frsrdg · GT04RS5 · 2006-01-01 00:00:00 — Utredningens förslag tog dock sikte även på vilka åtgärder banken avser att vidta med anledning av iakttagelser. Remissinstanserna: tillstyrker utredningens förslag. ECB menar dock att en uttrycklig lagstadgad skyldighet för en nationell centralbank att konsultera utomstående parter i förväg angående sina ECBS-relaterade uppgifter ger de senare en formell mekanism att påverka det slutliga beslutet och är därför oförenlig med fördraget och stadgan. ECB betonar därför att rapporteringsskyldigheten inte bör innebära en skyldighet att konsultera ex ante utan i sådant fall enbart vara för informationsändamål. Skälen för riksdagsstyrelsens förslag En bestämmelse om skyldighet för att för redovisa vilka åtgärder banken har vidtagit med anledning av iakttagelser bör föras in i riksbankslagen. Detta överensstämmer i huvudsak med den ordning som i avsnitt 10.5 föreslås gälla för övriga myndigheter under . När det gäller frågan om vilka åtgärder som kan komma att vidtas med anledning av en iakttagelse av ansluter sig riksdagsstyrelsen till den uppfattning som ECB ger uttryck för i sitt remissvar. bör alltså inte vara skyldig att redovisa vilka åtgärder banken avser att vidta eftersom en sådan ordning skulle kunna hota oberoende. 11.10 Övriga överväganden rörande Det bör inte införas några särskilda bestämmelser om mål och resultat, redovisning mot inkomsttitel, underlag till årsredovisningen för staten eller om prognoser för vinstmedel. Utredningens förslag överensstämmer med riksdagsstyrelsens förslag. Remissinstanserna: Statskontoret föreslår en bestämmelse i riksbankslagen som anger att ska redovisa vilka mål banken satt upp för sin verksamhet och vilket resultat som uppnåtts, på motsvarande sätt som föreslås gälla för övriga myndigheter. Skälen för riksdagsstyrelsens bedömning Enligt 2 § budgetlagen ska regeringen för redovisa de mål som åsyftas och de resultat som uppnåtts på olika verksamhetsområden. De överväganden som riksdagsstyrelsen gjort i fråga om behovet av en sådan bestämmelse även för myndigheterna under , med undantag för , redovisas i avsnitt 3.2. Enligt 1 kap. 2 § andra stycket riksbankslagen ska målet för verksamhet vara att upprätthålla ett fast penningvärde. Enligt 6 kap. 4 § första stycket riksbankslagen ska minst lämna en skriftlig redogörelse till finansutskott om penningpolitiken. Frågan om redovisning av mål och resultat får anses vara tillfredsställande reglerad i riksbankslagen. Ytterligare bestämmelser behövs alltså inte för del. Enligt 9 § budgetlagen ska statsinkomster som beräknas av redovisas mot inkomsttitel. Någon motsvarande beräkning av inkomster förekommer dock inte. Riksbanksfullmäktige lämnar förslag till om disposition av årets resultat, enligt 10 kap. 3 § andra stycket riksbankslagen. Enligt de riktlinjer för disposition av resultat som fullmäktige beslutat om ska till statsverket leverera in av de fem senaste årens genomsnittliga resultat före bokslutsdispositioner. beslutar om dispositionen av resultatet, och redovisar medlen mot inkomsttitel. Någon särskild reglering om redovisning mot inkomsttitel behövs enligt riksdagsstyrelsens bedömning inte. Underlag till årsredovisning för staten Enligt 10 kap. 3 § andra stycket riksbankslagen ska direktion före till , och fullmäktige avge redovisning för det föregående räkenskapsåret. Redovisningen ska omfatta resultaträkning, balansräkning, förvaltningsberättelse och en redogörelse för penning- och valutapolitiken samt för hur har främjat ett säkert och effektivt betalningsväsende. är inte en del av den statliga redovisningsorganisationen och konsolideras inte i statens resultat- och balansräkning. behöver därför inte av det skälet följa de bestämmelser som finns i förordningen om årsredovisning och budgetunderlag. I årsredovisning för staten redovisas en sammanställning av verksamheter som staten har ett väsentligt inflytande över. är en av dessa verksamheter. Sammanställningen bygger på de ingående