra viktighetsbedömningar och faktiska kontakter. I tabell 5 redovisas andelen ledamöter som uppgivit att de haft kontakt med respektive grupp. Tabell 5 Riksdagsledamöternas kontakter med olika väljargrupper 2004. Andel ledamöter som uppgivit att de har kontakt med respektive grupp (procent). Kommentar: Resultaten är hämtade från enkätundersökning med riksdagsledamöter. När riksdagsledamöterna tidigare i kapitlet ombads att bedöma vikten av att representera de olika väljargrupperna visade det sig att både valkretstillhörighet och partitillhörighet var betydelsefulla faktorer även om valkretsens väljare var klart viktigare än det egna partiets väljare (jfr tabell 1). Riksdagsledamöternas faktiska väljarkontakter i tabell 5 visar på i huvudsak samma mönster som de normativa bedömningarna även om skillnaderna mellan ledamöternas kontaktfrekvens med olika väljargrupper är betydligt mindre. Ledamöterna har tätast kontakter med i tur och ordning det egna partiets väljare i valkretsen (), väljare i den egna valkretsen (), väljare utanför valkretsen () och det egna partiets väljare utanför valkretsen (). Den enda skillnaden mellan de faktiska kontakterna och bedömningarna av vilka väljare som är viktiga att hålla kontakt med gäller väljarna utanför valkretsen där det anses viktigare att hålla kontakt med det egna partiets väljare än med väljare i allmänhet (mycket viktigt mot 22 i tabell 1) medan de faktiska kontakterna i större utsträckning sker med väljare i allmänhet och inte med det egna partiets väljare (mot 10 med daglig kontakt i tabell 5). Effektmåtten i tabell 5 visar att det är hänsynen till valkretsen och inte till det egna partiet som är viktigast för de faktiska kontakterna: Andelen riksdagsledamöter som rapporterar daglig medborgarkontakt är något högre för väljare i valkretsen än för väljare utanför valkretsen (2619 = +7) och klart högre för det egna partiets väljare i valkretsen än för det egna partiets väljare utanför valkretsen (3010 = +20). Motsvarande effekter för det egna partiet är endast 3026 = +4 för väljare i valkretsen och till och med negativ (1019 = 9) för väljare utanför valkretsen. Den senare effekten visar med andra ord att riksdagsledamöterna säger sig ha mer daglig kontakt med väljare i allmänhet utanför valkretsen än med det egna partiets väljare utanför valkretsen. Ledamöternas mellanvalskontakter utanför den egna valkretsen handlar alltså inte om partiaktiviteter i andra delar av landet eller på nationell nivå utan istället om möten med väljare i allmänhet.152 Den tidsbudgetstudie med riksdagsledamöterna som genomfördes med enkätundersökning ger oss möjlighet att även studera i vilken utsträckning ledamöterna uppger att de använder sin arbetstid till kontakter med medborgare. När vi jämför med motsvarande tidsbudgetstudier kan vi konstatera att ledamöterna använder betydligt mer tid till kontaktverksamhet jämfört med . När det gäller kontakt med och uppvaktningar från grupper och enskilda av olika slag har den verksamheten ökat kraftigt i omfattning. undersökning uppgav ledamöterna att de ägnade något åt kontaktverksamhet, vilket motsvarar av den totala arbetstiden.153 för kontakter och uppvaktningar uppgick 2004, vilket motsvarar av den totala arbetstiden.154 Förändringen är ännu större om vi istället jämför med 1970-talets tidsbudgetstudier: Den totala tiden för kontakter och uppvaktningar uppgick till knappa både 1974 och 1977, vilket motsvarar av den totala arbetstiden.155 I enkätundersökning ombads riksdagsledamöterna avslutningsvis att ange vilka arbetsuppgifter de skulle vilja ägna mer tid åt . Och även med en sådan öppen frågeteknik återkommer olika former av medborgarkontakter och valkretsrelaterade arbetsuppgifter: Ledamöterna vill ägna mer tid åt valkrets- och kontaktverksamhet, och de vill i större utsträckning använda plenifria veckor till valkrets- och medborgarkontakter.156 I Valforskningsprogrammets riksdagsstudier och 2002 fick ledamöterna besvara en öppen fråga om hur många medborgarinitierade kontakter de haft med väljare i och utanför valkretsen: På ett ungefär, hur tar olika enskilda väljare i Din valkrets respektive utanför Din valkrets