bet · GT01JuSoU1 · 2006-04-06 00:00:00 — Med hänsyn till det stora antalet narkotikamissbrukare på anstalterna kan det antas att intresset av att föra in narkotika på anstalterna är mycket stort och att säljarna av narkotika utnyttjar varje tänkbar möjlighet för att smuggla in narkotika. Målet för verksamheten är en narkotikafri anstaltsmiljö. Det är, redan av den anledningen att all hantering av narkotika är straffbar, inte acceptabelt att intagna kan fortsätta missbruka när de verkställer fängelsestraff, eftersom kriminalvården har en grundläggande skyldighet att se till att brottslig verksamhet inte fortgår under verkställigheten. Förekomsten av narkotika motverkar också den behandlingsverksamhet som bedrivs på anstalterna, som en lyckad behandlingsverksamhet minskar efterfrågan av narkotika. Regeringen anför att kriminalvården därför måste fortsätta att utveckla metoderna och öka kunskaperna för att hindra införsel av narkotika på häkten och anstalter. En viktig del av detta är att hålla sig informerad om tekniska hjälpmedel för detta arbete. I det sammanhanget har föreslagit att kriminalvården skall få använda sig av en glasruta som separerar besökare från den intagne. I betänkande Framtidens kriminalvård (SOU 2005:54) behandlas frågan om lämpligheten av att införa en glasruta som skiljer besökare och den intagne åt. Regeringen kommer att få anledning att ta ställning i frågan i det fortsatta arbetet med en ny kriminalvårdslag. I ett flertal motioner begärs olika åtgärder för att tillse att kriminalvårdsanstalterna hålls fria från narkotika. I motion 2004/05:Ju281 (c) yrkande 5 begärs att omfattningen av kontrollåtgärder för att förhindra införsel och missbruk av droger på anstalt måste öka, bl.a. genom fler drogtester och visitationer av de intagna samt ökad användning av narkotikahundar. I motion 2004/05:Ju299 (s) yrkande 3 yrkar motionärerna att alla som passerar in till och ut från en anstalt, även personal, skall kontrolleras. I motion 2004/05:Ju466 (kd) yrkandena 6-9 begärs att alla anstalter skall vara drogfria. Enligt motionärerna skall de intagna ha övervakade besök i anstalt. I samma motion anförs även att fler drogtester på intagna bör genomföras samt att besöksrum där besökaren och den intagne hålls åtskilda bör införas. I motion Ju459 (kd) yrkandena 7-9, 24 och 25 framförs liknande krav; de åtgärder som bör vidtas är bl.a. fler drogtester samt åtgärder för att förhindra att det förekommer mobiltelefoner på anstalterna, bl.a. genom att sätta upp nät över anstalterna för att förhindra att mobiltelefoner men även droger kastas in. I motion 2004/05:So36 (m) yrkandena 5 och 6 begärs installation av störsändare av mobiltelefontrafik och att andra åtgärder vidtas för att förhindra att narkotika förs in på anstalter. Också i motion 2004/05:So507 (m) yrkande 11 efterfrågar motionärerna narkotikafria anstalter. För att uppnå detta krävs bl.a. utökade kontroller av besökare. Även besöksrum där besökaren och den intagne hålls åtskilda, t.ex. av en glasruta, bör enligt motionärerna övervägas. Motsvarande krav på glasruta förs fram i motion Ju210 (m). I motion Ju218 (m) yrkas att det skall finnas minst en drogfri anstalt i respektive f.d. kriminalvårdsregion. I So1 (m) yrkande 12 anförs att bekämpningen av narkotika på anstalter måste bli effektivare, t.ex. genom fler urinprov för de intagna och fler narkotikahundar. I motionerna Ju332 (fp) yrkande 9 och Ju529 (fp) yrkandena 12, 15-17 och 23 anförs att kriminalvården skall vara en narkotikafri zon. Enligt motionärerna krävs ett flertal åtgärder för att uppnå ett sådant mål, bl.a. skärpt inpasseringskontroll, totalförbud mot mobiltelefoner inom anstalterna, fler narkotikahundar och restriktioner vid besök för intagna som visat sig ha använt narkotika. I motion Ju529 (fp) yrkande 18 yrkas även att bruk av narkotika på anstalt alltid skall polisanmälas. har vid ett flertal tillfällen tidigare behandlat motionsyrkanden liknande de nu aktuella, (bet. 