frsrdg · GT04RS5 · 2006-01-01 00:00:00 — har en låneram för anläggningstillgångar som används i verksamheten (2006). beslutar om låneramen. JO hyr maskin- och programvaror, support samt telefoni och säkerhetstjänst av riksdagsförvaltningen. De anläggningstillgångar JO behöver utöver detta anslagsfinansieras. JO har således inte någon låneram. I den nya lagen med ekonomiadministrativa bestämmelser bör det införas en reglering av hur anläggningstillgångar ska finansieras. Frågan blir då hur en sådan reglering bör utformas. Regeringen får enligt 20 § budgetlagen finansiera anläggningstillgångar som används i verksamheten med lån i . Bestämmelsen är således fakultativ. Enligt regeringens föreskrifter för myndigheter under regeringen i kapitalförsörjningsförordningen ska anläggningstillgångar som används i verksamheten finansieras med lån. Myndigheterna har alltså inte någon möjlighet att välja någon annan finansieringsform. Ingenting har framkommit i utredningsarbetet som talar för att myndigheterna under bör behandlas annorlunda än dem under regeringen. I den nya lagen med ekonomiadministrativa bestämmelser bör därför slås fast att huvudregeln är att lånefinansiering ska ske av anläggningstillgångar som används i verksamheten. Det kan emellertid anföras exempel där en huvudregel av angiven art inte bör gälla. Ett sådant gäller JO:s finansiering av anläggningstillgångar. JO är en förhållandevis liten myndighet som omsätter ca . JO:s investeringsverksamhet är dessutom mycket begränsad till följd av det nyssnämnda hyresavtalet med riksdagsförvaltningen. gjorde JO investeringar i anläggningstillgångar uppgående till . uppgick investeringarna till , uppgick investeringarna till och uppgick investeringarna till . investeringar var således exceptionellt höga. Ett normalår uppgår JO:s investeringar till ca . De positiva styreffekter lånefinansiering skulle kunna ge bedöms dock inte uppväga den administrativa merkostnad som följer med lånefinansiering. Det nu anförda talar för att huvudregeln om lånefinansiering i den nya lagen med ekonomiadministrativa bestämmelser bör kompletteras med en undantagsregel. Riksdagsstyrelsen föreslår således att bestämmelsen utformas så att kan besluta att anläggningstillgångar ska få anslagsfinansieras. Den nu föreslagna undantagsregeln är inte begränsad till vissa typer av anläggningstillgångar. investeringsverksamhet skiljer sig dock i vissa delar från vad som normalt hänför sig till myndigheters investeringar i den egna verksamheten. Detta gäller anskaffningar av byggnader, mark och markanläggningar, bostadsrätter samt konst. anslagsfinansieras konst, bostadsrätter och mark medan byggnader och markanläggningar lånefinansieras. För de nu nämnda slagen av investeringar bör särskilda bestämmelser gälla. Nedan görs överväganden om var och en av dessa investeringar. Konst och liknande kulturtillgångar När det gäller kulturtillgångar som finns hos myndigheter under regeringen kan här först noteras att regeringen har beslutat att kulturtillgångar, fr.o.m. , ska redovisas enligt samma regler som gäller för andra typer av tillgångar. Detta innebär att även dessa tillgångar tas upp i balansräkningen när de uppfyller definitionen för en tillgång och när anskaffningsvärdet kan beräknas på ett tillförlitligt sätt. Kulturtillgångar särredovisas inte i redovisningen och tas därmed inte upp under någon egen post i balansräkningen. Begreppet kulturtillgång är inte definierat inom redovisningsområdet. De bestämmelser som gäller för övriga anläggningstillgångar inom staten ska tillämpas även för kulturtillgångar. Enligt ska tillgångar med natur- eller kulturhistoriskt värde redovisas? (ESV 2001:17) avses med kulturtillgångar anläggningstillgångar som ska bevaras för eftervärlden på grund av att de är speciella på något sätt (kulturellt, historiskt, utbildningsmässigt, natur/miljömässigt). Deras värde för staten kan inte prissättas på en marknad. Det finns ofta restriktioner mot försäljning och tillgångarna