frsrdg · GT04RS4 · 2006-01-01 00:00:00 — Inkomstgarantin skall kunna jämkas helt eller delvis om någon dömts för brott av allvarligare slag eller när någon förvärvsarbetar åt annan utan att uppbära skälig ersättning för detta arbete. bör få i uppdrag att pröva jämkningsfallen. Inkomstgarantin beräknas på grundarvodet och eventuella tilläggsarvoden . För tid därefter beräknas inkomstgarantin på endast grundarvodet. Dessutom lämnas vissa smärre förslag som rör rätten till och utbetalningen av garantin. Kommitténs förslag överensstämmer i stora delar med riksdagsstyrelsens (se bet. 2004/05:URF2 s. 84-94). På några punkter skiljer sig förslagen. Kommittén föreslog att inkomstgarantin med stöd av en jämkningsregel skulle kunna minskas helt eller delvis i tre fall. De båda första fallen överensstämmer med riksdagsstyrelsens förslag. Det tredje fallet innebär att den som genom sitt handlande uppenbart bryter mot syftet med garantin skall kunna få garantin helt eller delvis indragen. Vidare föreslog kommittén att en särskilt utsedd föredragande skall handlägga jämkningsärendena och i aktuella fall underställa riksdagsstyrelsen frågan för beslut. Ett sådant beslut skulle enligt förslaget kunna överklagas till . Kommitténs uppfattning var också att inkomstgaranti skall beräknas på enbart grundarvodet. Remissinstanserna har tillstyrkt förslagen eller inte haft något att erinra mot förslagen. De lagar m.m. som råder på arbetsmarknaden, dvs. lagar som anställningsskyddslagen, medbestämmandelagen och arbetstidslagen, gäller inte för riksdagsledamöter eftersom de erhåller sitt uppdrag genom val. Deras förhållanden regleras i andra författningar, bl.a. regeringsformen, riksdagsordningen och ersättningslagen. Det innebär att en ledamot både formellt och reellt saknar den trygghet som i allmänhet gäller på arbetsmarknaden och som garanteras genom skydd mot uppsägning och av arbetslöshetsförsäkringen. Däremot har ledamöterna en grundlagsfäst rätt enligt 4 kap. 6 § regeringsformen att fullgöra sitt uppdrag i utan hinder av tjänsteuppgift eller annan sådan förpliktelse som åligger honom eller henne. Ingen arbetsgivare eller motsvarande får vägra en anställd ledighet för ett sådant uppdrag. Dock grundar denna bestämmelse ingen skyldighet för arbetsgivaren att återta den tidigare anställde eller erbjuda fortsatt anställning efter riksdagsperiodens slut (SOU 1972:15 s. Det är naturligtvis ingen grund för uppsägning att man blivit riksdagsledamot. Däremot kan förstås en ledamot som uppdraget varar bli uppsagd på annan grund, t.ex. arbetsbrist. Detta innebär bl.a. att ledamöterna inte har den rätt till uppsägningstid och uppsägningslön, och i vissa fall även rätt till återanställning, som anställda normalt har enligt lagen (1982:80) om anställningsskydd. På arbetsmarknaden i övrigt finns det olika former av garantier för personer som av någon anledning mister sin anställning. Detta skydd tar sig olika uttryck. Anställningsskyddslagens regelverk är en form av skydd. Ett annat är att man ordnar sin ekonomiska trygghet genom ett inkomstskydd i anställningsavtalet. Denna trygghet återspeglar en allmän samhällelig uppfattning att människor som förlorar sitt arbete och försörjning inte skall vara hänvisade till en tillvaro utan ekonomiskt skydd utan det bör finnas någon form av ekonomisk trygghet och omställningsperiod. Uppdraget som riksdagsledamot är ett av de mest centrala i ett demokratiskt samhälle. Det är ett uppdrag i medborgarnas tjänst. Den som åtar sig ett sådant uppdrag lämnar ofta en civil karriär. Varar riksdagsuppdraget länge är risken stor att man tappar sin yrkeskompetens. Det försvårar för den som önskar återgå till sitt tidigare arbete. Riksdagsstyrelsen anser därför att det är av stor vikt att villkoren för uppdraget är utformade så att de ger alla, oavsett bakgrund, samma möjligheter att fullgöra en tjänstgöring i . Uppdraget är förenat med en viss osäkerhet eftersom det är val till . Mot denna bakgrund och med beaktande av vad