2003/04:JuU1 s. 92 f. och bet. 2003/04:JuU7 s. 10 f.). Utskottet delade då motionärernas uppfattning vad gäller betydelsen av att kraftfulla insatser görs för att förhindra att droger förs in på anstalter och häkten och att de intagna missbrukar under anstaltsvistelsen. Enligt utskottet skedde så också, bl.a. inom ramen för den särskilda satsningen på narkotikabekämpning i anstalterna. Av redovisning till regeringen rörande insatserna mot införsel av narkotika på häkten och anstalter framgick enligt utskottet att det inom kriminalvården tagits ett helhetstag om problemet och att ett delvis nytt synsätt anammats. Härtill kom möjliggörandet av allmän inpasseringskontroll enligt det lagförslag som då behandlades av . Beträffande frågan om införande av ett system med besöksrum där besökaren och den intagne hålls åtskilda, t.ex. med hjälp av en glasruta, ansåg utskottet att en ökad slutenhet i anstalterna så långt möjligt borde undvikas. Andra åtgärder borde i första hand vidtas. Härtill kom att frågan omfattades av arbete, som enligt utskottet inte borde föregripas. Motionärernas begäran om narkotikahundar inom kriminalvården fick anses åtminstone delvis tillgodosedd genom de då verksamma hundarna. Utskottet ville därvid tillägga att det handlar om en lämplig avvägning av olika samtidiga kontrollinsatser. En ensidig satsning på t.ex. narkotikahundar är inte någonting som utskottet ville förorda. Med hänvisning till det anförda avstyrkte utskottet de då aktuella motionerna. behandlade även ett motionsyrkande om införande av ett anmärkningssystem vid vägran att lämna urinprov som skulle kunna leda till senarelagd villkorlig frigivning (bet. 2003/04:JuU1 s. 95 f.). Utskottet anförde bl.a. att frågan om möjligheterna att ålägga intagna disciplinpåföljd vid vägran att lämna urinprov uppmärksammades av i slutbetänkandet Vägvalet (SOU 2000:126 s. 275 f.). påtalade att de disciplinära påföljderna inte tillämpades lika vid vägran att lämna urinprov och vid konstaterat missbruk i anstalt. En vägran att lämna urinprov bedömdes som mindre allvarligt. I propositionen Nationell narkotikahandlingsplan angavs att hade upplyst regeringen att det pågick ett arbete med att förändra de allmänna råd som reglerar dessa frågor. Regeringen anförde att det är angeläget att vägran att lämna blod- eller urinprov jämställs med positivt prov vid bestämmande av såväl disciplinpåföljd som kvalifikationstid för permission (prop. 2001/02:91 s. 60). framförde inga invändningar mot regeringens konstaterande i frågan (jfr bet. 2001/02:So15). Beträffande frågan om följden för den intagne av en vägran att lämna blod- eller urinprov kunde utskottet inte annat än dela regeringens bedömning i propositionen Nationell narkotikahandlingsplan. Sådan vägran borde enligt utskottet jämställas med positivt prov vid bestämmande av såväl disciplinpåföljd som kvalifikationstid för permission. Utskottet utgick från att regeringen utan vidare fördröjning skulle tillse att utformade föreskrifterna på området i enlighet med vad regeringen tidigare uttalat. Något behov av ett tillkännagivande i frågan förelåg inte, och utskottet avstyrkte motionsyrkandet. I allmänna råd om senareläggning av villkorlig frigivning anges att villkorlig frigivning bör senareläggas vid konstaterat missbruk av narkotika i anstalt. Beträffande vägran att lämna blod-, urin- eller utandningsprov anges att en första sådan vägran bör föranleda en varning medan upprepad vägran bör medföra senareläggning av villkorlig frigivning och därefter (KVVFS 2005:25 s. 25 f.) överlämnade sitt betänkande Framtidens kriminalvård (SOU 2005:54) . I betänkandet föreslås bl.a. ett förmånssystem som skall ta till vara den intagnes motivation och egna ansvarstagande. Systemet innebär bl.a. att den intagne inledningsvis placeras på en grundnivå där han eller hon får del av ett grundutbud av förmåner. Om den intagne följer verkställighetsplanen och även i övrigt är skötsam skall han eller hon tilldelas