är ofta oersättliga. Livslängden är svår att fastställa och kan uppgå till många . Många kulturtillgångar förbrukas inte och ska därmed inte skrivas av. Syftet med innehavet är avgörande. En antik stol som innehas i syfte att bevaras ska inte skrivas av. Om syftet däremot är användning förslits stolen och avskrivning ska ske. Kulturtillgångar används i regel inte i verksamheten. Dessa omfattas därför inte av kapitalförsörjningsförordningens krav på lånefinansiering av anläggningstillgångar i myndighetens verksamhet. Det som sagts om kulturtillgångar hos myndigheter under regeringen kan inte utan vidare föras över på den konst och andra kulturföremål som finns hos riksdagsförvaltningen. invärderade konst och liknande inventarier i 1993 i samband med övrig invärdering av anläggningstillgångar. De föremål som bedömdes ha ett marknadsvärde överstigande invärderades. Därefter har nyanskaffningar av sådana inventarier redovisats som anläggningstillgångar värderade till anskaffningsvärde. I bokslutet redovisas konsten som materiell anläggningstillgång under rubriken maskiner, inventarier, installationer m.m. Avskrivning görs inte. Vid utgången av 2004 fanns det i riksdagsförvaltningens anläggningsregister 286 objekt redovisade som konst och liknande inventarier (t.ex. tavlor, kristallkronor, silverljusstakar, bronsstatyer, gobelänger, väggpendyler och keramik). Dessa har ett sammanlagt bokfört värde på . Av detta belopp hänför sig till invärderingen 1993. Anskaffningen av konstföremål uppgick till 2004. Den konst och liknande kulturföremål som finns hos riksdagsförvaltningen har inte huvudsakligen anskaffats i bevarandesyfte utan för utsmyckning. Det kan alltså anföras skäl för att de därmed används i verksamheten. Någon avskrivning görs dock inte och bör inte heller göras framöver. Mot den nu angivna bakgrunden framstår de skäl som bär upp lånefinansieringen inte som särskilt starka. Avgörande för valet av finansieringsform bör i stället vara att dessa föremål inte har någon begränsad ekonomisk livslängd och att de därmed inte skrivs av i bokföringen. I likhet med vad som gäller inom regeringsområdet bör självklart kulturtillgångar som myndigheterna har i bevarandesyfte, dvs. som inte används i verksamheten, anslagsfinansieras. Även andra föremål av nu aktuellt slag, dvs. sådana som anskaffats för att användas i den löpande verksamheten, exempelvis för utsmyckning, bör anslagsfinansieras. Riksdagsstyrelsen föreslår därför att det i den nya lagen med ekonomiadministrativa bestämmelser anges att konstföremål ska anslagsfinansieras. är skyldig att tillhandahålla övernattningsbostad åt riksdagsledamöter som har rätt till nattraktamente enligt 9 § riksdagsförvaltningens föreskrift (RFS 2002:9) om tillhandahållande och nyttjande av arbetsrum och övernattningsbostäder för ledamöter. tillhandahåller riksdagsförvaltningen övernattningslägenheter i (ledamotshuset), lägenheter i hus ägda av samt bostadsrättslägenheter ägda av riksdagsförvaltningen i privata bostadsrättsföreningar. tar ut en avgift för övernattningslägenheterna. Denna ska beräknas med utgångspunkt i hyressättning enligt bruksvärdesprincipen. Beloppet ska fastställas av riksdagsförvaltningen. Myndigheter under regeringen får som huvudregel inte förvalta bostäder för uthyrningsändamål enligt 3 a § förordningen (1993:527) om förvaltning av statliga fastigheter m.m. Därmed finns det inget regelverk på regeringsområdet för investeringar i bostadsrätter. Av bestämmelserna i bostadsrättslagen (1991:614) följer att en bostadsrätt är en evig nyttjanderätt till en lägenhet i en bostadsrättsförening. Ett företags utgifter för anskaffning av en bostadsrätt ska enligt redovisningslitteraturen redovisas som en finansiell anläggningstillgång. Tillgången ska i balansräkningen tas upp till anskaffningsvärde. På motsvarande sätt som för aktier eller andelar sker ingen avskrivning för värdeminskning på bostadsrätter. redovisar bostadsrätter som finansiella anläggningstillgångar. Enligt årsredovisningen är det bokförda värdet på riksdagsförvaltningens andelar i bostadsrättsföreningar . Det uppskattade marknadsvärdet är ca . Tillgångarna skrivs inte av. Nedan redovisas riksdagsförvaltningens bostadsrättstillgångar vid utgången av 2004. Kronor Bostadsrätt Antal lgh Fr.o.m.1 Bokfört värde Marknadsvärde Brf Älgen 12 81 960 15 000 000 158 233 14 000 000 Brf Horns-gatan2 4 1 919 275 4 000 000 Summa 25 2 159 468 33 000 000 1 Lägenheterna i Brf Älgen och övertogs från . 