frsrdg · GT04RS3bil5 · 2006-01-01 00:00:00 — och har undersökt om riksdagskvinnornas syn på sig själva som representanter för kvinnor får några praktiska konsekvenser för deras uppträdande i riksdagen.269 De mäter till exempel hur ofta de kvinnliga ledamöterna hänvisar till kvinnor i sina motioner, frågor och interpellationer . Studien visar att sambandet mellan att vara kvinnlig riksdagsledamot och att aktivt förespråka kvinnors intressen är starkt. och har visat att kvinnliga riksdagsledamöter i högre grad än sina manliga kolleger prioriterar samma frågor som svenska kvinnor i allmänhet.270 Studien visar även att medan både kvinnliga väljare och kvinnliga riksdagsledamöter prioriterar politikområden som skola, vård, barn- och äldreomsorg, socialpolitik, miljö och kultur, är manliga väljare och riksdagsledamöter mer intresserade av utrikespolitik, ekonomiska frågor, skatter och produktion av varor och tjänster. Generellt står kvinnor längre till vänster än män och uppvisar följaktligen en annan syn i specifika sakfrågor, till exempel i frågor om den offentliga sektorn, pornografi, kärnkraft och sex timmars arbetsdag.271 När det gäller riksdagsledamöters särskilda intressen framträder också flera systematiska skillnader mellan könen. forskning visar att det är ungefär dubbelt så vanligt bland kvinnliga som bland manliga politiker att föra fram omsorgsfrågor på den politiska agendan. I hennes undersökning nämnde bland kvinnor och bland män omsorgspolitik som sitt främsta intresseområde.272 Den motsatta bilden framkom avseende sakfrågor som handlade om ekonomi/skatter. Studien visar dessutom att en betydligt större andel kvinnor än män anser att det är mycket viktigt att sammansättning skall spegla de viktigaste grupperna i samhället samt att kvinnliga politiker är de som är mest angelägna om att satsa på mer jämställdhet. Wängnerud konkluderar att könstillhörigheten har en tydlig effekt, och kvinnliga riksdagsledamöter är bättre än manliga på att representera de kvinnliga väljarnas situation.273 Inom den statsvetenskapliga forskningen råder det emellertid olika förklaringsansatser till hur man skall förstå könsmönstren i politiken. Vissa forskare tolkar könsmönstren i politiken utifrån teorier om könsspecifika intressen, medan andra menar att kvinnors intåg i politiken skett på platser som är tomma på makt, men fulla av ansvar.274 Det finns således olika uppfattningar om förekomsten av könsmönster avseende politikområden skall ses som uttryck för en över/underordning mellan könen eller som uttryck för självständiga val. En alternativ tolkning är att det förekommer både inslag av diskriminering och ett aktivt, individuellt val. Denna tolkning finner empiriskt stöd i forskning.275 Politikernas språk har också blivit utsatt för vetenskaplig granskning. Först ut i var som mot bakgrund av en intervjuundersökning med riksdags- och lokalpolitiker gjort en lingvistisk analys av riksdagsprotokoll /79 med avseende på talaktivitet, meningslängd och vokabulärens struktur i syfte att utröna vem som talar mest och vem som har det mest komplicerade språket när man jämför bland annat kvinnliga och manliga riksdagsledamöter, yngre och äldre, etc.276 analyserade ordförråd och syntax. Undersökningen visar att män talar mer än kvinnor, men att kvinnors språk är mer komplext. De kvinnliga riksdagsledamöternas anföranden innehöll längre och mera syntaktiskt komplicerade meningar än männens. konstaterar att det offentliga språket inte var ett hinder för kvinnor i politiken. Kvinnor hade tagit över en traditionellt manlig stil. Att varken de själva eller någon annan uppmärksammade detta beror med stor sannolikhet på att kvinnliga och manliga politiker sågs i ljuset av könsstereotyper, menar . Dessa resultat har emellertid ifrågasatts av forskning av nyare snitt. I en forskningsrapport av och jämförs hur kvinnliga och manliga politiker, argumenterar i tv-debatter i , , och under 1990-talet.277 Studien visar att kvinnliga politiker kan dominera individuellt