särskilda förmåner genom uppflyttning till en förhöjd nivå i förmånssystemet. Om den misstänkte missköter sig och inte längre uppfyller de krav som ställs skall han eller hon flyttas ned till grundnivån. Den intagnes utslussning till samhället skall också vara kopplad till förmånssystemet. Regeringen har till överlämnat en proposition (prop. 2005/06:123) med förslag till ändrade regler om kriminalvård i anstalt och villkorlig frigivning som innebär ett genomförande av vissa delar av förslag. Enligt förslaget skall det finnas fyra särskilda utslussningsåtgärder, som innebär en gradvis övergång till frihet. I samband med beviljande av en utslussningsåtgärd skall man särskilt beakta risken för att den intagne begår nya brott eller på allvarligt sätt missköter sig. Vidare skall villkorlig frigivning som huvudregel även fortsättningsvis beviljas när två tredjedelar av strafftiden avtjänats. Om det finns synnerliga skäl mot villkorlig frigivning skall den skjutas upp. Det görs då en samlad bedömning av den intagnes beteende under hela verkställigheten. En möjlighet att meddela den intagne en varning om han missköter sig föreslås också. Vid bedömningen av om det finns synnerliga skäl mot villkorlig frigivning skall särskilt beaktas om den intagne på ett allvarligt sätt har brutit mot de föreskrifter och villkor som gäller för verkställigheten. Den villkorliga frigivningen får skjutas upp högst åt gången. Vad gäller motionsyrkandena om skärpt inpasseringskontroll behandlade justitieutskottet liknande motionsyrkanden i samband med att möjligheterna till allmän inpasseringskontroll i kriminalvården infördes (prop. 2003/04:3, bet. JuU7, rskr. uttalade bl.a. att de begränsningar som gjordes vad gäller omfattningen av inpasseringskontrollen var ändamålsenliga, och utskottet avstyrkte de då aktuella motionsyrkandena. Sammansatta justitie- och socialutskottet har inhämtat att det än så länge finns möjlighet att störa ut mobiltelefonsamtal endast vid en anstalt: Den främsta anledningen till detta är att det vid installation av s.k. störutrustning visat sig finnas flera tekniska problem. Inom kriminalvården avvaktar man med ytterligare installationer till dessa problem har fått en tillfredställande lösning. Utskottet har också inhämtat att kontantlösa system har införts på nästan alla slutna anstalter och att arbete med att införa det på övriga anstalter fortsätter. Sammansatta justitie- och socialutskottet delar regeringens uppfattning att gällande regelverk ger kriminalvården goda möjligheter att förhindra att narkotika förs in på anstalterna. När det gäller motionsyrkandena som efterfrågar olika åtgärder för att tillse att kriminalvårdsanstalterna hålls fria från narkotika gör utskottet ingen annan bedömning än vad justitieskottet tidigare gjort i de nu aktuella frågorna. Sammansatta justitie- och socialutskottet vill därvid betona vikten av att kriminalvården fortsätter att utveckla metoderna och öka kunskaperna för att hindra införsel av narkotika. Utskottet noterar i sammanhanget att, såvitt avser t.ex. drogtester, möjligheterna att beakta den intagnes skötsamhet under anstaltsvistelsen i samband med eventuellt beviljande av villkorlig frigivning föreslås öka i den överlämnade propositionen En modernare kriminalvårdslag. bör avslå motionerna 2004/05:Ju281 (c) yrkande 5, 2004/05:Ju299 (s) yrkande 3, 2004/05:Ju466 (kd) yrkandena 6-9, 2004/05:So36 (m) yrkandena 5 och 6, 2004/05:So507 (m) yrkande 11, Ju210 (m), Ju218 (m), Ju332 (fp) yrkande 9, Ju459 (kd) yrkandena 7-9, 24 och 25, Ju529 (fp) yrkandena 12, 15-18 och 23 samt So1 (m) yrkande 12. Den nuvarande handlingsplanen betonar vikten av god samverkan mellan olika huvudmän för att förbättra insatserna för narkotikamissbrukare. I resultatskrivelsen anför regeringen bl.a. att den särskilda narkotikasatsningen har bidragit till förbättrade vårdkedjor för missbrukare genom nätverk mellan uppsökare och behandlingsavdelningar inom kriminalvården. Samverkan mellan kriminalvården