2 Fastigheten ombildades till bostadsrättsförening som riksdagsförvaltningen förvärvade bostadsrätter i fastigheten. Sammanfattningsvis gäller att en bostadsrätt har ett bestående värde och ska därför inte skrivas av i bokföringen. Lånefinansiering skulle innebära att riksdagsförvaltningen betalade ränta på lånet i evig tid. Det är inte möjligt att tillåta amortering eftersom man då inte uppfyller kravet på överensstämmelse mellan lånesumma och det bokförda värdet av tillgångarna mot bakgrund av att avskrivning inte sker. Här finns således en väsentlig skillnad mellan investeringar med en begränsad ekonomisk livslängd och investeringar med evig livslängd. Väsentligt är också att den hyra riksdagsförvaltningen tar ut för bostadsrätterna inte skulle ha någon koppling till kapitalkostnaden. Enligt riksdagsstyrelsens mening talar detta för att riksdagsförvaltningens investeringar i bostadsrätter även fortsättningsvis ska anslagsfinansieras. Eftersom bostadsrätterna används i verksamheten blir detta ett undantag från vad som i övrigt föreslås gälla för anläggningstillgångar som används i verksamheten. Den nya lagen bör uttryckligen ange att bostadsrätter ska finansieras med anslag. Det bokförda värdet av riksdagsförvaltningens tillgångar i mark uppgick till vid utgången av . Tillgångarna avser i huvudsak mark på . redovisning följer förordningen (2000:605) om årsredovisning och budgetunderlag. Enligt den är avskrivning på mark inte tillåten. Eventuell värdeminskning ska redovisas som nedskrivning av marken (ESV:s föreskrifter till 5 kap. 4 § förordningen). Marken tas således upp till anskaffningsvärde och inga avskrivningar görs eftersom mark är en värdebeständig tillgång. Inom regeringsområdet anskaffar och mark. Anskaffningen lånefinansieras i sin helhet. Finansieringsformen motiveras av att dessa myndigheter i sin helhet är avgiftsfinansierade och att kapitalkostnaderna belastar hyresgästerna. och finansierar däremot sina markinvesteringar med anslag inom ramen för tilldelade anslag för investeringar i vägar och järnvägar. Den lånefinansiering som sker av väg- och baninvesteringar kan även omfatta mark. Lånen har dock betydligt kortare löptider än tillgångens ekonomiska livslängd. Det rör sig således inte om normala lån i till anläggningstillgångar som används i verksamheten. När det gäller riksdagsförvaltningens investeringar i mark ligger, enligt riksdagsstyrelsens mening, det tillvägagångssätt som tillämpas av och närmast till hands, dvs. anslagsfinansiering och redovisning under posten Statskapital i balansräkningen. Lånefinansiering skulle innebära att riksdagsförvaltningen får betala ränta på lånet . Till skillnad från och kan riksdagsförvaltningens kapitalkostnad inte föras över till någon hyresgäst. Investeringar i mark bör således finansieras med anslag. Detta bör uttryckligen framgå av den nya lagen med ekonomiadministrativa bestämmelser. Eftersom marken används i verksamheten blir detta ett undantag från vad som i övrigt föreslås gälla för anläggningstillgångar som används i verksamheten. Det bokförda värdet av riksdagsförvaltningens tillgångar i byggnader och markanläggningar uppgick till vid utgången av . Byggnader och markanläggningar skrivs av under en ekonomisk livslängd . Ny-, till- och ombyggnader skrivs av som motsvarar byggnadens resterande ekonomiska livslängd. Ordningen med avskrivningstid övertogs från i samband med invärderingen. investeringar i byggnader och markanläggningar anslagsfinansierades