bet · GT01UU8 · 2006-03-14 00:00:00 — menar att det i huvudsak kan urskiljas fyra sätt att tolka islams politiska budskap. Det traditionalistiska synsättet innebär att ger alla svar. Den är given av och skall därför åtlydas till punkt och pricka. Den enda legitima styresformen utgörs av kalifatet i dess ursprungliga form under de fyra första kaliferna. En person skall som ställföreträdare utöva all exekutiv och juridisk makt. Detta har inte kunnat omsättas i praktiken . För de fundamentalistiska grupperna är islam i sig en konkret samhällsordning. bör vara både religion och stat. Detta innebär i sin tur att sharia (dvs. och sunna) skall utgöra landets lag. Styrandet skall ske i samråd med sharias erkända uttolkare, ulama. Utveckling är möjlig, men då inom ramen för islams anda. Enligt fundamentalister måste den politiska eliten vara muslimer. Sharia är en evigt gällande lag, och stora avvikelser är inte möjliga. Lagstiftande församlingar och partier blir därmed inte möjliga. Modernisterna utgår ifrån , sederna och traditionen, men betonar nytolkning. För en modernist är islam inte en absolut samhällsordning utan innehåller i stället en rad värderingar och principer som kan appliceras på vår moderna verklighet. kan omstöpas för att passa den moderna människans behov. Enligt detta synsätt är demokrati möjlig genom en nytolkning av islams lagar. Man menar att de lagar som infördes i islams begynnelse syftade till att förbättra människans villkor och innebar en klar förbättring av dessa. En nytolkning måste därför ha samma utgångspunkter. Modernister kritiseras ofta av fundamentalister för att ursäkta sekularisering och allmän moralisk slapphet. Sekularister menar till skillnad från modernister att statens ideologi skall kunna omfattas av såväl troende som icke-troende. Religionen kan inte vara en samhällsordning enligt detta synsätt. Enligt en sekularist har alla människor samma rättigheter oavsett religiös tillhörighet. Sekularismen kämpar allmänt i motvind i den muslimska världen. Dessa fyra synsätt ger olika ramar för politiken. Traditionalister och fundamentalister avvisar demokrati, vilket inte modernister och sekularister gör. Synsätten relaterar också till en bredare diskussion i den muslimska världen och i västvärlden, nämligen om islam går att förena med ett modernt samhälle präglat av vetenskaplig rationalitet. En del debattörer har hävdat att islam inte kan anpassas till det moderna samhället, medan andra hävdar motsatsen. En tredje position är att vissa delar av islam kan anpassas till ett modernt samhälle, medan andra delar av det moderna samhället av muslimer upplevs som främmande och oförenliga med islam. Vilket av dessa perspektiv man anammar avgör till viss del hur man ser för islam och den muslimska världen. Den s.k. islamismen anammar flera av de ovan beskrivna synsätten på hur islam skall tolkas politiskt. Inom islamismen återfinns fundamentalister, traditionalister och kanske vanligast modernister. Islamister är dock per definition inte sekulära. De historiska rötterna till politisk islam kan sökas andra hälft då en kritisk diskussion uppstod bland framstående muslimska teologer om islams traditionella koncept och tolkningar. Som en reaktion mot kolonialismen och den muslimska världens relativa underutveckling startade en intellektuell och filosofisk rörelse för islamisk renässans som betonade reform, återupplivande av islam och återvändande till religionens ursprung. Dessa anhängare var modernister i det att de menade att det inte fanns någon motsättning mellan islam och modernitet, religion och vetenskap. De första islamistiska rörelserna bildas efter det osmanska imperiets och kalifatets upplösning. Kampen mot den koloniala överhögheten var central för dessa rörelser. Självständigheten efter innebar i många stater i den muslimska världen att statsledningarna tog avstånd från islam till förmån för mer sekulära modernitetsprojekt efter västerländsk modell inkluderande t.ex. socialism och