och , behandlingshemmen och psykiatrin har utvecklats och nya kontraktsvårdsformer har vuxit fram. Regeringen anför i förslaget till narkotikahandlingsplan att åtgärderna för att förbättra samverkan mellan kriminalvården och andra aktörer inom narkotikabekämpningen bör intensifieras ytterligare. Den behandling som ges inom ramen för kriminalvården kan inte ses isolerat. För att förhindra återfall i såväl missbruk som brott och för att underlätta klientens återanpassning i samhället har han eller hon ofta behov av omfattande stöd- och hjälpinsatser - inte sällan missbrukarvård - också efter det att kriminalvården upphört. Det är därför nödvändigt med samverkan för att åstadkomma fungerande vårdkedjor för personer med missbruksproblem. Ett av målen i den inledande narkotikasatsningen var att öka antalet s.k. § 34-placeringar. Enligt 34 § lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt kan en intagen ges möjlighet att vistas utanför anstalten för att t.ex. erhålla vård eller annan behandling. Om vården skall fortsätta efter den villkorliga frigivningen förutsätter detta att den intagnes hemkommun förbinder sig att betala denna del av vården genom en s.k. ansvarsförbindelse. Enligt redovisningen av det uppdrag fick - att kartlägga omfattningen och typen av problem som hindrar § 34-placeringar - uppger ungefär hälften av landets anstalter att det är ett problem att kommunerna inte i tillräcklig omfattning förbinder sig att finansiera den del av vistelsen i behandlingshem som sträcker sig efter den villkorliga frigivningen. fick också i uppdrag att inom frivården utveckla särskilda program för kontraktsvården. Kontraktsvårdsutredningar är ofta förhållandevis komplicerade och måste genomföras under tidspress. Bland annat måste den aktuella kommunen och kriminalvården göra samma bedömning av behovet av vård och kommunen måste lämna en ansvarsförbindelse för det fall vården beräknas pågå längre än till den dag som den intagne skulle ha blivit villkorligt frigiven om han fått avtjäna det alternativa fängelsestraff som domstolen fastställer. För att underlätta detta överväger regeringen att inom ramen för den fortsatta satsningen avsätta särskilda medel för att förbättra samverkan mellan kriminalvården och kommunerna. Sådan samverkan kan till exempel bestå i att kommuner och kriminalvård i förväg gör överenskommelser om ett antal behandlingsalternativ som kan vara aktuella för kontraktsvård i syfte att underlätta samverkansförfarandet vid kommande kontraktsvårdsutredningar. Av redovisning av detta uppdrag framgår att initiativ tagits till detta av såväl som flera lokala kriminalvårdsmyndigheter men att de problem som föranledde uppdraget, det vill säga att inom den begränsade tid som finns till förfogande hinna genomföra en kontraktsvårdsutredning och skapa en samsyn med i den berörda kommunen, fortfarande kvarstår. Flera domstolar anser att många som hade kunnat dömas till kontraktsvård döms till fängelse eftersom ansvarsförbindelse från kommunen inte hinner komma in till tingsrättsförhandlingen och frågan om kontraktsvård därmed inte kan tas upp. Det är därför angeläget att samverkan mellan kriminalvården och utvecklas ytterligare. För de klienter som påbörjar § 34-placering och som på grund av kort straff eller av andra anledningar inte hinner genomföra hela behandlingen före den villkorliga frigivningen är det nödvändigt med en god samverkan med kommunerna för att behandlingen inte skall avbrytas . För att stärka vårdkedjans alla delar har regeringen avsatt , och budgetproposition till ett riktat statsbidrag till kommunerna. Detta bidrag kan stimulera samverkan med kommunerna, i synnerhet avseende § 34-placeringar och kontraktsvårdsutredningar. I motionerna 2004/05:Ju466 (kd) yrkande 5, Ju212 (m) och Ju459 (kd) yrkande 6 yrkas att staten skall ta över kostnadsansvaret för vård enligt 34 § lagen om kriminalvård i anstalt. I motionerna 2004/05:Ju424 (mp) yrkande 19 ochJu562 (mp, -) yrkande 16 