t.o.m. . lånefinansierades en fastighetsinvestering. finansierades investeringar med både anslag och lån. var huvuddelen av investeringarna lånefinansierade, och används lånefinansiering genomgående för finansiering av byggnader och markanläggningar. är det s.k. tätskärmsprojektet det största fastighetsprojektet för riksdagsförvaltningen. Projektet syftar till att stabilisera grundvattennivån runt för att långsiktigt säkra trägrundläggning. Detta projekt påbörjades och beräknas vara klart . Projektet beräknas totalt kosta . svarade för av fastighetsinvesteringar (av totalt ). Ett annat projekt av liknande karaktär har varit ombyggnationen och förstärkningen av bankkajen, vilket genomfördes . Detta projekt kostade totalt och lånefinansierades delvis. Bankkajen och tätskärmsprojektet tar således betydande resurser i anspråk, och det är troligt att liknande projekt kan bli aktuella även . Frågan är vilken finansieringsform som är mest lämplig för dessa och liknande investeringar. Investeringarna i bankkajen och tätskärmsprojektet syftar huvudsakligen till att bevara riksbyggnaderna på . Bevarande av dessa byggnader är både en angelägenhet för riksdagsförvaltningen och - i en vidare bemärkelse - för staten. Byggnaderna har i detta avseende vissa likheter med kulturtillgångar, genom att det finns samhälleliga skäl till att bevara dessa byggnader för framtiden. Förvisso förvaltar riksdagsförvaltningen även andra fastigheter som har ett kulturhistoriskt värde, men dessa fastigheter är inte på samma sätt statens angelägenhet. Oavsett vem som äger dessa fastigheter ska kulturvärdena skyddas. Mot bakgrund av att investeringar som huvudsakligen syftar till att bevara riksbyggnaderna bedöms tjäna vidare statliga intressen än bara de rent verksamhetsmässiga samt det faktum att dessa investeringar tar betydande resurser i anspråk i riksdagsförvaltningens verksamhet bör, enligt riksdagsstyrelsens mening, anslag anvisas för sådana investeringar. driver emellertid även andra projekt som kräver finansiering. Som exempel kan nämnas ombyggnaden av plenisalen och entréer samt anskaffningen av reservkraftsanläggningar, som har en direkt koppling till verksamhet. Till skillnad från investeringar i mark, konst och bostadsrätter har sådana investeringar i byggnader och markanläggningar begränsad ekonomisk livslängd. Vid lånefinansiering överensstämmer lånets löptid med den ekonomiska livslängden, vilket innebär att amorteringsbelopp och avskrivningsbelopp blir desamma. Räntan speglar kapitalkostnaden för lånet. Om lånefinansiering tillämpas belastas anslaget med amortering och ränta. Anslagsbelastningen speglar de faktiska kostnaderna för anläggningstillgången. Investeringens kostnader kan därmed ställas mot de löpande personal-, lokal- och driftskostnaderna i verksamheten på ett rättvisande sätt. Genom lånefinansiering tvingas myndigheten också beakta de långsiktiga ekonomiska konsekvenserna av sina investeringsbeslut. Riksdagsstyrelsen föreslår sammanfattningsvis att investeringar i byggnader och markanläggningar som huvudregel bör lånefinansieras. Undantag bör dock göras för investeringar som huvudsakligen syftar till att bevara riksbyggnaderna på , vilka bör anslagsfinansieras. Finansiering på annat sätt För myndigheter under regeringen gäller att en anläggningstillgång som används i verksamheten får finansieras med bidrag från en icke-statlig givare, om ändamålet med bidraget är att svara för hela finansieringen (7 § kapitalförsörjningsförordningen). Även för myndigheter bör det finnas möjlighet att finansiera anskaffningar med donationer eller bidrag i enlighet med givarens önskemål. Riksdagsstyrelsen anser att detta är en rimlig ordning även när donationen eller bidraget bara delvis finansierar tillgången. De bestämmelser som den nya lagen bör innehålla i fråga om mottagande av donationer kan dock innebära ytterligare en begränsning. Riksdagsstyrelsen återkommer till frågor om donationer i avsnitt 9. Budgetlagen ger regeringen