bet · GT01KrU14 · 2006-05-16 00:00:00 — Det tycker jag att varje diskussion om folkbildningens framtid bör ta sikte på och ta hänsyn till. Då ska man också komma ihåg, vilket inte i alla sammanhang är opportunt att säga, att de aktiva folkbildarna, liksom folkrörelsefolket, alltid har ingått i något som skulle kunna kallas en elit. Aktiva människor blir en del av en elit de engagerar sig. Det bara är så. Och det måste man också erkänna. statsrådet : befriade mig från ansvaret att säga något om vad betydde för folkbildningen. Låt mig då peka på vad betydde, särskilt ur en aspekt. De svenska folkbiblioteken hade inte haft den kvalitet de har om de inte från början byggts upp i ordenshusen i nykterhetslogernas bibliotek. Ända in i vår egen tid har det varit så. Då vill jag peka på att , om jag går tillbaka , var det ganska naturligt att tala om folkbildning i riksdag. Då var nykterhetsgruppen väldigt stor. De som hade gått som elever i folkhögskola eller suttit i styrelsen för en folkhögskola var mer än halva . Det är klart att det mot en sådan bakgrund inte var så svårt att få gehör för talet om folkhögskolans nödvändighet eller vikten av att studieförbunden fick stöd. Men det fanns också en växande tro på att det här var ett övergående fenomen. Det gällde särskilt folkhögskolan. Jag minns att det var många som trosvisst sade att det här är en relik. , i det moderna utbildningssamhället, kommer folkhögskolan att försvinna. läser jag den nya folkbildningspropositionen, och jag undrade ett tag om det var jag själv som hade skrivit den, för det är väldigt många tankegångar i den som jag skulle kunna härleda nästan ordagrant till det jag sade i en motsvarande proposition. Jag minns att jag höll ett föredrag när den kom, där en rubrik var En sådan skola kan vi inte vara utan, och det var folkhögskolan. Och i Folkbildning för 80-talet tog jag upp rätt många av de frågor som finns i dagens proposition. Jag hade själv min bakgrund i det dåvarande , som har bytt namn. byter ju studieförbunden namn. Det är som om man skäms för sitt förflutna. Heder åt ABF som inte byter namn. Det var två frågor som då var särskilt aktuella, och de finns även i propositionen. Den ena var rätten till profilering. Jag minns att det nämndes som exempel i debatten att det inte kunde vara rimligt att ge statsbidrag till en cirkel där man studerade men där man avslutade sammankomsten med bön. Men hur skulle det vara om man förbjöd detta? Vad skulle det leda till? Den debatten dog då man insåg att man inte kan ha något slags objektivitetskriterium. Det måste finnas en naturlig rätt till profilering. Den andra frågan var: Hur mycket ska staten lägga sig i studieförbunden och granska deras arbete? Kan man kombinera den stora frihet som man traditionellt har haft med ett ansvar för studieförbunden att själva se till att verksamheten uppfyller alla rimliga kriterier? Jag tror fortfarande att det är möjligt, men kanske har frestelserna blivit lite för stora när beroendet av statsbidrag, landstingspolitiska och kommunalpolitiska bidrag har ökat. Sedan är det väldigt mycket en fråga om resurser. Om jag i denna förtroliga krets skulle kunna få ge ett litet tips skulle det vara att det inte bara är fråga om vem som är kulturminister och skriver propositionen. Man ska helst ha en finansminister som har egen folkbildningserfarenhet. Det hade jag i , som hade gått på folkhögskola och under varit ordförande i ett av våra erkända studieförbund. Men för säkerhets skull hade jag som chef för vuxenutbildningsenheten, som svarade för propositionen, . Vad man än säger om honom, men utan folkrörelseerfarenhet är han inte. Ordföranden: , ! har vi en kvart på oss till ett litet samtal. Den här delen handlar ju om folkbildningens betydelse, vad som är viktigt att beakta i det fortsatta utvecklingsarbetet, och det gör egentligen första frågan till er enkel. Vilka utvecklingstrender ser ni för folkbildningen framöver, och vad är det som är viktigt att beakta? statsrådet : Jag ska