begärs mer resurser till den frivilliga narkomanvården i kommunerna, så att dessa inte väljer anstaltsplacering av missbrukare av ekonomiska skäl. I motionerna 2004/05:Ju260 (m) och Ju335 (m) begärs att en utredning av förutsättningarna för att överföra kostnadsansvaret för personer som döms till skyddstillsyn med kontraktsvård till kriminalvården. I motion Ju551 (s) begärs bättre frigivningsförberedelser för missbrukare. Motionären efterfrågar bl.a. att frigivningsprocessen skall påbörjas efter det att anstaltsvistelsen påbörjats och att kriminalvården i samarbete med andra myndigheter skall erbjuda den intagne hjälp med bostad och sysselsättning efter frigivningen. I motion So472 (fp) yrkande 1 och 2 begärs en utredning av hur domar med föreskrift om vård följs upp samt hur samarbetet mellan kriminalvården och fungerar. Slutligen yrkas i motion Ju215 (m) att ett uppföljnings- och kontrollprogram av behandlingshem som anlitas av kriminalvården skall upprättas. har tidigare behandlat motionsyrkanden liknande flera av de nu aktuella, (bet. 2003/04:JuU18 s. 15 f.). Utskottet anförde bl.a. att frågan om betalningsansvaret för § 34-placering och svårigheterna att få med i planeringen av densamma länge har varit ett problem. Många kommuner har varit tveksamma att ta på sig ett sådant kostnadsansvar, särskilt i fall då man inte känner klienten eller i fall då man tidigare beviljat vårdinsatser för klienten. Liknande finansieringsproblem förekommer vid strävan att möjliggöra en kontraktsvårdspåföljd. I dessa fall skall kriminalvården bära kostnadsansvaret för den dömde till dagen för tänkt frigivning, om påföljden i stället hade bestämts till fängelse. Efter den dagen övergår betalningsansvaret till kommunen. Således måste även kontraktsvårdsplaceringar oftast planeras tillsammans med och godkännas av den betalningsansvariga kommunen, bl.a. genom en ansvarsförbindelse för vårdkostnaderna. Frågan om kostnadsfördelningen mellan kriminalvården och kommunerna har utretts . föreslog att kriminalvården skulle få ta över hela kostnadsansvaret för att på så sätt lösa problemet (SOU 1993:76). Flera remissinstanser, liksom regeringen, motsatte sig detta förslag då man var rädd för att detta skulle innebära att kommunerna skulle frånträda sitt ansvar för missbrukarvården. föreslog för sin del att kriminalvården skulle ges möjlighet att genomföra § 34-placeringar även utan ansvarsförbindelse från den intagnes kommun och att kriminalvården skulle ikläda sig ett kostnadsansvar för dessa placeringar även efter den villkorliga frigivningen. Ordningen var endast tänkt att tillämpas då ingen annan utväg stod till buds och skulle pågå under en tvåårig försöksperiod. skulle därefter till regeringen redovisa sina erfarenheter när det gäller art, omfattning, utveckling och kostnader (SOU 2000:126). Även detta förslag har mött viss kritik. I propositionen Nationell narkotikahandlingsplan (prop. 2001/02:91) lämnades inga konkreta förslag till hur problemet med § 34-placeringar skall lösas. Utgångspunkten för det fortsatta arbetet skulle dock enligt regeringen vara att samhället skall se till att den som har behov av det skall kunna få adekvat vård. I samband med regeringens uppdrag till att genomföra en särskild satsning på att bekämpa narkotikamissbruket bland kriminalvårdens klienter gav regeringen i uppdrag att även kartlägga omfattningen och typen av problem som hindrar placeringar utanför anstalt med stöd av 34 § KvaL (Ju2002/3054/). I rapporten konstaterades bl.a. att de som beviljades § 34-placering hade en högre medelålder, att strafftiderna för dessa var längre och att vårdtiderna var kortare jämfört med en motsvarande kartläggning som genomfördes . Genom intervjuer med bl.a. kriminalvårds-, behandlings- och socialtjänstpersonal kartlades de vanligast förekommande omständigheterna som hindrade sådan placering. I intervjuerna pekades oftast på bristande motivation hos den intagne. Andra omständigheter av betydelse var