rätt att besluta om villkoren för den interna lånefinansieringen av anläggningstillgångar. Regeringen har i kapitalförsörjningsförordningen beslutat att ska fastställa ränta och andra lånevillkor på marknadsmässiga grunder. ifrågasätter utredningens förslag om att i den nya lagen ange att beslutar om ränta och andra villkor för lån som tas upp av myndigheter. föreslår i stället att riksdagsstyrelsen ska besluta om ränta och andra villkor för lånen. Riksdagsstyrelsen har emellertid inte samma ställning i förhållande till myndigheter som regeringen har i förhållande till myndigheter under regeringen. I detta lagstiftningsarbete eftersträvas därför att lagen så långt möjligt vänder sig direkt till myndigheterna. I praktiken är det så att beslutar om ränta och övriga villkor för de lån som myndigheter tar upp. Att beslutar om dessa saker är en naturlig del av konstruktionen med lån. Riksdagsstyrelsen ansluter sig därmed till utredningens uppfattning att det i lagen bör framgå att beslutar om ränta och villkor för lånen. Myndigheten ska använda ett räntekonto i för de medel myndigheten disponerar för sin verksamhet. Rörelsekapital i myndighetens verksamhet får finansieras med kredit på räntekontot. Krediten får uppgå till högst av de anslagsmedel som anvisats och som myndigheten disponerar för sin verksamhet, om inte beslutar annat. beslutar om ränta och andra villkor för krediten. Myndigheten får disponera ränteintäkter som uppstår på räntekontot. Utredningens förslag överensstämmer med riksdagsstyrelsens förslag (se bet. s. 64-66). Remissinstanserna tillstyrker förslaget. Enligt 21 § budgetlagen får regeringen, inom en kreditram som fastställer, besluta att rörelsekapital i statens verksamhet skall finansieras med krediter i . Regeringen får besluta om villkoren för dessa krediter och om likvida medel som myndigheterna disponerar. Skälen för bestämmelsen är att myndigheterna måste kunna finansiera såväl tillfälliga medelsunderskott som omsättningstillgångar, exempelvis fordringar och lager. Detta gäller särskilt de avgiftsfinansierade myndigheterna. Myndigheternas behov av rörelsekapital motsvarar värdet av omsättningstillgångarna minskat med kortfristiga skulder. Sådana tillgångar kan finansieras med leverantörsskulder eller från myndigheternas räntekonton. Det ytterligare behov av rörelsekapital som finns finansieras med krediter i . Med krediter avses här - till skillnad från lån - att ett högsta tillåtna belopp fastställs medan det faktiska utnyttjandet av krediten bestäms av tillfälliga över- eller underskott. fastställer en kreditram för rörelsekapital. Därigenom behåller kontrollen över den statliga upplåningen. årliga bemyndigande avser inte skilda kreditramar för olika slag av rörelsekapital eller olika myndigheter. fastställer i stället en enda samlad kreditram för rörelsekapital i statens verksamhet. Det ankommer på regeringen att besluta hur stor kredit en enskild myndighet får utnyttja och av vilket slag den ska vara. Regeringen får vidare besluta om de villkor som ska gälla för krediten. Sådana villkor avser bl.a. den räntesats och de löptider som ska gälla. Har någon myndighet ett osedvanligt stort behov av rörelsekapital och det därför kan finnas skäl att överväga delvis bundna krediter, finns inget hinder mot att även den möjligheten prövas. Myndigheternas räntekostnader ska täckas av medel som de disponerar i verksamheten om inte regeringen beslutar annat. En myndighet kan få ett överskott av likvida medel. Regeringen får besluta om villkoren för sådana medel. Medelsöverskott på räntekonto eller i anslutning till en rörlig kredit leder till att myndigheten påförs ränteintäkter. Dessa intäkter får regeringen besluta att myndigheten ska få disponera. I kapitalförsörjningsförordningen anges i 11 § att rörelsekapital får finansieras med kredit på räntekonto eller med annan kredit i . ska fastställa ränta och kreditvillkor på marknadsmässiga grunder. I ESV:s allmänna råd anges att en myndighet