organisationernas officiella årsredovisningar och ger en uppfattning om den totala statligt bokförda förmögenheten. årsredovisning används således som underlag för årsredovisningen för staten. Eftersom årsredovisning ska vara klar före kan denna med god marginal ligga till grund för sammanställningen i årsredovisningen för staten. Några särskilda bestämmelser om detta för del behövs inte. gör prognoser över de vinstmedel som ska inlevereras och redovisas mot inkomsttitel på statsbudgeten. Prognoserna lämnas till enligt anvisningar från verket. Förfarandet är inte reglerat i riksbankslagen. Ordningen har dock fungerat väl, och någon särskild reglering om detta behövs inte. 12.1 Beslut om tillämpningsföreskrifter Riksdagsstyrelsen får meddela de föreskrifter som behövs för tillämpningen av lagen med ekonomiadministrativa bestämmelser för riksdagsförvaltningen, ombudsmän och . Innan riksdagsstyrelsen beslutar om sådana föreskrifter ska berörda myndigheter ges tillfälle att yttra sig. Riksdagsstyrelsen får inte besluta om sådana föreskrifter som begränsar ombudsmäns eller självständighet i den granskande verksamheten. Utredningens förslag överensstämmer med riksdagsstyrelsens förslag (se bet. s. 119-121). Remissinstanserna: avstyrker förslaget att berörda myndigheter ska ges tillfälle att yttra sig innan beslut om föreskrifter fattas. Vidare avstyrks förslaget att det uttryckligen ska anges att föreskrifterna inte får innebära begränsningar i de granskande myndigheternas självständighet. framhåller att dessa förslag ger uttryck för självklarheter som inte kräver någon särskild författningsreglering. Skälen för riksdagsstyrelsens förslag För att den nya lagen med ekonomiadministrativa bestämmelser ska fungera väl behöver den kompletteras med tillämpningsföreskrifter. Enligt 8 kap. 14 § tredje stycket RF kan myndigheter efter bemyndigande i lag meddela föreskrifter som avser förhållanden inom eller dess myndigheter. Denna bestämmelse ger uttryck för den praxis som utvecklats när det gäller delegation till riksdagsmyndigheterna av rätten att meddela föreskrifter om myndigheternas interna förhållande (bet. 1990/91:KU20). I betänkandet hänvisas till bestämmelserna i 9 kap. 4 § RO enligt vilka (numera riksdagsförvaltningen), i den omfattning bestämmer, får meddela föreskrifter och råd i vissa frågor av förvaltningskaraktär som anges närmare i paragrafen och som gäller och myndigheter. Exempel på bemyndiganden finns i lagen (2000:419) med instruktion för riksdagsförvaltningen (2 § 2 och 7 samt 5 §), i lagen (2002:1023) med instruktion för (5 §) och i lagen (1988:1385) om riksbank (1 kap. 2 § och 6 kap. 9 §). Enligt nuvarande ordning har alltså både riksdagsförvaltningen, genom beslut av riksdagsstyrelsen, och rätt att utfärda föreskrifter om det ekonomiadministrativa regelverket. rätt avser den egna verksamheten. Frågan är om denna tudelning bör behållas. I förarbetena till bestämmelserna om föreskriftsrätt uttalade riksdagsstyrelsen att det mot bakgrund av den självständiga och oberoende ställning som förutsätts inta inte är lämpligt att riksdagsförvaltningen erhåller föreskriftsrätt på det ekonomiadministrativa området för den nya myndighetens vidkommande. Föreskriftsrätten på detta område bör, anförde riksdagsstyrelsen, i stället förbehållas de tre riksrevisorerna gemensamt. tillstyrkte riksdagsstyrelsens förslag (förs. 2002/03:RS3, bet. 2002/03:KU34). förutsatte såväl som riksdagsstyrelsen att normalt ska tillämpa samma ekonomi- och personaladministrativa bestämmelser som gäller för övrig statlig verksamhet. Till skillnad från vad som var fallet när inrättades kommer det - om riksdagsstyrelsens framställning bifalls av - att finnas ett gemensamt grundläggande regelverk som beslutats av . Detta innebär att det organ som skall meddela föreskrifterna har att rätta sig efter vad som framgår av lagen. Förutsättningarna för att besluta om tillämpningsföreskrifter har alltså förändrats jämfört med när föreskriftsrätt infördes. Om den