kapitalism. Anhängare av sekulära projekt beskrev islam som otidsenlig och oförenlig med det moderna. motarbetades och beskrevs som en religion som hindrade utveckling, modernitet och civilisation. De islamistiska rörelserna vände (och vänder) sig mot beskrivningen av islam som otidsenlig och betonade i stället att islam är ett allomfattande system som skall reglera såväl privat- som samhällsliv. Den muslimska världens anammande av system som socialism, kommunism och kapitalism förmådde heller inte förbättra livet för den stora massan, och det blev i det sammanhanget lättare att propagera för "islam" som det enda återstående alternativet eller som en tredje väg mellan socialism och kapitalism. Islamismen är inte någon homogen riktning utan består av en mängd politiska rörelser som strävar efter att islamisera samhället och dess styrelseformer. Termen islamism används i stället för islamisk fundamentalism (som är vanligt i den allmänna debatten) eftersom fundamentalism som begrepp är kontroversiellt då det har sitt ursprung i en kontext. En vanlig definition, enligt , är att islamism är islamisk politisk aktivism, alltså islamiska handlingar med politiska förtecken. menar att islamism är det som har att göra med rörelser, grupper eller individer som ser religionen (också) som en politisk ideologi, eller politisk ordning. , professor vid , använder en bred definition av begreppet och menar att termen "islamist" omfattar alla som utgår från islam i konstruktionen av en politisk ideologi: Den omfattar således inte endast "radikaler" utan också "moderater", "revolutionärer" såväl som "reformister", "demokrater" och "antidemokrater". En "islamist" tänker politiskt i termer och metaforer hämtade från "islam" och dess urkunder, och de traditionssamlingar som återger vad profeten sagt eller gjort vid olika tillfällen. Med få undantag är islamism en motståndsideologi, där "islam" används som en berättelse om att en annan värld är möjlig. Gemensamt för majoriteten av islamister är åsikten att islam innehåller de principer som bör vägleda ett modernt samhälle. ses som en progressiv, dynamisk och rationell religion som är relevant för ett modernt liv och att islam kan ligga till grund för en modern identitet. Islams regelsystem och rättstradition kan och bör utgöra statens ordning. En vanlig föreställning hos islamister är att orsaken till problemen i den muslimska världen står att finna i att muslimerna har avvikit från det sanna, ursprungliga i islam. Med detta avses dock vanligen inte att företräde skall ges till konservativa eller traditionella tolkningar av islam. Tvärtom anser de flesta islamister att islam kan inlemma ny teknologi, nya innovationer och nya idéer. Många islamister förutsätter i stället nytolkning, dvs. att man utgår ifrån islams underliggande mening. Man menar t.ex. att de lagar som infördes i islams begynnelse syftade till att förbättra människans villkor och innebar en klar förbättring av dessa. En nytolkning måste därför ha samma utgångspunkter. Demokrati kan inlemmas genom en nytolkning av islams lagar. Den moderna civilisationen skall bejakas i övertygelsen om att islam är förenlig med, och möjlig att forma efter, modernitetens krav och utmaningar. Traditionalister (t.ex. i ) är visserligen också islamister men bibehåller och väljer medvetet att följa en tidigare sed när man står inför olika alternativa handlingsmönster. I valet mellan gammalt och nytt väljer man det gamla med hänvisning till traditionen, som alltså betraktas som normerande. En vanlig missuppfattning är att islamister skulle vara fundamentalister i betydelsen bokstavstrogna, vilket endast få muslimer är. Enligt är däremot nästan alla muslimer fundamentalister i bemärkelsen att den religiösa skriften anses vara ofelbar och att de händelser som omtalas i är historiska fakta, inte symboliska. menar att islamismen inte är anti-modern, men en reaktion på moderniseringen. Hon menar vidare att de flesta av dagens islamistiska rörelser