lika väl som män de avbryter, talar länge och använder lika tuffa och dominerande stilar som sina manliga kolleger. Den gamla stereotypen att kvinnors språk skulle vara mera emotionellt och mindre argumenterande vederläggs. Kvinnor förhandlar om sin image som kompetenta politiker, vilken implicerar synlighet, auktoritet och kontroll på traditionellt sätt. Forskarna konkluderar att vi numera kan tala om en stil i den politiska diskursen, som är gemensam för både kvinnliga och manliga politiker i (2001:188). Noterbart är att man i rapporten inte talar om könsroller utan snarare om doing gender. Detta begrepp visar på det dynamiska förhållandet som råder vid köns(genus)konstruktioner i praktiken: att genus inte är givet utan skapas och återskapas kontinuerligt i interaktion. Verbformen indikerar också att genus är något som uppstår i handling; genus görs, genus skapas. I paritet med detta har också introducerat begreppet doing politics. menar emellertid att könsskillnader förekom på ett mer subtilt plan, särskilt när det gällde samspelet mellan debattdeltagarna.278 Kvinnor behandlades som mindre viktiga än sina manliga kolleger och inbjöds mera sällan att ta ordet. De fick lägre status genom att deras bidrag inte betraktades som lika intressanta som männens. Manliga politiker ägnade sig också inte så sällan åt personangrepp. Personangrepp menar och är en strategi som ingår i doing politics och som också ingår i kulturellt accepterade normer för manlighet i vårt samhälle. Endast manliga politiker gjorde aggressiva försök att ta över ordet. Å andra sidan visade det sig att manliga politiker som hade en mildare framtoning inte hade någon framgång. Här finns således en koppling mellan doing politics och det sätt manlighet konstrueras på i vårt samhälle. Riksdagsledamöters villkor och situation i Ett femte tema i den befintliga forskningen om ur ett genusperspektiv belyser riksdagsledamöternas villkor och situation i . Statsvetaren undersökte i en licentiatavhandling riksdagskvinnors bakgrund och arbete i under perioden 19221949.279 Undersökningen visar att kvinnliga ledamöter hade en god kompetens avseende både utbildning, yrkesverksamhet och samhällsengagemang. De kvinnliga riksdagsledamöternas situation var dock osäker beroende bland annat på att de ofta var ersättare till avgångna riksdagsmän och i vissa fall erhållit sin riksdagsplats på grund av valframgångar inom respektive parti. Första kammarens kvinnliga ledamöter och borgerliga kvinnliga ledamöter var mer meriterade än andra kammarens kvinnliga ledamöter och socialistiska kvinnliga ledamöter. Dessa tilldelades också utskottsplatser snabbare. När det gäller kvinnors och mäns motionerande visar undersökningen att kvinnor var mindre aktiva och att deras politikområden var snävare än mäns. Historikern har studerat varför kvinnors politiska framgångar uteblev efter det demokratiska genombrottet år 1921.280 En orsak till denna utveckling var mäns kompakta motstånd mot att släppa in kvinnor på den politiska arenan, menar . Från höger till vänster hävdades att kvinnor var alltför okunniga, omogna och ointresserade för att ges politiska uppdrag. Män använde sig av flera strategier för att utestänga kvinnor, som till exempel osynliggörande, den ensamma kvinnans utsatthet, manipulerande, kvinnor som gisslan. Dessa strategier kan liknas vid det som den norska sociologen benämnt de fem härskarteknikerna.281 Studien behandlar även kvinnors strategier för att ta sig in i politiken och visar på en hel värld av kvinnliga organisationer, nätverk och tvärpolitiska aktioner. Historikern har undersökt rötterna till riksdagskvinnornas politiska handlande och deras strategier för att skaffa sig makt i den svenska tvåkammarriksdagen.282 Undersökningen visar att de första kvinnorna bröt genusstruktur enbart genom att de var kvinnor och politiker, men de isolerades av och inordnades i manligt präglade maktstrukturer. Norrbin menar att kvinnorna hindrades att delta i arbete på samma villkor