naturligtvis inte som pensionär tala om vilka utvecklingstendenser som kommer att gälla. Det vet ni som är yngre och som sitter i lokalen. Däremot kan jag möjligen mot bakgrund av min erfarenhet se några hot. Där tycker jag faktiskt att ett hot är de krav på effektivitet i första hand som så ofta lyfts fram . Man ska nämligen komma ihåg att effektiviteten alltid har en huvudfiende, och det glömmer man oftast bort, nämligen nyfikenheten. Det finns ingenting som den effektive avskyr så som nyfikenhet. Gör som du blir tillsagd, fråga inte så mycket, är vad den effektive alltid skriar till den nyfikne. Och världen förändras av nyfikna människor. Alltså måste man acceptera, man måste skapa sådana regelsystem att människor inte bara inordnar sig i av andra bestämda strukturer. Vi kan på motsvarande sätt se en tendens där man alltid åberopar de gamla folkrörelsernas tröghet och talar om nätverken som är så tjusiga och fina. Jag har till min stora förvåning sett att vi får alltfler nätverk som upprättas uppifrån, av myndigheter, t.ex. av som just har avskaffat alla kommittéer för att man ska arbeta med nätverk i stället, som den överordnade makten själv formar. Detta ser jag faktiskt som något folkbildningens organisationer ska akta sig för. statsrådet : Först ett ord om folkhögskolan. Denna skolform har visat sig bättre än någon annan kunna möta de förändrade krav som ställs. Om ni ser på utvecklingen har man kunnat tillgodose både gruppen av nya svenskar och nya utbildningsbehov. Det har visat sig vara en skolform som verkligen hör framtiden till. En och annan har försvunnit, några har tillkommit. Men det mest fantastiska är den förändring som varje skola har genomgått. När det gäller studieförbundens arbete är det ideal som jag fortfarande vidhåller det som kan kallas allmän medborgerlig bildning. Det var en av huvudtankarna från början. Det var inte bara det att man skulle jobba med ett speciellt ämne, ett speciellt område, utan studiecirkeln i sig skapade grundvalen för allmän medborgerlig bildning. Då är vi inne på betydelsen för demokratin. Det är klart att det är ett problem hur vi ska kunna få den unga generationen att intressera sig för detta och att göra det i den organiserade form som erbjuds genom till exempel studiecirkeln. Det är inte alldeles lättlöst. Ordföranden: talar ibland om folkbildningens särart. håller vi oss till folkbildningen i stort. Sedan kommer vi närmare in på folkhögskolor respektive studieförbund. Men jag skulle vilja höra med er som har jobbat med det här så mycket, vad lägger ni i begreppet folkbildningens särart? statsrådet : För egen del brukar jag definiera det så att det finns två perspektiv, den enskildes perspektiv och det samhälleliga perspektivet. Folkbildningsbegreppet från den enskildes utgångspunkt är föreställningen att det finns kunskaper utanför mig som är värda att ta del av och att jag möjligen har kunskaper som är värda att dela med mig av. I skolan kan vi se, som en konsekvens av valfrihetsdiskussionen, att väldigt många människor definierar den enda värdefulla kunskapen som den kunskap jag själv bestämmer att jag vill ha. Man centrerar sig kring och beställer kunskaper som andra ska ge en men där man på förhand har definierat vad man vill ha. Folkbildningsbegreppet ur den enskildes perspektiv måste alltid ha mycket större öppenhet, insikten att det finns sådant, utanför mig, som är värt att ta del av och insikten att det kräver viss ansträngning. Ur det samhälleliga perspektivet gäller det att beakta vikten av delaktighet, jämlikhet. I utbildningssamhället har vi ganska många strävanden efter att skaffa oss en exklusiv kunskap. Man ska alltså bli ensam om det man får lära sig för att kunna konkurrera med sin kunskap. Folkbildningsbegreppet ur samhällets perspektiv är en kunskap som delas av alla. Där förenar den sig med forskningens syn. Forskningen som yttryck för universitetens grundläggande syn är ju inte att skapa exklusivitet. universiteten uteslutande sysslar med att