kan betecknas som moderna eftersom de både använder modern teknologi och har en modern ideologi. Extrem och moderat islamism Islamismen är som ovan påtalats en heterogen grupp av rörelser. Även om det finns vissa gemensamma nämnare som betoningen på islam som rättesnöre, menar och andra forskare att det finns stora skillnader mellan islamistiska organisationer om man ser till hur rörelserna vill förverkliga det islamiska samhället i praktiken. Islamister vill ha ett samhälle präglat av islam, men det råder ingen konsensus om hur ett sådant samhälle skall nås, se ut eller vilka styrelseformer det skall präglas av. (World Conference of Religions for Peace) menar att islamistiska rörelser kan placeras längs med en skala från moderata till radikala rörelser. En särskiljande faktor är synen på de medel som kan och bör användas för att uppnå en ökad islamisering av samhället. En huvudsaklig skiljelinje går här mellan de islamister som benämns militanta, extrema eller jihadister och de som benämns moderata, moderna, eller reformerta islamister. Det sistnämnda fenomenet definieras också som islamism som använder och förordar politiska och fredliga medel. Anhängare av den extrema eller militanta islamismen ser våldet som en legitim metod att islamisera samhället. De moderata krafterna vänder sig mot våld och revolutionära metoder och inriktar sig på att underifrån islamisera samhället. Ett viktigt instrument för detta är den socialt inriktade verksamheten. Det förtjänar också att påpekas att flera islamistiska rörelser förenar extrema inslag eller strategier med mer moderata. Flera rörelser, t.ex. Hamas och Hizbollah, har gjort sig kända för att utöva både social verksamhet och terrorverksamhet. En diskussion som förs är i vilken utsträckning dessa verksamheter kan ses som separata. Inom islamismen, men kanske särskilt den extrema, ges en negativ bild av väst och man kritiserar framför allt västerländska regimer, men också västerländsk kultur, globaliseringen och det moderna projektet i allmänhet. En vanlig uppfattning bland både de extrema och mer moderata islamisterna är att globaliseringen är en homogeniseringsprocess, ledd av för att nå global hegemoni och därmed också en dominans över den muslimska världen och dess resurser. Fördelningen av resurser i världen kritiseras också. Palestinafrågan är central för islamisters världsbild, och västs ageranden tolkas ibland som ett ställningstagande mot araber och islam. Extrema islamister underblåser den gamla föreställningen om en historisk antagonism mellan den muslimska och den västerländska civilisationen. Enligt detta synsätt är islam utsatt för ett angrepp från väst, och jihad är därför varje persons skyldighet att bjuda motstånd. Detta konfrontationsscenario bidrar till föreställningen om att ett "civilisationernas krig" är den ofrånkomliga utvecklingen när det gäller förhållandet mellan väst och den muslimska världen. Extrem islamism är också generellt sett den ideologiska basen för internationell terrorism med muslimska förtecken. kläs våldet i termer av självförsvar, men extrema islamister menar också att de har en legitim rätt att slå till mot islams fiender, främst och . De moderata islamisterna har ofta en social agenda och menar att utbildningsinsatser, sociala insatser och övertalning är det bästa sättet att rekrytera anhängare och islamisera samhället underifrån. Dessa rörelser ställer generellt också upp i val (om de tillåts). framhäver den mångfald som finns inom politisk islam och att denna också inrymmer en rad reformister och demokrater. Han talar om en "folkhemsislam" som utför de tjänster som staten antingen är oförmögen eller ovillig att leverera såsom sjukvård, arbetsförmedling, socialbidrag, bostadsförmedling, katastrofhjälp och utbildning. En annan term för denna rörelse är den islamiska mittfåran. menar att dessa rörelser har ett antal gemensamma perspektiv som skiljer mittfåran från andra tendenser inom politisk islam: - Den islamiska staten