nuvarande ordningen tillåts bestå skulle två myndigheter under utfärda föreskrifter till samma lag. Detta skulle kunna leda till att lagen tillämpas på olika sätt hos de myndigheter där den gäller, trots att syftet med lagen bl.a. är att åstadkomma en enhetlig reglering av ekonomiadministrativa frågor hos myndigheter. Nödvändiga ändringar i föreskrifterna blir också krångliga att genomföra. Mot bakgrund av det anförda bör den nya lagen med ekonomiadministrativa bestämmelser för myndigheter kompletteras med en uppsättning tillämpningsföreskrifter. Riksdagsstyrelsen bör besluta om dessa föreskrifter. Det är inte lämpligt att utfärdar föreskrifter som ska gälla även för riksdagsförvaltningen och JO eftersom då både skulle bli normerande och reviderande myndighet. föreskriftsrätt på det ekonomiadministrativa området bör därmed begränsas jämfört med , vilket kräver en ändring i lagen med instruktion för Riksrevsionen. När det sedan gäller beredningen av de föreskrifter som alltså riksdagsstyrelsen bör besluta om har utredningen föreslagit dels att och JO ska beredas tillfälle att yttra sig innan beslut fattas, dels att det ska tas in en bestämmelse av innebörd att beslutade föreskrifter inte får begränsa sagda myndigheters självständighet i den dömande verksamheten. I dessa frågor gör styrelsen följande överväganden. De föreskrifter som det här är frågan om kommer inte att ta upp frågor som skulle kunna påverka den revision som utförs av . Detsamma gäller JO:s granskningsverksamhet. Den nya lagen tar ju sikte på andra förhållanden. Det kan också erinras om att de ekonomiadministrativa bestämmelser som gäller för myndigheter under regeringen också äger tillämpning på landets domstolar, vars oberoende garanteras i regeringsformen. Det framstår också som självklart att de berörda myndigheterna kommer att beredas tillfälle att yttra sig även utan en uttrycklig författningsreglering. Härtill kommer att och oberoende garanteras i RF. Att en myndighetsföreskrift inte kan inskränka det skyddet är uppenbart. Det nu anförda talar emot att det införs särskilda bestämmelser som tar sikte på hur riksdagsstyrelsens föreskriftsrätt ska utövas. Mot bakgrund av att förslaget innebär en ändring av föreskriftsrätt och att det även fortsättningsvis är av största vikt att värna självständiga och oberoende ställning anser riksdagsstyrelsen att utredningens förslag trots det ovan sagda bör genomföras. Motsvarande argument gör sig gällande också beträffande JO. Som framgått ovan finns redan en bestämmelse i lagen med instruktion för riksdagsförvaltningen som innebär att förvaltningen får meddela föreskrifter på det ekonomiadministrativa området. Den i detta avsnitt förordade föreskriftsrätten innebär att den bestämmelsen i instruktionen behöver justeras. Beslut enligt den nya lagen med ekonomiadministrativa bestämmelser bör inte kunna överklagas. Utredningens förslag innehöll inga regler om överklagande. Remissinstanserna: har föreslagit att det införs en bestämmelse av innebörd att beslut som gäller avgifter inte kan överklagas. Skälen för riksdagsstyrelsens förslag I 9 kap. 5 § riksdagsordningen finns bestämmelser om överklagande av beslut som ett riksdagsorgan fattar i ett förvaltningsärende. Bestämmelsen förutsätter att det finns särskilda bestämmelser som medger att ett beslut får överklagas. Där framgår också att frågan om var ett beslut överklagas är avhängigt av vad beslutat. Sådana bestämmelser har meddelat i lagen (1989:186) om överklagande av administrativa beslut av riksdagsförvaltningen och myndigheter. Av den lagen följer att det endast är beslut i tillsättningsärenden, beslut om ekonomiska förmåner åt ledamöter, beslut om utlämnande av handlingar eller uppgifter som kan överklagas. Härutöver finns dock en möjlighet att överklaga om det i en författning som reglerar den omtvistade frågan anges att överklagande kan ske. Det nu sagda innebär att det i frånvaro av någon särskild bestämmelse inte torde gå att göra gällande någon rätt till