bl.a. tids- och resursbrist, korta tider för förberedelsearbete, traditioner och motivation vid anstalterna och anstalternas interna regler, samarbetsproblem med kommunerna beträffande ansvarsförbindelser, egen på anstalten bedriven behandlingsverksamhet samt att de intagna ofta avbryter § 34-placeringen i samband med villkorlig frigivning. hänvisade till tidigare uttalanden om att § 34-placeringar är ett bra instrument för att få narkotikamissbrukare i lämplig vård under verkställigheten och anförde följande. För att kunna ge den intagne bästa möjliga behandling är det angeläget att behandlingsplaneringen görs i samarbete med i den intagnes hemkommun, detta för att ta till vara erfarenheterna där och för att uppnå kontinuitet i vården. Möjligheten att genomföra § 34-placeringar är i själva verket central för att kriminalvården skall ha möjlighet att arbeta utifrån ett behandlingsperspektiv. Utskottet var alltjämt av samma uppfattning beträffande § 34-placeringar. Samma överväganden kunde enligt utskottet i princip göras beträffande kontraktsvård. Beredningen av borde inte föregripas. Utskottet ville här tillägga att ett betydande problem med denna form av vård synes vara bristande motivation hos individen och att den dömde ofta avbryter vårdplaceringen i samband med villkorlig frigivning. Att överflytta kostnadsansvaret för vården till staten torde inte avhjälpa det problemet. Utskottet avstyrkte de då aktuella motionerna. Vidare instämde utskottet i vad en motionär anförde om vikten av att utdömd missbruksbehandling verkligen verkställs och att resultatet av behandlingen följs upp på olika sätt. Det är i första hand frivårdens ansvar att på individnivå följa upp att en skyddstillsynsdömd person följer av domstolen ålagda föreskrifter om missbruksbehandling. Vid misskötsamhet finns en reglering i att tillgå för att ytterst undanröja en utdömd frivårdspåföljd. Utskottet - som också hänvisade till vad anfört om uppföljning av påföljder i revisionsrapporten i brott - uppföljning av kriminalvårdens klienter (RIR 2004:5) - var inte berett att ta något initiativ i denna fråga. Utskottet avstyrkte även denna motion. I propositionen 2005/06:123 En modernare kriminalvårdslag, som överlämnats till , föreslås att § 34-placering skall ersättas av vårdvistelse (s. 28 f.). Vårdvistelse innebär att den intagne vistas i ett familjehem eller ett hem för vård och boende och där får vård mot missbruk. Kriminalvården måste alltid göra en kvalitetskontroll av den tilltänkta vårdgivaren innan en vårdvistelse inleds. Utgångspunkten är att det är den intagnes behov av vård som är avgörande för vårdvistelsens längd. Det finns dock inte något egentligt hinder att planera in vården på behandlingshemmet så att den avslutas i samband med tidpunkten för villkorlig frigivning. Ur behandlingssynpunkt är det enligt regeringen positivt om vistelsen kan inledas eftersom förutsättningarna att nå ett bra behandlingsresultat borde vara större på ett behandlingshem än i anstalt. Detta innebär alltså att hela vårdvistelsen ofta kommer att kunna genomföras före den villkorliga frigivningen. Detta medför att behovet av ansvarsförbindelser torde minska. I propositionen anförs vidare att det är viktigt att ha i åtanke att den behandling som ges inom ramen för kriminalvårdens verksamhet inte kan ses som en isolerad företeelse. För att förhindra återfall i såväl missbruk som brott och för att underlätta den dömdes anpassning i samhället är det viktigt att behandlingen vid behov fortsätter efter den villkorliga frigivningen. Den dömde har ofta även behov av andra stöd- och hjälpinsatser från samhällets sida, t.ex. när det gäller bostad och sysselsättning. Kriminalvården ansvarar inte för att dessa behov skall bli tillgodosedda, men måste stötta den intagne i hans eller hennes kontakter med relevanta samhällsorgan. Det är enligt regeringen nödvändigt att samhällets olika huvudmän samverkar bättre för att ett varaktigt positivt resultat skall uppnås.