som allmänt råder på arbetsmarknaden, bör omställningen efter en period som ledamot underlättas genom att avgångna ledamöter garanteras en viss inkomst . Starka skäl talar därför för att det finns en garanti för en riksdagsledamots försörjning när han eller hon lämnar riksdagsuppdraget. är det viktigt att vidmakthålla den allmänt gällande principen om försörjning genom eget arbete. Villkoren för denna garanti bör därför vara så utformade att återgången till företagande eller förvärvsarbete underlättas utan att den f.d. ledamoten blir ekonomiskt överkompenserad. Syftet med inkomstgaranti är således att ge en ekonomisk trygghet , som kan användas till t.ex. kompetensutveckling. Detta kommer till uttryck i den föreslagna portalparagrafen. 2002 fattade riksdagsförvaltningen 98 beslut om inkomstgaranti. 57 f.d. ledamöter beviljades varaktig garanti. Av dessa är ett flertal vilande, dvs. de betalas inte ut eftersom garantitagarna har så höga inkomster att ingen inkomstgaranti kan komma i fråga. Vidare fick 36 ledamöter rätt till en ettårig inkomstgaranti, 2 till en tvåårig och 3 till en femårig. betalades det ut i inkomstgaranti. Beloppen som betalades ut till den enskilde varierade kraftigt. Som mest fick en f.d. ledamot och som . Noteras bör att dessa belopp är preliminära eftersom en slutlig avstämning görs först . Det finns ingen anledning att tro annat än att en avgången riksdagsledamot gör vad han eller hon kan för att återgå till arbetslivet och försörja sig på så sätt. är det kanske inte möjligt att förvärvsarbeta. Den f.d. ledamoten kan ha bara kvar till pensioneringen eller ha vacklande hälsa. Det kan också vara svårt att återgå till sin tidigare verksamhet efter många års bortovaro. I det fallet kan det vara svårt att upprätthålla yrkeskompetensen. Riksdagsstyrelsen anser därför att det även skall vara möjligt att ha rätt till varaktig inkomstgaranti om den som varit ledamot har fyllt vid avgången. Han eller hon kan då få inkomstgaranti fram tills pensioneringen om förhållandena är sådana att behov av garantin finns. Portalparagrafen hindrar alltså i och för sig inte rätten till en inkomstgaranti som varar , utan betonar bara vikten av att i första hand finna en försörjning genom eget arbete. har pekat på att det kan finnas situationer där en garantitagares handlande strider mot syftet med inkomstgarantin. Detta kan ske t.ex. när en garantitagare arbetar åt annan utan att uppbära skälig ersättning för detta eller när han underlåter att ta ett erbjudet arbete. Det kan också enligt kommittén vara direkt stötande att någon som har begått brott har rätt till garanti. har föreslagit en jämkningsregel som innebär att garantin i sådana situationer som här beskrivits skall kunna helt eller delvis reduceras. Riksdagsstyrelsen anser att det är mycket viktigt att reglerna om jämkning är klara och tydliga för dem som skall tillämpa dem. En garantitagare skall ha klart för sig hur han eller hon skall förhålla sig för att ha rätt till inkomstgaranti. Det är styrelsens uppfattning att den allmänna jämkningsregel som föreslagit (se 12 kap. 16 § 3, bilaga 2) blir svår att tillämpa på ett rättssäkert sätt. Styrelsen kan därför inte ställa sig bakom förslaget i denna del utan föreslår en jämkningsregel som tar sikte på två situationer för att undvika missbruk av garantin. Den första situationen är när en ledamot eller tidigare ledamot begår brott av allvarligare slag och döms för detta. Den andra är när en garantitagare arbetar åt annan utan att ta ut skälig ersättning för det arbetet. En ledamot eller en ersättare kan enligt 4 kap. 7 § 3 regeringsformen av domstol skiljas från sitt uppdrag om han genom brott visat sig uppenbarligen olämplig för uppdraget. I 20 kap. 4 § sägs att den som valts till sådant uppdrag hos staten eller hos en kommun med vilket följer myndighetsutövning får av rätten skiljas från uppdraget om han begår brott för vilket är stadgat fängelse eller därutöver och han därigenom har visat sig uppenbarligen