som män. De fick också arbeta hårdare och längre för sina uppdrag och ägnade sig åt s.k. kvinnofrågor. Norrbin konkluderar att de kvinnliga riksdagsledamöterna blev alltmer integrerade i utskott, kamrar och pratgrupper. Framgångarna lät dock vänta på sig , menar . och har undersökt riksdagskvinnornas motioner . Undersökningen visar att socialpolitik och utbildningsfrågor samt kvinnofrågor är politikområden som de flesta kvinnor motionerat om . Tydliga skillnader i politiska intressen fanns mellan de borgerliga och de socialistiska kvinnorna. Utgående från resonemang om att de frågor kvinnliga politiker väljer att ägna sig åt konstituerar kvinnliga intressen, var socialpolitik, utbildningsfrågor och till viss del kvinnofrågor kvinnointressen i . Norrbin och menar följaktligen att kvinnor till övervägande del ägnade sig åt allmänpolitiska frågor.283 En analys av diskussionerna inför utnämningen av till konsultativt statsråd 1954 visar att intresseområden som konsumentfrågor och familjepolitik ansågs som lämpliga för ett kvinnligt statsråd. Försvaret ansågs däremot som ett klart olämpligt område. Områden som polisen, civilförsvaret och övriga frågor som hörde till väckte tveksamhet.284 I stället för att belysa kvinnors strategier för en ökad kvinnorepresentation vänder historikern på resonemanget och belyser mäns strategier för att hålla kvinnor utanför regering och riksdag. Genom att låta blir att nominera dem, betrakta dem som särintresse i olika kvinnoförbund, och med ett Mina Herrar till och med förneka deras närvaro och existens kunde män efter det första riksdagsvalet i med allmän rösträtt gardera sina positioner, menar motstånd mot kvinnors politiska representation handlade således om ett försvar av den manliga identiteten. Forskningen om funktion och arbetssätt har generellt varit ett eftersatt område. För att råda bot på detta förhållande publicerades bland annat inifrån och efterföljaren Riksdagsutskotten inifrån år 1996.286 Den första av dessa är ett resultat av föredragsserien Politik och riksdagsarbete som hölls i 1990. Föredragen väckte så stort intresse att det beslöts att de skulle publiceras. I boken inifrån berättar således tolv riksdagsledamöter, varav en kvinna, om sina erfarenheter och minnen från politik och riksdagsarbete. belyser i sitt kapitel då få kvinnor fanns i , då begreppet riksdagsmän fortfarande användes och då det var smått sensationellt när en kvinna intog talarstolen. skriver Då satt herrarna och lyssnade till synes bara för att få höra vilka grodor som skulle trilla ur munnen.287 Efter utgivningen av denna bok väcktes idén om att ytterligare öka kännedomen om genom att komplettera dessa minnen och erfarenheter med redovisningar ur ett bredare urval av riksdagsledamöter, i detta fall till riksdagsledamöter som haft sitt huvudsakliga politiska arbete förlagt till utskotten, inte till regeringen och partigruppledning. En serie riksdagsledamöter inbjöds således till att medverka i en bok, Riksdagsutskotten inifrån. Urvalskriterierna för medverkan i boken innehöll följande komponenter: en någorlunda jämn fördelning mellan partierna så att de flesta utskott blev representerade, att riksdagsledamöterna borde ha suttit sin huvudsakliga del av tiden i enkammarriksdagen, att riksdagsledamöterna borde ha suttit i åtminstone tre à fyra mandatperioder, att riksdagsledamöterna borde ha haft utskottsarbetet som sin huvudsakliga arbetsuppgift samt att de utvalda borde ha stor frihet att själva utforma sina minnen. En jämn fördelning mellan könen var således inte ett uttalat kriterium. Däremot deltog ett större antal kvinnliga riksdagsledamöter i boken: fyra av de tretton berättelserna är skrivna av kvinnor. skriver bland annat om sitt engagemang i kvinnofrågor under riksdagsåren och att det viktigaste för henne var att visa att också en kvinna kunde uträtta något i riksdagen.288 Jonäng skriver att man måste helt enkel visa hemmafolket att man dög. Männen hade inte den belastningen. De dög alltid. Männen duger