kan endast förverkligas genom en evolutionär process. - Endast icke-våldsmetoder accepteras. - Demokrati betraktas som ett islamiskt ideal. - Mänskliga rättigheter är ovillkorliga. - Privat och offentlig moral sammanlänkas. - Alla människor har ett gemensamt ansvar för varandras välfärd. menar att huvudfåran inom politisk islam arbetar för en demokratisering av de muslimska staterna och anser att politisk pluralism, yttrande- och åsiktsfrihet, parlamentarisk flerpartidemokrati och mänskliga rättigheter för alla, oberoende av kön, religion, klass eller etnicitet är oundgängliga hörnstenar i ett islamiskt samhällsbygge. Demokrati ses som en naturlig följd av islam, eller till och med att islam är demokrati. Den tar enligt avstånd från tanken på att gripa makten med våld liksom från tanken att det islamiska samhället kan byggas ovanifrån genom dekret. I stället förordas en gradvis islamisering underifrån genom folkrörelseengagemang och ett utbyggt civilsamhälle. Enligt lyfter man i denna miljö fram de skandinaviska demokratierna som exempel på nu existerande samhällen som liknar det man eftersträvar. Dessa betraktas enligt ha kommit så nära förverkligandet av en islamisk samhällsordning som någonsin tänkas kan. Islamismen inrymmer alltså dels konfrontationsinriktade grupper som med odemokratiska och våldsamma metoder strävar efter omedelbara och radikala förändringar, dels grupper som betonar gradvisa förändringar och som vill delta i allmänna val. , fil.dr i statsvetenskap vid , stöder syn på de moderata islamisterna som utgörande en majoritet. Hon påpekar att de militanta islamisterna fått stor uppmärksamhet men att de politiska eller moderata islamisterna är en majoritet totalt sett. Denna majoritet är också på väg att integreras i den "normala" politiken enligt Wimelius. Hon påpekar dock också att forskare är oense om hur de politiska islamisterna skall betraktas. Det faktum att islamistiska rörelser faktiskt kämpar för demokrati och mänskliga rättigheter kan enligt vissa förstås mot bakgrund av att de själva utgör opposition och att deras medlemmar regelbundet är utsatta för kränkningar av de mänskliga rättigheterna. Skeptiker menar också att erfarenheten visar att det gått illa för demokrati och mänskliga rättigheter när islamister fått makten. Två exempel är talibanernas och den islamiska republiken . påpekar också vidare att islamister menar att "allt ifrån lagstiftning till maktutövning, individuell frihet och minoritetsskydd måste äga rum inom de gränser som islam sätter". Dessa reservationer är problematiska för förhållandet mellan islamism och demokrati. Frågan är också var islamister drar frihetens gränser, hur de ser på kvinnors rättigheter och vilken status minoriteter skulle ha i de politiska ordningar som islamister säger sig vilja upprätta. En central fråga är vidare vad som händer när en islamistisk rörelse kommer till makten i demokratiska val. Kommer de att fortsatt respektera demokratins spelregler? Lämnar de över makten om de förlorar ett val? menar dock att "större uppmärksamhet borde fästas vid den del av islamismen som sätter mänskliga rättigheter och demokrati på sin dagordning, inte minst för att motverka ingrodda föreställningar om hur 'de andra' tänker om politiken och framtiden". I den muslimska världen finns det flera islamistiska organisationer som med olika medel strävar efter att islamisera samhället. Islamismen har efterhand fått alltfler sympatisörer och spritt sig över stora delar av den muslimska världen. Islamistiska partier har också rönt framgångar i lokala och nationella val i flera muslimska länder. Uppgifter tyder också på att deras syn på västvärlden delas av många. I en undersökning av och framkom att av egyptierna, av jordanierna och av iranierna ansåg att en kulturell invasion från väst var ett allvarligt problem för deras land. En av de största globala islamistiska rörelserna någonsin är Muslimska . Många rörelser av har sina rötter i Muslimska eller hämtar