förmedla konkurrenshöjande kunskap kommer universiteten att förlora sin förmåga att utveckla kunskapsområdet. På samma sätt är folkbildningen som företeelse så central, att upprätthålla denna allmänna delaktighet och jämlikhetsperspektivet, som vi också behöver ha instruerande utbildning. En människa som ska vara tekniker och sköta maskiner måste ju instrueras för att kunna sköta sin maskin. Också den utbildningen behövs. Men det är farligt om all utbildning, allt kunskapssökande får instruktionens karaktär och ingenting får det fria sökandets. statsrådet : Folkbildning talar vi om, men det finns ett bildningsideal som alltför ofta är försummat . Vi talar om utbildning, och allting är målinriktat. En grundtanke med bildning var att det var det man hade kvar när man hade glömt allt det man hade lärt sig på olika områden. Att återupprätta det gamla bildningsidealet tror jag är oerhört viktigt. Och det sker bäst i gemenskap. Jag vill understryka det sade tidigare, att poängen var att man var en grupp som arbetade tillsammans. Jag läste häromsistens i Nya om en cirkel med äldre damer som läste romaner. Det kan man gå och köpa och göra själv. Men de träffades regelbundet för att diskutera det de läste tillsammans. Då kände jag: Det är det här som är nyckeln, att inte bara jobba själv utan kunna dela det med andra och att se det i ett större och vidare sammanhang. Det är vad folkbildning handlar om. Du tog upp lite grann om statsbidraget och det offentligas styrning av folkbildningen med ökade statsbidrag. Jag nämnde att det var 4,2 miljarder som det offentliga bidrar med till folkbildningen. Jag skulle vilja börja med , hur ser du på avståndet mellan staten och folkbildningen i form av styrning? Är det för stort avstånd eller för litet avstånd med tanke på hur mycket det offentliga ändå lägger i den här potten? statsrådet : Först och främst tycker jag att man får säga att det är ganska stora resurser det rör sig om. Rätt förvaltade kan man göra väldigt mycket för de här pengarna, och det gör man. Jag vet att det hör till att studieförbunden och folkhögskolorna vill ha mer, och stat och kommun får säga att vi inte orkar med mer. Men det rör sig om en betydande satsning. Och det är självklart att det bör vara så. Det jag är rädd för är att staten, och för den delen även kommunerna, kommer med mer och mer av direktiv, vad man ska studera och vad som är prioriterat, i stället för att lämna detta åt den debatt som alltid förs inom studieförbunden själva. Det är det som är själva poängen, att det är de som ska avgöra vad man satsar på. Därtill blir det ofta bättre prioriteringar än när staten åtar sig att avgöra det. Ordföranden: det samma inställning hos dig? statsrådet : Ja, det vill jag nog säga. Problemet med många av de offentliga bidragen är ju att de ofta regleras för att de ska vara lätta att revidera. Den värsta utskåpning jag fått i mitt liv var när jag var ung och var studieledare i socialdemokratiska ungdomsklubben i . Jag var på årsmöte i i området. De hade upptäckt att vi hade haft en studiecirkel i arbetarrörelsens historia på fem gånger. De äldre förståndiga männen steg upp som trädda på ett snöre och talade om hur tanklösa vi var som trodde att man kunde läsa detta oändliga ämne på fem gånger. När statsbidragen infördes kunde man studera alla ämnen, oavsett vad det var, på tio gånger . Sedan plötsligt , mellan och , jag minns inte vilket, kunde man studera alla ämnen, oavsett vad det var, på fem gånger , det vill säga man anpassar sig mycket snabbt till de bidragsregler som gäller. Också där måste folkbildningens olika organisationer och verksamheter vara lite på sin vakt. Ordföranden: En sista fråga, eftersom tiden går så himmelens fort, jag nämnde i min inledning att frågorna kring folkbildning inte, som jag minns i alla händelser, varit något huvudnummer i den politiska retoriken inför val. Hur ser ni på det? Jag vill börja med , eftersom sedan vill avsluta med att visa två bilder. statsrådet : Jag efterlyser allmänt