alltid!289 berättar om avancemanget från suppleant till ordinarie utskottsledamot, som möjliggjordes när den ordinarie ledamoten avsåg att ägna sig mer åt politiska frågor utanför utskottets område. skriver att efter prövning av mig skulle återkomma om han ansåg att mina kunskaper höll måttet.290 En mer vetenskaplig problematisering av och dess verksamhet ges i på nära håll, som är författad av riksdagsstipendiater.291 Ett kapitel tillägnas frågor som rör kvinnor och män, nämligen Damernas i utskott. I detta kapitel analyseras könsmönster i utskott och huruvida det skett en förstärkt eller försvagat könsmönster . Wängnerud konkluderar att det förekommer både inslag av diskriminering att kvinnor i större utsträckning än män hålls utanför vissa områden i politiken och av ett aktivt val vid fördelning av utskottsuppdrag. Flera kommunstudier har uppmärksammat kvinnors villkor i politiken. Forskning visar att det inte räcker med att få tillträde till beslutsfattande församlingar. Det krävs rimliga förutsättningar för att kunna utföra sitt uppdrag, s.k. representationsvillkor.292 Det måste finnas förutsättningar för att kunna delta i möten och överläggningar utan för mycket kollision med arbete och familj. Det måste dessutom finnas möjligheter att förbereda sig samt kunna använda sitt politiska uppdrag (det vill säga bli integrerad i politikerkollektivet, särskilt partigruppen, och respekteras av tjänstemän, allmänhet, etc.). I Vi har väntat nog resonerar Dahlerup om de politiska arbetsformerna och om huruvida kvinnor i politiken möter motstånd på grund av sitt kön eller inte.293 Utgående från en serie nordiska kommunalpolitikers arbetssituation konstateras att representationsvillkoren är olika för kvinnor och män.294 Med hänvisning till bland annat studier av kommunfullmäktigeledamöter i konstateras att kvinnor har mindre erfarenhet som folkvalda och har därför ett sämre utgångsläge, att kvinnor har dubbelarbete vid sidan av det politiska arbetet samt att det finns en större överensstämmelse mellan den traditionella politikerrollen och mansrollen, vilket medför att kvinnor därmed känner sig mindre accepterade som politiker.295 Helleviks och Skards landsomfattande undersökning av kommunfullmäktigeledamöter i visar att cirka hälften var nöjda med sin arbetssituation. Lika många kvinnliga som manliga politiker ansåg att de hade problem. De grupper som hade svårigheter var främst kvinnor och män med stort kommunalt engagemang, kvinnor som hade en ofri arbetssituation (det vill säga heltidsarbete utanför hemmet), heltidsarbetande kvinnor samt yngre kvinnliga och manliga politiker med barn . Kommunalpolitiker, inte minst kvinnor med små barn, hade svårigheter att få tid över till att sköta sina politiska uppdrag. Inom forskningen har det diskuterats huruvida andelen kvinnor i beslutsfattande organisationer kan ha betydelse. Enligt teorin om kritisk massa (eng. critical mass), som utvecklats av Rosabeth Kanter, är storleken på en minoritet inte likgiltig.296 Förutsättningarna för en minoritet att prägla sin organisation ökar om dess andel utgör eller mer. I linje med detta resonemang är det således inte oviktigt om andelen kvinnliga politiker är 10, . Drude Dahlerup menar att det inte är den kritiska massan i sig som är intressant, utan de kritiska handlingar (critical acts) som minoriteten utför.297 Förutsättningarna för kvinnor i en politisk organisation att kunna prägla och förändra det politiska klimatet, umgängesformer och arbetsformer, etc. ökar ju fler de blir. Dahlerup konstaterar att kvinnors inklusion i politiken rör sig om en lång historisk process med gradvisa förändringar och att det därför är förknippat med svårigheter att säga exakt vad som förändas. Till följd av en ökad andel kvinnor i beslutsfattande församlingar anteciperas bland annat att stereotypiseringen av kvinnor och det öppna motståndet mot kvinnor som politiker har minskat. licentiatuppsats belyser de hinder och möjligheter kvinnor möter i processen från