överklagande av beslut som fattats av ett riksdagsorgan. I de författningar som reglerar frågor om uttag av avgifter för olika tjänster finns inga bestämmelser om överklagande av beslut. Detta innebär att någon möjlighet till överklagande av avgiftsbeslut redan enligt gällande rätt torde vara utesluten. I sammanhanget måste man dock även beakta vad som sägs i 22 a § förvaltningslagen (1986:223). Där anges att beslut överklagas hos allmän förvaltningsdomstol. Bestämmelsen gäller i den mån inte särskilda föreskrifter har meddelats angående överklagande. Motiven (prop. 1997/98:101) till nämnda bestämmelse antyder närmast att bestämmelsen innebär att om det finns en rätt till överklagande så ska överklagande i frånvaro av särskilda regler prövas i allmän förvaltningsdomstol. De beslut som kommer att fattas enligt den nya lagen är inte sådana att det finns skäl att erbjuda en möjlighet till rättslig kontroll av besluten i form av överklagande. Av det föregående följer att överklagande knappast kan bli aktuellt med de regler som redan gäller. För att det inte ska råda någon tvekan om att beslut enligt den nya lagen inte kan överklagas bör det införas en bestämmelse i vilken det slås fast att det råder överklagandeförbud. 12.3 skyldighet att upprätta delårsrapport skyldighet att upprätta delårsrapport upphävs. Utredningens förslag överensstämmer med riksdagsstyrelsens förslag (se bet. s. 114-117). Remissinstanserna tillstyrker förslaget. Skälen för riksdagsstyrelsens förslag För riksdagsförvaltningens och JO:s del har skyldigheten att upprätta och avlämna delårsrapport tagits bort (bet. 2004/05:KU28, rskr. 2004/05:198). För riksdagsförvaltningens del har i stället för delårsrapport inrättats en ordning med tertialuppföljning. Från och med har kraven på upprättande av delårsrapport ändrats inom regeringsområdet. De nya bestämmelserna innebär att delårsrapport ska upprättas av myndigheter som det senaste räkenskapsåret hade kostnader överstigande , enbart hade andra intäkter än sådana av anslag eller hade sådana intäkter som avses i punkten 2 som uppgick till . I punkten 3 avses intäkter som myndigheten får disponera. Bestämmelserna innebär att en majoritet av myndigheterna under regeringen undantas från kravet att upprätta delårsrapport. Noteras kan att detta gäller själva dokumentet delårsrapport. För samtliga myndigheter gäller bestämmelserna i bokföringsförordningen med krav på rapportering till statsredovisningen. Bland annat ska halvårsutfallet rapporteras till statsredovisningen inklusive periodiseringar . Även balanskontonas ställning per ska rapporteras. För myndigheter som inte upprättar delårsrapport kvarstår således krav på en avstämning och periodisering av bokföringen per . Delårsrapport ska i förekommande fall lämnas . Inom riksdagsområdet är det numera bara som har krav på sig att upprätta delårsrapport. ska enligt instruktionen besluta om delårsrapporten. En tillämpning av den ordning som gäller för myndigheter under regeringen skulle innebära att inte skulle behöva upprätta dokumentet delårsrapport. Ordningen skulle förenkla för som kraven på värderingar och periodiseringar tillgodoses i och med de i det föregående föreslagna bestämmelserna om rapportering till statsredovisningen. Riksdagsstyrelsen anser att den ordning som gäller inom regeringsområdet bör gälla även i fråga om , vilket innebär att bör undantas från krav på upprättande av delårsrapport. Riksdagsstyrelsen föreslår därför att bestämmelserna om delårsrapport i instruktion tas bort. 12.4 Ekonomiska konsekvenser av förslagen Investeringar som utförs av riksdagsförvaltningen och som huvudsakligen syftar till att bevara riksbyggnaderna på bör anslagsfinansieras, enligt vad riksdagsstyrelsen föreslår i avsnitt 4.3. Som framgår i avsnitt 12.6 bör den nya lagen träda i kraft . Vid utgången av 2006 bedöms riksdagsförvaltningen ha tagit upp lån i motsvarande för att finansiera sådana investeringar. Antas lagförslaget bör anslagsmedel tillskjutas för att lösa dessa lån och omvandla dem till statskapital för att få en ren modell som bygger på de nya principerna och underlätta den ekonomiska styrningen av riksdagsförvaltningen. Konsekvensen blir alltså en tillfällig höjning av riksdagsförvaltningens anslag på ca . Eftersom lånen återbetalas till påverkar denna ordning inte statens lånebehov. 