olämplig att inneha uppdraget. Följande fall kan bli aktuella. En ledamot som begår brott och av domstol fråntas sitt uppdrag. En ledamot som begår brott men avgår självmant. En garantitagare som döms för brott han eller hon har rätt till inkomstgaranti. Även i de två sistnämnda fallen måste det vara fråga om så allvarliga brott att den f.d. ledamoten hade skiljts från sitt uppdrag om han eller hon varit kvar i . Lagföringen måste ha skett genom lagakraftägande dom. I alla dessa tre fall framstår det som stötande att inkomstgaranti betalas ut, och det bör därför finnas en möjlighet att dra in den. Den andra situationen gäller när en garantitagare förvärvsarbetar åt annan utan att uppbära skälig ersättning för detta arbete. Det kan röra sig om arbete i ett eget bolag eller ett bolag som ägs av en närstående. Ledamöter som fått beslut om rätt till inkomstgaranti kan efter riksdagsåren äga och aktivt driva företag. Det kan ske i särskilda associationsformer som aktiebolag eller handelsbolag. Det kan också ske i form av enskild näringsverksamhet. Inkomst av sådan affärsrörelse kan skattemässigt för den enskilde gälla som inkomst av tjänst, kapital eller annan näringsverksamhet. När det gäller inkomst av tjänst skall inkomsten samordnas med inkomstgarantin, dvs. När det gäller bolag bör den aktuella inkomsten vara den uttagna lönen från bolaget. Den som driver enskild firma har sin ekonomi starkt länkad till rörelsen. Om rörelsens intäkter överstiger kostnaderna föreligger en vinst som reducerar garantibeloppet för ägaren. Inte sällan kan den enskilde styra sina inkomster i tiden. Bolagsformerna innebär att en inkomst kan skjutas upp genom att någon lön inte tas ut, trots att bolaget visar vinst och alltså värdet på bolaget ökar. Den f.d. riksdagsledamoten kan välja att vänta med att ta ut lön till inkomstgarantin upphört och då ta ut lön till ett högre belopp. Det kan i vissa lägen vara förmånligt att uppbära inkomstgaranti från och i ett senare skede ta ut lön från sitt bolag. Om en närstående äger bolaget är det möjligt att i stället överföra inkomsterna på denne. För att göra det möjligt att ingripa mot de kringgåenden som kan ske genom sådana förfaranden som beskrivits här bör inkomstgarantin kunna minskas eller helt upphöra om garantitagaren arbetar åt annan och inte uppbär skälig ersättning för detta. Bestämmelsen är inte tänkt att tillämpas på den f.d. ledamot som ägnar sig åt ideellt arbete så länge det sker i rimlig omfattning. Många f.d. riksdagsledamöter vill hålla kvar kontakten med det politiska livet. Ideellt arbete inom den lokala partiorganisationen skall inte ha någon inverkan på garantins omfattning eller storlek så länge det inte sker i sådan utsträckning att det påverkar möjligheterna att ha ett ordinarie arbete. Uppgiften att pröva om inkomstgarantin skall begränsas eller helt upphöra enligt den föreslagna jämkningsregeln är grannlaga och ställer stora krav på en sådan person. Det bör vara någon med stor integritet och med betydande erfarenhet från samhällslivet som har goda insikter i riksdagsuppdraget. består enligt lagen (1993:1426) med instruktion för av tre ledamöter, varav en är ordförande, och en sekreterare. Nämndens uppgift är att fastställa ledamotsarvodet. Sådana beslut av nämnden får inte överklagas. har föreslagit att prövningen av jämkningsfallen skall ske av en särskilt utsedd föredragande som lämnar ärendet till riksdagsstyrelsen för slutligt avgörande. Riksdagsstyrelsen bedömer det som av utomordentligt stor vikt att prövningen sker på sådant sätt att allmänhetens tilltro till systemet kan garanteras. I riksdagsstyrelsen sitter talmannen som ordförande samt tio andra ledamöter som utser inom sig för valperiod (1 kap. 5 § RO). Risken finns att ledamöternas opartiskhet blir ifrågasatt. Detta bör därför undvikas. En annan lösning skulle kunna vara att blir det organ som prövar frågan om jämkning av inkomstgaranti. består av tre utomstående ledamöter. Nämnden är därför enligt riksdagsstyrelsens