åtminstone inspiration där. Rörelsen som grundades av 1928 är en del av den sunnitiska grenen av islam. Rörelsen sprack och delades i en moderat och en militant gren som är varandras motståndare. Den större moderata grenen har regionala organisationer, i form av tillåtna eller otillåtna politiska partier, i de flesta av arabländerna. I gick starkt framåt i parlamentsvalet och tog 88 av 444 valbara platser (se mer under Aktuell utveckling i några länder). De militanta eller jihadistiska utbrytarna ur utvecklade kritik mot de arabiska regimerna, kallade dem avfällingar och förklarade att jihad (i denna kontext heligt krig - i andra sammanhang andlig kamp) var tillåtet mot dessa. Ur denna gren avsöndrades Islamiska jihad och andra grupper som bl.a. låg bakom mordet på president as-Sadat 1981. Vissa av dessa grupper står nära. Den islamistiska som bildades i de palestinska områdena i samband med intifadan 1987 har sina rötter i Muslimska . Hamas förenar motstånd mot ockupation samt palestinsk och arabisk nationalism med krav på reformer av det palestinska samhället i islamistisk riktning. betraktas som muslimskt land och som inkräktare. Det finns därmed för Hamas stöd i islam för våld mot ockupanten . Hamas är motståndare till en tvåstatslösning, och i rörelsens stadgar förespråkas ett utplånande av staten . Rörelsen skiljer sig från det muslimska i det att den förespråkar väpnad kamp i stället för förhandlingar. Hamas motsatte sig tidigt fredsavtalet i och genomförde en rad spektakulära självmordsattacker mot israeliska mål, både militära och civila. Dessa attacker skördade många liv. Rörelsen har också drivit en utifrån finansierad social verksamhet med insatser i flyktinglägren, på sjukhus och i skolor. Hamas har som politiskt parti rönt stora framgångar i både lokala val och valet till den palestinska lagstiftande församlingen . Hamas vann 74 av den lagstiftande församlingens totalt 132 platser, dvs. en egen majoritet. Hamas finns med på EU:s lista över terroristorganisationer. Hizbollah är en shiitisk islamistisk organisation. Den proiranska rörelsen bildades i samband med den israeliska invasionen av 1982. Rörelsens mål var att driva ut de israeliska trupperna från och att grunda en islamisk stat. Hizbollah som har nära förbindelser med har en historia som inkluderar attacker mot israeliska trupper och terrorhandlingar mot israeliska och västerländska civila. har rörelsen utvecklat sin sociala verksamhet. Hizbollah har också sedan inbördeskrigets slut blivit en kraft i libanesisk politik och har rönt framgångar i både lokalval och parlamentsval . I valen 2005 erhöll Hizbollah i allians med ett annat shiitiskt parti () 35 av församlingens 128 platser. Hizbollah fick också den betydelsefulla energiministerposten med ansvar för vattenfrågor i den tillträdande regeringen. Även Hizbollah anses av EU vara en terroristorganisation. Vid sidan av de islamistiska organisationerna finns ett fåtal stater som gör anspråk på att vara strikt islamistiska, t.ex. , och . Förhållandet mellan dessa stater präglas av rivalitet, och trots sina anspråk har de inte undgått opposition från islamistiskt håll. Inte minst har mött kritik från oppositionella islamister, som hävdar att den saudiska monarkin inte lever upp till sina självpåtagna islamiska ideal (mer om detta återfinns i avsnittet Aktuell politik). 5.2 Demokrati och de mänskliga rättigheterna Det räcker med en ytlig betraktelse av tillståndet för demokratin i den muslimska världen för att konstatera stora brister. Det finns t.ex. ingen demokratisk stat i såsom vi i väst definierar demokratier. Även om de flesta regeringarna har ratificerat de viktigaste konventionerna om de mänskliga rättigheterna införlivas normerna sällan i vare sig lag eller praxis. Allvarliga kränkningar av de mänskliga rättigheterna förekommer i flera länder i regionen. Dödsstraff finns och tillämpas enligt av i stort sett alla länder i den muslimska världen. I en uppmärksammad serie rapporter