mer debatt om kultur och för den delen om bildning i valrörelsen. När man bestämmer sig i förväg för att är det tre frågor, samma tre frågor som förra valrörelsen, som man ska tjata om glömmer man bort att det finns en stor del av mänskligheten som förväntar sig synpunkter och förslag på helt andra områden som berör livets innersida, allt det som ger mening åt livet och glädje åt tillvaron. Dit råkar nu kultur och bildning i stor utsträckning höra. statsrådet : Jag har tagit med mig ett par bilder för att påminna om folkbildningens, folkrörelsernas och kulturens karaktär. Det här är en bild från Verkstads klassiska Folkets hus 1945, under metallstrejken. Det är en intressant bild. Jag hittade den i en bok som några arkitekter hade skrivit. De tog med den för att huset var så fint. När jag träffade dem sade de: Det är så konstigt, vi förstår inte bilden. Detta är ett strejkmöte, ett omröstningsmöte i en strejk. Det var bara män, naturligtvis. Metallarna var män. De sitter uppsträckta i kostym, de flesta i mörk kostym, skjorta och slips allihop - på ett strejkmöte. För 68-generationens arkitekter var detta alldeles orimligt. Man skulle ha uppknäppt blåblus och knytnäven i luften. Folkets hus 1945, Verkstad, omröstningsmöte under metallstrejken Men i själva verket är det här en påminnelse om att mötet alltid har varit ett uttryck för gemenskap, och det här kan man säga är en förklaring till kraften i den gemensamma grupp som man skapar exempelvis i studiecirkeln, i gemenskapen. Underskatta inte den gemenskapsbildande och gemenskapsskapande kraften. Även om vi inte har svart kostym när vi går på strejkmöten har vi också behov av gemenskapen. Det här är en bild av i i , när Nazityskland bombade östra sönder och samman. Taket har störtat in. Dagen efter står det några människor och plockar i böckerna i bokhyllan. Varför står de där? Gick de förbi och upptäckte att var ovanligt öppet den dagen och bestämde sig för att gå in och kolla om senaste hade kommit in? De utför en kulthandling. De uttalar en bekännelse till civilisationen. De står där för att markera sin mänskliga värdighet i av yttersta förnedring. Också det är ett starkt belägg för kulturens roll och tesen som en gång formulerade den: Kultur är alltid gemenskap. Det finns ingen enmanskultur. Ordföranden: Ett stort tack för den här inledningen! Jag tycker att den har gett en väldigt bra bild. Era båda insatser vet vi också har varit stora till folkbildningens fromma . råkar vi ut för det vi kommer att råka ut för ett antal ytterligare gånger , nämligen att man skulle vilja fortsätta att lyssna på er, söka ytterligare kunskap och få ta del ytterligare av era erfarenheter. Men det är någonting som vi kommer att "få lida med" , gissar jag. Det är intressanta föredragshållare och talare här. Tack så hjärtligt och ! Vi går vidare med som kommer från , är professor där och har rubriken . Det är pluralform. , universitet:Herr ordförande! Ledamöter och övriga åhörare! Jag är väldigt hedrad av att ha blivit inbjuden att tala här. Jag är också väldigt glad på folkbildningsforskningens vägnar över det förslag som ligger i propositionen om ett särskilt anslag till folkbildningsforskningen. Den senaste gången vi var glada för att vi fick ett särskilt stöd var 1990 när två stycken motioner från skapade , det nationella programmet för folkbildningsforskning. Vi är väldigt nöjda med det förslaget och hoppas att det passerar vidare. Det är en väldigt bra konstruktion av förslaget att får ta hand om anslaget men att det är ett särskilt anslag för folkbildningsforskning. Jag har lovat att tala om folkbildningens betydelse i pluralis. Jag tror att det är en viktig sida att markera. Att definiera folkbildning på ett entydigt sätt tror jag är ett omöjligt projekt. Det som är intressant med begreppet folkbildning är snarare diskussionen än att komma fram till det rätta svaret, för det finns nog inte. Mitt sätt att närma mig detta är att försöka titta på empiriska studier av folkbildning, folkhögskolans