12.5 Upphävande av tidigare bemyndiganden bör besluta att tidigare bemyndiganden skall upphöra att gälla i de avseenden som den nya lagen reglerar. Utredningen tog inte upp frågan. Remissinstanserna: påpekar att det fortsatta lagstiftningsarbetet bör övervägas om behov finns av att besluta att av tidigare givna bemyndiganden och andra beslut ska upphöra att gälla i de avseenden som lagen reglerar. Skälen för riksdagsstyrelsens förslag Den nya lagen innebär att tidigare bemyndiganden och praxis som utvecklats i olika sammanhang ersätts med en samlad lag. För att undvika att oklarheter uppkommer med anledning av tidigare bemyndiganden bör som påpekat besluta att sådana bemyndiganden ska upphöra att gälla. 12.6 Ikraftträdande och övergångsbestämmelser Lagändringarna bör träda i kraft . Utredningens förslag överensstämmer med riksdagsstyrelsens förslag. Remissinstanserna berör inte frågan särskilt. Skälen för riksdagsstyrelsens förslag Den nya lagen bör kunna gälla för . För att åstadkomma detta bör den träda i kraft . För att detta ska fungera i praktiken är det angeläget att förslaget behandlas av . 13.1 Förslaget till lag med ekonomiadministrativa bestämmelser m.m. för riksdagsförvaltningen, ombudsmän och I 9 kap. RF finns bestämmelser om bl.a. budgetregleringen och rätten att förfoga över statens tillgångar. I 9 kap. 11 § RF anges att det i riksdagsordningen och särskild lag finns ytterligare bestämmelser om och regeringens befogenheter och skyldigheter i fråga om regleringen av statsbudgeten. Förevarande lag är, vid sidan av budgetlagen, en sådan särskild lag. I första stycket har det därför tagits in en upplysning om att lagen ansluter till 9 kap. RF. Bakgrund och syfte med bestämmelsen behandlas i avsnitt 2. Budgetlagen reglerar förhållandet mellan och regeringen på finansmaktens område. I anslutning till budgetlagen har regeringen utfärdat ett antal förordningar på det ekonomiadministrativa området som i sin tur reglerar förhållandet mellan regeringen och dess myndigheter. I förevarande lag finns bestämmelser som reglerar förhållandet mellan och riksdagsförvaltningen, ombudsmän samt . Flertalet av bestämmelserna är utformade med budgetlagen och nämnda förordningar som förebild och innebär till stora delar en kodifiering av gällande praxis. I andra stycket preciseras lagens tillämpningsområde till verksamhet som riksdagsförvaltningen, ombudsmän och ansvarar för. Vilka verksamheter dessa myndigheter ansvarar för framgår av lagar med instruktion för respektive myndighet. förhållanden regleras i lagen (1988:1385) om riksbank. I paragrafen finns bestämmelser om effektivitet och hushållning. I sak motsvarar den innehållet i 1 § budgetlagen. Bakgrund och syfte behandlas i avsnitt 3.1. I bestämmelsen åläggs myndigheterna att redovisa verksamhetens mål och resultat för . Paragrafen motsvarar i huvudsak 2 § budgetlagen. Bakgrund och syfte med bestämmelsen behandlas i avsnitt 3.2. Som nämnts i avsnitt 3.2 avses med mål i denna bestämmelse de mål som myndigheten själv beslutat om för verksamheten. I likhet med budgetlagen har inte i lagtexten preciserats när och hur redovisningen ska ske. Av 37 § framgår att myndighetens årsredovisning ska innehålla en resultatredovisning. Vanligen bör redovisningen enligt förevarande paragraf ske i den del av årsredovisningen som tar upp resultatet och i anslutning till budgetförslaget i budgetpropositionen. I paragrafen anges de grundläggande villkor som gäller för de ramanslag som anvisar för angivna ändamål och som myndigheter disponerar. Bakgrund och syfte med bestämmelsen behandlas i avsnitt 4.1. Enligt första stycket skall då den anvisar anslag för angivna