muntligen eller skriftligen kontakt med Dig? Resultaten redovisas i tabell 6. Tabell 6 Riksdagsledamöternas kontakter med väljare i och utan för valkretsen 1985 och 2002. Andel ledamöter med olika antal kontakter (procent) samt medelvärde för de sex kategorierna. Kommentar: Resultaten är hämtade från Valforskningsprogrammets riksdagsstudier och 2002. Medelvärdena är beräknade på en sexgradig skala från värde 1 (upp till 5 kontakter ) till värde 6 (26 eller fler kontakter ). Kontakterna med väljare både i och utanför valkretsen har ökat i omfattning . Medelvärdet för kontakterna med väljare i valkretsen har stigit från 2,5 till 3,3 medan motsvarande medelvärde för kontakterna med väljare utanför valkretsen har stigit från 2,1 till 3,1. Vid båda tillfällena uppgav ledamöterna att de har fler kontakter med väljare i än utanför valkretsen, men skillnaden är inte påfallande stor, och den är dessutom något mindre 2002 än vad den var 1985. finns det ett starkt samband mellan de två typerna av väljarkontakter: Ledamöter som har omfattande kontakter med väljare i valkretsen tenderar också att ha omfattande kontakter med väljare utanför valkretsen, medan ledamöter med begränsade kontakter med väljare i valkretsen på motsvarande sätt tenderar att ha begränsade kontakter med väljare utanför valkretsen (Pearsons r = + 0,50). Goda kontakter mellan väljare och valda är ett fundamentalt kitt i en fungerande mellanvalsdemokrati. Men mellanvalskontakter mellan väljare och valda är inte enbart en viktig komponent i normativ demokratiteori. Resultaten i det här avsnittet har visat att mellanvalskontakter är ett centralt och med tiden allt viktigare inslag i de svenska riksdagsledamöternas faktiska arbetsuppgifter. Det är uppenbart att riksdagsledamöterna lägger stor vikt vid mellanvalskontakter med den egna valkretsen, men även andra typer av medborgarkontakter har blivit vanligare. Kanske är det den nya möjligheten till personröstning i det svenska valsystemet som gjort sig påmind? Riksdagsledamöter kan ha olika syften med sina mellanvalskontakter med medborgare. Utifrån en enkel kommunikationsmodell med sändare och mottagare står två uppgifter i centrum för ledamöternas kontakter. Ledamöterna kan se sig som sändare, som mottagare eller som bådadera. I rollen som sändare handlar det i första hand om att informera, förklara och att påverka medborgarna medan det i rollen som mottagare handlar om att lyssna, informera sig och att låta sig påverkas.157 Statsvetaren använde sig av en motsvarande tudelning mellan sändare och mottagare i en intervjuundersökning med 52 riksdagsveteraner. Resultaten visade att socialdemokrater, folkpartister, centerpartister och vänsterpartister uppfattade sig som tvåvägskommunikatörer: För flertalet av dessa riksdagsveteraner handlade medborgarkontakter både om att informera och om att låta sig informeras. De moderata riksdagsveteranerna uppfattade sig däremot i första hand som sändare där den viktigaste kommunikationsuppgiften är att föra ut partiets politik och ställningstaganden (1999:81).158 Hur betraktar då riksdagsledamöterna denna tvåvägskommunikation? Lägger de tyngdpunkten på det första ledet att föra ut det egna politiska budskapet eller på det senare ledet att inhämta uppgifter om vad medborgarna tycker och tänker mellan valen? I enkätundersökning ställdes frågor om hur ledamöterna utnyttjar de plenifria veckorna och vilka uppgifter som ledamöterna i större utsträckning skulle vilja ägna sig åt. I båda fallen finns det gott om svar som visar på ledamöternas intresse för mellanvalskontakter med medborgarna. Bland svaren finns också exempel som visar på tudelningen mellan sändarrollen och mottagarrollen.159 I enkätundersökning ställdes följande fråga: Hur viktiga anser Du följande uppgifter vara när du träffar personer från din valkrets? Riksdagsledamöterna fick här ta ställning till de två uppgifterna att informera om det pågående riksdagsarbetet och att bli informerad om problemen i din valkrets. De svarsalternativ som erbjöds var mycket viktig, ganska viktig, varken viktig eller oviktig, ganska oviktig och helt oviktig. Resultaten redovisas i tabellerna 7 och 8.