disponerar de ränteintäkter respektive finansierar de räntekostnader som uppstår på räntekontot. Vidare framgår av 13 § att en myndighet som har tilldelats ett räntekonto ska använda detta för de medel myndigheten disponerar i sin verksamhet. Efter ett särskilt beslut av regeringen får även ett annat konto i användas för betalningar. Skälen för riksdagsstyrelsens förslag , och har räntekonton med kredit i . En tolftedel av anslagen, med undantag för det under utgiftsområde 1 upptagna anslaget Stöd till politiska partier, överförs till räntekonto. Räntekontokrediten uppgår till av totalt anvisade anslagsmedel som förs till respektive räntekonto. Riksdagsstyrelsen beslutade om räntekontokreditens storlek för riksdagsförvaltningen och för JO medan beslutade om räntekontokreditens storlek för . För har efter förslag i budgetpropositionen beslutat om räntekontokreditens storlek för alla tre myndigheterna. Myndigheterna disponerar inte några andra krediter i . Till att börja med bör det i den nya lagen med ekonomiadministrativa bestämmelser uttryckligen anges att myndigheter ska använda ett räntekonto i för de medel som disponeras för deras verksamhet. Detta innebär ingen förändring i sak i förhållande till den ordning som redan gäller. Frågan blir sedan om det - i linje med vad som gäller för myndigheter under regeringen - för myndigheter bör finnas en möjlighet att finansiera rörelsekapital med krediter i vid sidan av den kredit som är knuten till räntekontona. Inom riksdagsområdet förekommer dock inte någon annan kredit än räntekontokredit, med undantag för låneramen. Myndigheternas verksamhet finansieras huvudsakligen med anslag eller med lån. Avgifter svarar för en mycket liten del av finansieringen. Behovet av kreditutrymme för rörelsekapital är därmed litet. För riksdagsförvaltningens del innebär i och för sig fastighetsinvesteringar som består i pågående nyanläggningar och där lån ännu inte tagits upp, en belastning på räntekontot. I stället för att förvaltningen ges en särskild kredit i , eller en höjd räntekontokredit, bör detta emellertid kunna lösas genom byggnadskreditiv, vilka täcks av bemyndigandet om låneram. Riksdagsstyrelsen delar därmed utredningens bedömning att det inte finns något behov av ytterligare krediter. I den nya lagen med ekonomiadministrativa bestämmelser räcker det alltså att det anges att rörelsekapital får finansieras med räntekontokrediten. När det sedan gäller räntekontokreditens storlek gäller för myndigheter under regeringen att krediten normalt uppgår till av summan av såväl de räntebelagda anslag som myndigheten disponerar som de beräknade avgiftsintäkter och bidragsintäkter som myndigheten disponerar. Räntekontokreditens storlek beslutas i regleringsbreven. För myndigheter sker emellertid avgiftsfinansiering endast i liten utsträckning. Underlaget för kreditens storlek behöver alltså inte inkludera annat än anslag som myndigheterna disponerar för sin verksamhet. Härav följer att transfereringsanslaget Stöd till politiska partier inte ska ligga till grund för räntekontokreditens storlek. Riksdagsstyrelsen föreslår sålunda att det i den nya lagen med ekonomiadministrativa bestämmelser anges att räntekontokrediten högst ska vara av anslag som myndigheterna disponerar. Det nämnda förslaget innebär att det direkt av lagen följer hur stor krediten är. bör dock ha möjlighet att besluta om annan kreditnivå. När det slutligen gäller frågan om beslutanderätten i fråga om ränta och andra villkor följer det av budgetlagen att regeringen får besluta om villkoren för krediterna. Regeringen har i kapitalförsörjningsförordningen beslutat att ska fastställa ränta och andra kreditvillkor på marknadsmässiga grunder. Denna ordning bör även gälla för myndigheter. I ekonomiadministrativa bestämmelser bör som en upplysning anges att beslutar om ränta och andra villkor för krediten. Avslutningsvis bör det av lagen framgå att myndigheten får disponera de ränteintäkter som uppstår på räntekontot.