mobilisering till val liksom kvinnornas önskemål och indirekta val efter inträdet.298 Uppsatsen baseras på intervjuer med kvinnliga fullmäktigeledamöter i två kommuner i och visar att kvinnor tenderar att hindras på grund av kön i alla faser på vägen till fullmäktigevalet samt efter detta direkta val. Begränsningen i kvinnors möjligheter ligger framför allt i mobiliserings- och rekryteringsfaserna samt i samband med de indirekta valen till styrelser och nämnder efter fullmäktigevalet. De krafter som bidrar till en fortsatt underordning av kvinnor är bland annat att kvinnliga politiker inte innehar maktpositioner, att det finns ett ifrågasättande av kvinnors kompetens, att ålder används som ett vapen för att utesluta erfarna kvinnor, att det råder brist på informellt stöd till nyvalda kvinnliga politiker samt att det privata livet är ett hinder för flertalet kvinnor. Kvinnor har därmed inte samma frihet som män att bestämma själva. menar att det finns empiriskt stöd både för att kvinnors underordning reproduceras och att kvinnor kräver och tar större inflytande. Ambitioner, stöd och motstånd ingår i ett dynamiskt samspel i en process som inte är avslutad och där utgången ingalunda är given. konklusion är att trots den rådande underordningen flyttar vissa av de kvinnliga kommunpolitikerna fram sina positioner.299 Statsvetaren har studerat kvinnors villkor och situation i kommunalpolitiken och finner att villkoren för politiskt deltagande är långt ifrån jämlika mellan kvinnor och män.300 Studien baseras på empiri i kommun. kommun kan karakteriseras som en relativt kvinnovänlig kommun med en lång tradition av en jämförelsevis hög kvinnorepresentation och ett reellt utrymme för kvinnors inflytande. Materialet stöder hypotesen att det finns vissa genomgående skillnader i uppfattningar och villkor mellan kvinnliga och manliga politiker och att kvinnors synsätt och handlande inom politiken har delvis andra förutsättningar än mäns. Den stora skillnaden mellan kvinnors och mäns situation rörde förhållandena i hemmasfären. Kvinnor hade generellt sett en betydligt större belastning i sina liv via huvudansvaret för det oavlönade arbetet i hemmet och för barnen. När det gällde möjligheten att närvara och förbereda sig hade de kvinnliga och manliga politikerna i stort sett liknande svårigheter med möteskollisioner, tidspress och problem med att familj- och yrkesarbete drabbades. Att olikheterna inte var större berodde på en utsållning av de kvinnor som inte klarade av politikens villkor. Det var mindre vanligt bland kvinnliga politiker att ha små barn. En övergripande norm var ansvarsbefrielse gentemot hemmasfären. Studien visar även på förekomst av förtryck i politiken. av de kvinnliga politikerna hade upplevt att de blivit nedvärderade, åsidosatta eller diskriminerade på grund av kön. hade kännedom om andra kvinnor som råkat ut för en diskriminerande behandling. Hälften () ansåg att det togs mer hänsyn till mäns argument än kvinnors i politiken. av männen upplevde att det existerade en mansdominans i den politiska kulturen. intervjuer och observationer i nämnder och partigrupper visar på förekomst av flera härskartekniker, bland annat förlöjligande, osynliggörande, stereotypisering (att kvinnor inte betraktas som individer utan som ständiga representanter för sitt kön), sexuella trakasserier, undanhållande av information, skuld och skam (högre krav) samt dubbelbestraffning.301 menar att härskarteknikerna, som till exempel förlöjligande av kvinnor, främst förekom i partigrupper och på nämndsammanträden, men mer sällan i den offentliga fullmäktigedebatten. menar även att den strukturella mansdominansen som existerade i kommuns politik i första hand var praktisk, det vill säga en form av tyst kunskap eller uppfattning. Denna struktur var emellertid svag eftersom den var möjlig att påverka och förändra, förutsatt att kvinnor tillämpade realistiska och verkningsfulla strategier, strategier som syftade till att stärka kvinnor, att introducera en