uppfattning bättre lämpad för att handlägga dessa frågor. Riksdagsstyrelsen föreslår alltså att uppgiften att pröva frågor om jämkning av inkomstgarantin anförtros . När det gäller handläggningen av sådana ärenden skall nämnden granska de årliga redogörelser som en garantitagare lämnar in till SPV. Det åligger nämnden att självmant initiera de ärenden som det finns anledning att granska närmare. Utöver de årliga rapporter som garantitagaren lämnar skall nämnden också ta initiativ till att granska ett inkomstgarantiärende om det finns anledning till det, t.ex. om en garantitagare har dömts för allvarligare brott. Det ankommer på nämnden att utreda ärendet och komplettera det med information från exempelvis garantitagaren om det behövs. kan ta del av SPV:s handlingar i ärendet trots att det kan förekomma sekretessbelagda uppgifter i inkomstgarantiärendet hos SPV, eftersom det blir fråga om att ompröva rätten till utbetalning av garantin (14 kap. 2 § första stycket 2 sekretesslagen). att ett fall bör prövas, föredras ärendet för arvodesnämnden. Det är sedan nämnden som tar slutlig ställning till om garantin skall jämkas eller inte. Jämkningsbeslutet gäller tills vidare. En garantitagare kan, trots ett jämkningsbeslut, på nytt ansöka om utbetalning av garantin när nya förhållanden inträtt för garantitagaren. En sådan ansökan om utbetalning efter ett tidigare jämkningsbeslut skall också handläggas för beslut av arvodesnämnden. Det bör påpekas att reglerna om sekretess i 9 kap. 28 § sekretesslagen även skulle gälla uppgifter i inkomstgarantiärenden hos arvodesnämnden. Ett jämkningsbeslut av arvodesnämnden bör kunna överklagas till allmän förvaltningsdomstol (se vidare avsnitt 5.11.2). Detta förslag, tillsammans med förslaget om nämndens nya arbetsuppgifter, kräver en lagändring i lagen (1993:1426) om instruktion för . Underlaget för att beräkna inkomstgarantin utgörs av vissa arvoden som ledamoten har vid avgångstillfället. Sådana arvoden är ledamotsarvodet, eventuella tilläggsarvoden och vissa fasta arvoden enligt lagen (1989:185) om arvoden m.m. för uppdrag inom , dess myndigheter och organ (arvodeslagen). Ledamotsarvodet betalas ut med ett månadsbelopp som fastställer enligt lagen (1993:1426) med instruktion för . Tilläggsarvode betalas till vice talman , till utskottsordförande och till vice utskottsordförande av ledamotsarvodet. är det ca 70 ledamöter som får tilläggsarvode i någon form. De fasta arvodena som inkomstgarantin beräknas på är arvoden för uppdrag i riksbank, riksdagsstyrelsen, styrelsen i , svenska delegation och . Ersättningarnas storlek framgår av tabellen nedan. Tabell Arvodesnivåer enligt ersättningslagen och arvodeslagen Organ/befattning Månadsarvode i procent av ledamots-arvodet Månadsarvode i kr (2006) Vice talman 30 14 400 utskott Ordförande 20 9 600 Vice ordförande 15 7 200 Ordförande 20 9 600 Vice ordförande 15 7 200 riksbank Fullmäktiges ordförande 27,5 13 200 Fullmäktiges vice ordförande 23 11 040 Annan fullmäktig 14 6 720 Suppleant för fullmäktig 3,5 1 680 Riksdagsstyrelsen ledamot i riksdagsstyrelsen 15 7 200 Företrädare för partigrupp utan vald ledamot i riksdagsstyrelsen 15 7 200 Styrelsen i Ordförande 20 9 600 Vice ordförande 15 7 200 Ledamot som inte är ordförande eller vice ordförande 5 2 400 svenska delegation Ordförande 4 1 920 Ledamot av arbetsutskottet som inte är ordförande i delegationen 1 480 Inkomster som motsvarar eller överstiger berättigar inte till någon inkomstgaranti första året. Med dagens förhållanden minskas en f.d. ledamots inkomstgaranti med alla månadsinkomster som överstiger om denne endast hade ledamotsarvode vid avgången. Den som helt saknar andra inkomster kan första året få i inkomstgaranti. som man är berättigad till inkomstgaranti minskar ersättningen beroende man tjänstgjort i . uttalade i förslaget om inkomstgaranti att man, i varje fall för de lägre beloppen, utgick ifrån att den ersättningsberättigade skaffar sig kompletterande försörjning (förs. 