och studieförbundens verksamhet, och se vad det betyder om man betraktar det från det hållet. Jag tänkte lyfta fram några aspekter. Den första synvinkeln på vad folkbildning betyder är den som man finner i studier av deltagarna och deras upplevelser av folkbildning. En hel rad sådana studier har gjorts, inte minst inom ramen för utvärdering av folkbildningen. Det är ett ganska tydligt mönster som upprepar sig i studierna. Det första är att människor i väldigt hög utsträckning ser det hela som något som har att göra med möjligheten att utveckla personliga intressen. Jag tror att det hänger ihop med den mångfald av innehåll som är en central del av folkbildningen. Möjligheterna att förena personliga intressen med det utbud som folkbildningen erbjuder finns där . Det har också lyfts fram att folkbildningen blir ett sätt att utveckla den egna identiteten genom att man deltar i verksamheter där man odlar intressen. Det kan vara sysslor som man är intresserad av eller intressen som har att göra med ens kulturella bakgrund och som gör att man kan odla specifika identiteter. En annan sak som återkommande dyker upp är den sociala sidan av folkbildningen, upplevelser av gemenskap. I någon studie framhäver man när det gäller folkhögskolan att det finns en slags familjekänsla, ett tätt socialt umgänge, där som man tycker är väldigt betydelsefullt. Någon påpekar att deltagarnas berättelser ibland beskriver folkhögskolan som om det var en annan livsform med andra spelregler än vanligt för umgänget och en tryggare vistelseort än livet utanför. Om man tittar på studier som handlar om funktionshindrades upplevelser så upplever de folkhögskolan som en stärkande miljö som är betydelsefull för dem. Man kan säga att det finns en väldigt positiv bild i nästan alla beskrivningar som kommer från deltagare av upplevelsen av folkbildningen. Man kan fundera över hur den uppstår. Jag tror att denna positiva bild i väldigt hög utsträckning handlar om en mångfald när det gäller innehållet, vilket gör att man kan odla de intressen man har. Det har också att göra med att man kanske inte engagerar sig mer än i undantagsfall av andra skäl än att man genuint vill lära sig någonting. På det sättet kan man förstå att man får en sådan stark positiv upplevelse. De dissonanser som finns hittar man i studier som handlar om mångfaldsfrågor. Det verkar som om folkbildningen präglas av ett väldigt svenskt perspektiv och har svårt att ta in andra kulturer och synvinklar på sin verksamhet. Om jag lämnar deltagarnas perspektiv skulle jag vilja lyfta fram något som jag tror är viktigt, nämligen betydelsen för vad jag kallar kulturtätheten i landet. Jag ska ta fram en liten overhead, vad jag brukar kalla en antinostalgioverhead. En sida av folkbildningen är att många kan bli väldigt nostalgiska över tiderna . Det var då som verksamheten var gloriös och omfattande. är den inte längre lika intressant. Men det är väldigt tydligt när man tittar på historisk statistik att folkbildningen är kolossalt mycket större än vad den var . Om man tittar på studiecirklar tror jag att det handlar om nio gånger fler. Om man tittar på folkhögskolan handlar det om en mångdubbling av antalet studerande. Det andra temat som jag tror är intressant och som har att göra med bilden av historien är att det man i vid mening skulle kalla för kultur, något som har med estetisk och skapande verksamhet att göra, utgör en betydelsefull del av verksamheten. Det gjorde det också. Många inbillar sig att det är ett nytt fenomen. Det är uppenbart helt fel. Man kan fundera över den kulturella tyngd som ligger framför allt i studieförbunden men också i folkhögskolan. Det som jag uppfattar som det mest centrala i detta är att man faktiskt skapar en stark folkligt förankrad kultur som når väldigt långt, både när det gäller sociala skrankor i fråga om kultur men också rent regionalt. Det är en mycket viktig sida av folkbildningen. Via folkbildningen finns ett slags samspel mellan professionella