författade av erkända arabiska forskare har utvecklingen inom analyserats. Tre s.k. "Reports" (AHDR) utkom , 2003 och 2004 och har publicerats av , UNDP. Rapporterna finns tillgängliga på tre språk, däribland arabiska, och riktar sig därmed också till muslimer. I AHDR beskrivs de senaste 30 årens utveckling, eller avsaknaden av sådan, i 22 länder i arabregionen. Författarna menar att regionen alltjämt präglas av brister i ländernas institutionella strukturer. Dessa tre brister sammanfattas som tre s.k. underskott: underskott för politiska rättigheter, underskott i kunskap och underskott för kvinnors rättigheter. Författarna menar att respekten för mänskliga fri- och rättigheter är en hörnsten i ett styrelseskick och att kvinnors rättigheter måste stärkas. Kunskapsalstrande och användningen av kunskap måste också förbättras. Rapporten beskriver som den mest ofria regionen i världen. I rapporten fokuseras på kunskapsunderskottet, och det konstateras att den arabiska världen ligger långt efter andra delar av världen när det gäller vetenskaplig och teknologisk utveckling. I regionen finns endast 371 vetenskapliga forskare på en miljon invånare medan motsvarande siffra globalt är 979 forskare per en miljon invånare. Rapporten visar att såväl utbud som efterfrågan och spridning av vetenskap präglas av ineffektivitet och brist på innovation. I den arabiska regionen bor av jordens befolkning, men bara av världens böcker produceras där och det sker få översättningar av utländska böcker till arabiska. I den senaste AHDR , "Towards Freedom in the " analyseras klimatet för politiska reformer i de arabiska länderna och bristen på frihet i regionen. Rapportens innehåll sträcker sig . I rapporten analyserar författarna tänkbara anledningar till att är den mest ofria regionen i världen. Dessutom diskuteras hur frihet i skall uppnås. Författarna menar att situationen är akut och att omfattande reformer är nödvändiga. Författarna räknar upp hinder mot friheten, såsom hinder för fri opinionsbildning, inskränkningar i organisationsrätten, bristen på fria val med flera kandidater och avsaknad av reella val av lagstiftande församlingar. Dessutom begås övergrepp mot den personliga friheten, såsom avlyssning och annan övervakning. I vissa fall dödas människor med regimens goda minne. Extremisters terrordåd och misstänkta terroristers försvinnanden i fängelser är också exempel på övergrepp, liksom bristen på garantier för rättvisa rättegångar. Till allt detta kommer ekonomiska och sociala brister som leder till ofrihet som undernäring och bristen på utbildning. Kvinnor är som grupp särskilt utsatt, menar författarna. Frihet i hindras av odemokratiska regimer och tradition (stamtänkande som ibland kläs i religiösa termer). Författarna menar dock att det inte finns några kulturella hinder för frihet i . Författarna pekar på att World Values Survey (se nedan) visar på att stödet för demokrati är starkt bland befolkningarna i regionen. För att uppskatta graden av demokrati i ett land används s.k. demokratiindex. Ett index väger samman de faktorer som krävs för att folkstyre, politisk jämlikhet och frihet skall kunna sägas råda. Ett vederhäftigt och etablerat index i statsvetenskaplig forskning är demokratiindex.Freedom Houseär en obunden organisation som genomför årliga undersökningar där världens självständiga stater och andra politiska enheter bedöms och klassificeras utifrån graden av demokrati och frihet. index används även av AHDR som ett av flera verktyg för att mäta graden av frihet i . I en rapport analyseras särskilt regionen och . Enligt organisationen är den övervägande majoriteten av stater i regionen att betrakta som ofria och en liten del som delvis fria. Den enda fria staten med fria val och rättigheter för medborgarna är . Regionen uppvisar i jämförelse med övriga världen nedslående siffror. I och lever av befolkningen i ofria länder jämfört för övriga världen. anser att regionen med god marginal är den minst fria i världen.