1987/88:13). I och med detta finns ett incitament för f.d. ledamöter att söka sig en annan försörjning. För att ytterligare markera att inkomstgarantin skall ge trygghet föreslås att en f.d. ledamot tillförsäkras en inkomstgaranti som beräknas på grundarvodet och eventuella tilläggsarvoden och/eller fasta arvoden enligt ovan för att sedan, i de fall det är fråga om en s.k. varaktig garanti, enbart beräknas på grundarvodet. Det innebär att det nuvarande regelverket för alla som har rätt till inkomstgaranti under ett, två respektive kommer att vara oförändrat. Däremot kommer förhållandena att försämras garantitid för den som hade tilläggsarvoden och/eller fasta arvoden och som beviljats en s.k. varaktig garanti efter att ha lämnat . Det ligger också i linje med att inkomstgarantin är pensionsgrundande i det allmänna pensionssystemet . När det gäller frågan om pensionsgrundande inkomstgaranti avser riksdagsstyrelsen att komma tillbaka till i den delen i samband med behandlingen av pensionsfrågorna. Vissa uppdrag som ersätts enligt bestämmelserna i arvodeslagen har inget direkt samband med att man också är riksdagsledamot. Det är uppdragen i riksbank och . De fasta arvodena utgör dock grund för beräkningen av inkomstgarantins storlek. Det innebär att en avgången ledamot fortfarande kan inneha ett uppdrag i riksbank eller och arvoderas för detta som han eller hon uppbär inkomstgaranti som beräknats på motsvarande arvode. Det är därför inte rimligt att man skall få tillgodoräkna sig dessa inkomster när man fastställer inkomstgaranti. Det föreslås därför att ersättningar till följd av uppdrag i riksbank och inte skall ingå i underlaget för att beräkna inkomstgarantin. Som framgår av redogörelse krävs det för att ha rätt till inkomstgaranti att tjänstgöringen i varit sammanhängande . kan enligt en dispensregel i 13 kap. 5 § ersättningslagen vid särskilda skäl bl.a. medge att även tjänstgöringstid som inte är sammanhängande får tillgodoräknas. I ett sådant beslut kan garantin bestämmas till ett lägre belopp. Syftet med denna bestämmelse var att undvika ett alltför stelbent regelverk. Om det visar sig att en ledamot kommit i försörjningssvårigheter som har samband med frånvaron från arbetsmarknaden eller med sjukdom, kan således en förlängning komma i fråga (förs. 1987/88:13, KU42, rskr. Vidare anges i riksdagsförvaltningens föreskrifter till bestämmelsen (RFS 2003:2) att man, vid bedömningen av om särskilda skäl föreligger för tillgodoräknande av tjänstgöringstid som inte är sammanhängande, skall ta hänsyn till garantitagarens förvärvs- och kapitalinkomster samt förmögenhetsförhållanden. beslutade riksdagsstyrelsen med stöd av dispensregeln att en f.d. ledamot fick tillgodoräkna sig tio hela riksdagsår trots att de inte var sammanhängande. Den f.d. ledamoten hade mellan tjänstgjort som ersättare, ledamot och statsrådsersättare i sammanlagt tio hela riksdagsår uppdelat på fem olika perioder. att ledamoten med kort varsel i omgångar hade inträtt för tjänstgöring i och att den korta tid ledamoten varit utanför inte varit tillräcklig för att kunna inträda på arbetsmarknaden (dnr 720-7818-01/02). Förutom den ovan redovisade situationen kan det vara lika svårt att återgå till arbetsmarknaden för en ledamot som vid upprepade tillfällen tvingas lämna sitt uppdrag som för en ledamot som tjänstgjort . Det föreslås därför att kravet ändras till en sammanlagd tid . Dispensregeln bör ersättas med en särskild bestämmelse i detta avseende. Syftet med detta är att genom en uttrycklig bestämmelse förbättra förhållandena för ledamöter som tillfälligt gör avbrott i riksdagsuppdraget och för ersättare. Som en följd av detta förslag kommer dispensregeln endast att gälla möjligheten att förlänga garantitiden. Förslaget innebär ingen ändring av det förhållandet att en ledamot kan få tillgodoräkna sig samma uppdragsår två gånger. Så kan det bli om en ledamot efter ett uppehåll på nytt väljs in i eller i . Den tidigare ledamotstiden kan då läggas till