alternativ politikerstil och nya frågor jämsides med männen samt att erövra positioner, formella eller informella expertroller. Mansdominansen var även diskursiv menar , i så måtto att det var en medveten uppfattning som kunde formuleras eller återges. Kvinnorna tillämpade olika strategier för att övervinna diskrimineringen, bland annat ett kollektivt, indirekt stöd där kvinnor stöttade varandra, eller ett socialt, individuellt stöd. Däremot fanns inga öppna, direkta och kollektiva strategier. tolkar det som att kvinnor var medvetna om riskerna med att utmana alltför mycket. föreslår en förändrad sammanträdeskultur. Atmosfär och former är i hög grad beroende av vilka personer som är ledande, föredragande tjänstemän eller ordförande i . Samma nämnd kan skifta totalt beroende på om ordförande eller vice ordförande leder mötet. I samma studie har även undersökt vilka intressen de kvinnliga politikerna företrädde och vilka möjligheter och hinder som fanns för dem att agera för att artikulera kvinnors intressen. I studien framkom ett mönster av individuella val, där de kvinnliga politikerna definierade omsorgsfrågor som centrala. menar att kvinnors intresse och koncentration i dessa områden var nära förknippade med deras yrkesmässiga kompetens. Studien visar också att kvinnors engagemang i omsorgsfrågor var villkorligt och att mäns tolkningsföreträde avgjorde när och om denna kompetens kom till sin rätt. Särskilt problematiskt blev det att föra in kvinnospecifika erfarenheter i sammanhang där de inte ansågs höra hemma. menar även att de kvinnliga ledamöterna presenterade ihärdigt och ofta med viss framgång sina intresseområden i det politiska beslutsfattandet men att de inte kunde politisera själva könsförhållandet i vare sig politikens eller hemmets sfärer. Ett uppenbart kvinnoförtryck kunde brytas så länge kvinnorna höll sig till spelreglerna, nämligen att könsrelationer betraktades som privata och individuella. Att göra dessa personliga erfarenheter och relationer synliga och kollektiva var emellertid inte möjligt. studie av kvinnors villkor och intressen i kommunalpolitiken har delvis följts upp av , som i en jämförande studie av kommunfullmäktigeledamöter i och undersökt betydelsen av kön i kommunalpolitiken ur ett generationsperspektiv.302 I denna studie kopierades flera av de frågor som ställts i undersökning och applicerades på ett yngre empiriskt material. Studien visar att villkoren i kommunalpolitiken är förhållandevis gynnsamma för både kvinnor och män. När det gällde politiska intresseområden det vill säga vilka politikområden som politikerna var mest intresserade av visade undersökningen att yngre och äldre kvinnor samt yngre män var mest intresserade av sociala välfärdsfrågor.303 Äldre män avvek något, genom att intressera sig för delvis andra politikområden än de övriga grupperna. På frågan om vilket intresseområde politikerna var minst intresserade utav, angav gruppen äldre män jämställdhet som ett politikområde bland tre. När det gällde närvaro vid möten, möjligheter till förberedelser samt förutsättningar att förvalta sitt kommunala uppdrag, fanns inga större skillnader mellan könen eller generationerna. Villkoren för politiskt deltagande var förhållandevis gynnsamma. Både unga kvinnor och män hade dock svårt att närvara vid sammanträden, beroende på bland annat svårigheter att kombinera politiskt arbete med förvärvsarbete. Därutöver skilde sig anledningarna emellertid åt. Medan unga män angav konflikt med andra möten, angav unga kvinnor problem med barnpassning och konflikt med barnens aktiviteter. Det privata livets organisering fick således effekter för möjligheten till politiskt deltagande, i synnerhet för kvinnor. Studien visar även att en stor andel av de kvinnliga ledamöterna, både äldre och yngre, hade varit utsatta för någon form av diskriminering beroende på kön. av de äldre kvinnorna och av de yngre svarade att de själva känt sig nedvärderade, åsidosatta eller diskriminerade i politiken på grund av kön.