ändamål använda anslagstypen ramanslag. Till skillnad från vad som gäller i fråga om anslag som anvisas till regeringen används således på riksdagsområdet endast en anslagstyp. Ett ramanslag karakteriseras av att det får användas genom att en anslagskredit tas i anspråk på följande budgetårs anslag och att outnyttjade medel får sparas till följande budgetår. De närmare villkoren för myndighetens rätt att utnyttja en anslagskredit och ett anslagssparande anges i andra och tredje stycket. Villkoren avviker något från dem som gäller ramanslaget enligt budgetlagen. I andra stycket regleras möjligheten till överskridande genom att en anslagskredit utnyttjas. I bestämmelsen föreskrivs att en myndighet får utnyttja en anslagskredit motsvarande högst av anslagsbeloppet. Bestämmelsen motsvarar delvis vad som gäller ramanslaget enligt 6 § budgetlagen. Kreditnivån har dock begränsats i förhållande till budgetlagen, och utgör av anvisat anslag. I tredje stycket behandlas myndigheternas rätt att disponera anslagssparande. Anslagssparande, dvs. outnyttjade medel, får användas . Medel får dock utnyttjas endast under det år anslaget är uppfört på statsbudgeten samt längst under . Villkoret motsvarar delvis det som gäller för reservationsanslaget enligt 5 § budgetlagen. Den bortre gränsen för utnyttjandet av anslagssparande har dock beträffande s.k. äldre anslag satts till . Detta överensstämmer med vad regeringen med stöd av 7 § budgetlagen beslutat i fråga om villkoren för ramanslag för myndigheterna under regeringen (jfr 13 § anslagsförordningen). Ett anslag har inte upphört enbart för att det har bytt namn eller för att ändamålet har knutits till ett annat anslag eller för att ändamålet med anslaget har vidgats. I fjärde stycket anges att myndigheten får besluta att medel på ett anvisat anslag inte ska användas. Ett sådant beslut innebär att det samlade anslags-sparandet minskar. Bestämmelsen tar i praktiken sikte på situationer där en myndighet gör bedömningen att ett alltför stort anslagssparande håller på att byggas upp. får med stöd av bestämmelsen i femte stycket besluta om andra villkor för ett visst anslag. Paragrafen handlar om redovisning av sådana inkomster som myndigheten inte disponerar. Sådana inkomster ska redovisas mot inkomsttitel. Bakgrund och syfte med bestämmelsen behandlas i avsnitt 4.2. Bestämmelsen motsvarar 9 § budgetlagen. Att myndigheten inte disponerar en inkomst kan bero att den inte har rätt att disponera den eller att den valt att inte disponera den. Vilka inkomster som myndigheten får disponera anges särskilt i lag. Detta gäller t.ex. vissa försäljningsinkomster enligt 31 och 32 §§. Dessa bestämmelser är fakultativa. Även om myndigheten således får disponera en inkomst enligt lagen kan den välja att redovisa inkomsten mot inkomsttitel. Inkomster som specialdestinerats till myndigheten redovisas utanför statsbudgeten eller netto mot anslag enligt 7 och 8 §§. I paragrafen ges grundläggande bestämmelser om hur redovisning mot anslag och inkomsttitlar ska ske. Paragrafen motsvarar i tillämpliga delar 10 § budgetlagen. Bakgrund och syfte med bestämmelsen behandlas i avsnitt 4.2. I budgetlagen används begreppet avräkning. används emellertid ofta begreppet redovisning som en synonym till avräkning. I moderniseringssyfte används därför i denna lag redovisning. Bestämmelsen har också justerats språkligt i förhållande till budgetlagen. Formuleringen är densamma som används i anslagsförordningen och överensstämmer bättre med hur bestämmelsen i budgetlagen tillämpas i praktiken. I föreskrifter till anslagsförordningen finns bestämmelser som innebär att om en inkomst betalas kontant eller till följd av avtal och fakturering i egentlig mening inte sker, uppkommer inkomsten den dag då betalning mottas, eller enligt avtalet ska mottas. I paragrafen finns bestämmelser om brutto- respektive nettoredovisning på statsbudgeten. Bestämmelsen motsvarar 17 § budgetlagen. Bakgrund och syfte med bestämmelsen behandlas i avsnitt 4.3.