utövare och amatörer. Det finns ett annat karaktärsdrag i detta. Det är skapande kultur i väldigt hög utsträckning på en vardaglig nivå. Man kan tänka sig att den här verksamhetens viktigaste betydelse ligger i att den är kopplad till människors försök att skapa mening i livet. Man kan se att detta är något som faller utanför motiv som ofta ligger i att man ska försörja sig. Det är något som man söker sig till för att skapa en större betydelse för sitt eget liv. Ett problem här är möjligtvis att det finns ett hot kring denna kulturtäthet. Man kan iaktta att studieförbunden drar sig ur många glesbygdsområden. Man kan se en ökad koncentration och en risk för att det glesnar i denna kulturtäthet. Ordföranden: är något som jag kan lova att vi i kulturutskottet är mycket intresserade av. står som förläggare i programmet. Hon är i sammanhanget en viktig person som var utredare i utredningen om deltagande i folkbildning. Rubriken är "Vem får vara med?" , förläggare: Det är roligt att vara här. Jag tänkte ta chansen att tala lite om några av de saker som står i min utredning Vem får vara med? men som jag kanske inte tycker att det står så mycket om i propositionen. Det kommer att vara med framtidsinriktning förstås, lite grann om farhågor för framtiden. Det är roligt att man tar sig tid att diskutera folkbildning. Det känns som om det behövs. Det tror jag att alla vi som har jobbat med de här två utredningarna tycker. Min upplevelse av i stort just nu är att kunskap och bildning som vi tror når alla ofta är till för de redan invigda. är jag bokförläggare. Jag upplever även där att många av oss som jobbar med kultur och i kulturvärlden ger ut böcker eller anordnar kultur för dem som redan är kulturkonsumenter, för oss själva. Det är ett vanligt perspektiv. Det är också ett vanligt perspektiv inom politiken att blicken är riktad mot de egna intressena. När jag fick uppdraget att titta på vem som får vara med var det väldigt mycket en inriktning på ungdomsfrågor. Fick unga vara med i studieförbunden? Nåddes de av verksamheten? Det gör de. Det kan ni se i den statistik som finns. Det är väldigt många unga som nås, och det är väldigt många unga som gillar folkbildning, tycker att det är intressant och gärna ville delta om de bara visste hur det gick till. Så det finns en oerhörd potential här. Unga vill verkligen mötas, diskutera, prata, delta. Men de blir inte alltid nådda. Det är inte alltid så att ämnesvalen eller mötesformerna passar unga. Vi såg tydligt att makten låg någon annanstans. Jag blev väldigt glad när jag läste på s. 30 i propositionen där det i ett kapitel som heter "Den demografiska utmaningen" står att unga måste få mer reell makt över det som anordnas, makt i studieförbunden. Det tror jag är en av de mest angelägna punkterna. Jag har själv en bakgrund inom politiken. Jag tror att det är samma sak som där. Det är lätt att man väljer in en ung för att det ska vara en ung. Så sitter den unga ensam i en styrelse, i ett utskott eller något liknande och ska vara det unga alibit. För det första är ungdom i sig ingen garanti för nytänkande eller modernitet på något sätt. För det andra kan man behöva kompisar. Det är ganska tungt att komma in i rollen som ung i stället för rollen som deltagare och aktiv beslutsfattare. Det tycker jag är oerhört angeläget när vi diskuterar ungas närvaro och representation i styrelser. Jag skulle vilja säga något kort om nya verksamhetsformer. Det talas i propositionen om att man ska ha fler öppna föreläsningar, sådant som är tillgängligt för många. Jag tror att det är oerhört viktigt om man ska fortsätta att dra till sig unga, kanske framför allt de unga vuxna, de som är familjebildande. De har svårt att binda upp sig för långa tider och många långa studiecirklar. De vill ha tillfälliga saker. Det behöver inte vara så förtvivlat resultatinriktat. Det viktigaste är att man möts. Jag blev väldigt glad när sade att effektiviteten har nyfikenheten som fiende. Jag tror nämligen väldigt mycket på det.