grund för en inkomstgaranti efter den senare uppdragsperioden. Denna situation uppstår om t.ex. en ledamot har tjänstgjort en mandatperiod och fått inkomstgaranti och efter ett uppehåll på nytt väljs in i . Om ledamoten, som är , tjänstgör under ytterligare en mandatperiod och därefter avgår, kan de två mandatperioderna läggas samman och grunda rätt för varaktig inkomstgaranti. Den senare garantiersättningen skall inte påverkas av att inkomstgaranti tidigare utgått. Den första inkomstgarantin beräknades och betalades ut efter då kända förhållanden och syftade till att vara ett ekonomiskt stöd efter den tiden i . Den senare inkomstgarantin fyller samma syfte och skall därför utgå utan hänsyn till den tidigare beslutade inkomstgarantin. Däremot skall det fortfarande krävas en sammanhängande treårig tjänstgöringstid direkt före avgången för att det skall utgå en garanti. Samordning med andra inkomster En allmän regel är att egenpensionsförmåner till riksdagsledamöter inte får betalas ut med arvode eller inkomstgaranti (7 kap. 1 § ersättningslagen). Vidare följer det av 13 kap. 9 och 10 §§ ersättningslagen att garantibeloppet minskar om den ersättningsberättigade uppbär viss annan ersättning. Innebörden av dessa bestämmelser är i huvudsak följande. Inkomster som är pensionsgrundande påverkar garantins storlek. I sådana inkomster ingår inkomster av anställning och av annat förvärvsarbete. Vidare ingår socialförsäkringsersättningar och andra ersättningar som har karaktär av ersättning för uteblivna arbetsinkomster. Även inkomster från anställning eller uppdrag utomlands, som inte beskattas här i riket, räknas med vid minskningen. Pensions- och livränteförmåner på grund av tidigare förvärvsarbete påverkar också inkomstgarantin. Detta gäller inte bara pensionsförmåner från den allmänna försäkringen utan även pensionsförmåner som utgår på grund av statlig eller eller från pensionsförsäkringar m.m. som betalats av en arbets- eller uppdragsgivare. Inkomster av kapital påverkar dock inte inkomstgarantin. En arbetsgivare och annan som har betalat ut en ersättning eller en förmån är skyldig att på riksdagsförvaltningens begäran lämna upplysningar i detta avseende (13 kap. 20 §). För statsråd och chefsanställda finns liknande regler i förordningen (2003:55) om avgångsförmåner för vissa arbetstagare med statlig chefsanställning (chefsförordningen). De innebär att garantin minskas med inkomst av anställning eller något annat förvärvsarbete. En avvikande regel jämfört med bestämmelserna för riksdagsledamöterna är att statsrådens och chefsanställdas inkomstgaranti även minskas med "andra förmåner på grund av anställning eller uppdrag" (10 § andra stycket 5 chefsförordningen och 2 och 3 §§ förordningen [AgVFS 2003:1 B 1] om inkomstgaranti och tjänstepension för statsråd). Samordning bör även i fortsättningen ske som den sker . Förslaget i denna del går ut på att även andra kontanta förmåner på grund av anställning eller uppdrag, än de som beskrivs ovan, bör minska garantin. På så sätt tydliggörs att t.ex. inkomster från anställning eller uppdrag utomlands som beskattas i men inte är pensionsgrundande här kan inverka på garantins storlek. Förslaget innebär också en anpassning till regelverket för statsråd och chefsanställda. Samordningsregler mellan olika huvudmän Riksdagsstyrelsen beslutar om tillämpningsföreskrifter till ersättningslagen (, RFS). Bland dessa finns föreskrifter om hur riksdagsförvaltningen skall gå till väga när samordning skall ske mellan ledamöternas inkomstgaranti och visstidspension för kommunernas eller landstingens förtroendevalda. Föreskrifterna är till för att undvika att båda huvudmännen samordnar pensionerna med andra förvärvsinkomster eller liknande , s.k. dubbelsamordning. Enligt riksdagsförvaltningens föreskrifter skall den huvudman, dvs. riksdagsförvaltningen respektive kommun eller landsting/region, där garantifallet eller pensionsfallet först inträffat utge sin förmån och samordna, s.k. full samordning.