bet · GT01JuU11 · 2006-02-14 00:00:00 — Ett förslag liknande det som tas upp i motionen om att begränsa rätten till försvarare om den tilltalade håller sig undan har tidigare behandlats i en skriftlig fråga (fr. 2002/03:1303). Justitieministern anförde i frågesvaret bl.a. att det inte finns någon skyldighet för den som är misstänkt för brott att aktivt bidra till utredningen och att rätten till offentlig försvarare inte kan göras beroende av att den misstänkte överlämnar sig till polisen. I frågesvaret påpekades också att en lagändring i den efterfrågade riktningen knappast skulle leda till att kostnaderna för staten skulle minska i någon betydande omfattning eftersom det arbete som försvararen utför för en klient som undandrar sig lagföring i de flesta fall är begränsat till att ta del av förundersökningen. Detta arbete måste försvararen under alla omständigheter utföra . Utskottet har inhämtat att ett arbete inletts inom () som rör ett antal frågor om offentlig försvarare. En fråga som kommer att bli föremål för översyn är just reglerna om förordnande av offentlig försvarare. Arbetet kommer att redovisas . Utskottet gör i princip inte någon annan bedömning än den utskottet tidigare redovisat. Enligt utskottets mening bör för övrigt inte föregripa det beredningsarbete som pågår. Utskottet är därför inte berett att ta något initiativ till andra begränsningar i rätten att utse offentlig försvarare än de som gäller . bör avslå motion Ju220 och motion Ju543 i den nu behandlade delen. I motion Ju247 (m) begärs en möjlighet att förordna målsägandebiträde för efterlevande till någon som dödats genom brott. Enligt motion Ju483 (kd) bör ersättning till målsägandebiträde utgå även för att brottsoffret skall få domen förklarad för sig. För att målsägandebiträde skall kunna förordnas krävs först och främst att den som skall ha biträdet kan betraktas som målsägande. Av 20 kap. 8 § fjärde stycket följer att målsägande är den mot vilken brott har blivit begånget eller som därav blivit förnärmad eller lidit skada. För att målsägandebiträde skall kunna förordnas krävs vidare, såvitt nu är i fråga, att det med hänsyn till målsägandens personliga relation till den misstänkte eller andra omständigheter kan antas att målsäganden har behov av sådant biträde. Utskottet har tidigare avstyrkt liknande yrkanden om målsägandebiträde för efterlevande, bl.a. i samband med behandlingen av den ovan nämnda proposition 2000/01:79 Stöd till brottsoffer (bet. 2000/01:JuU20 s. 13). Utskottet höll då med motionären om att efterlevande kan ha behov av stöd i samband med rättegången, och utskottet påpekade att det i den praktiska rättstillämpningen förekommer att efterlevande fått ett målsägandebiträde förordnat. Att införa en möjlighet att förordna målsägandebiträde för den som inte kan betraktas som målsägande framstod emellertid som principiellt tveksamt, en inställning som också regeringen intagit. Utskottet noterade att regeringen i den aktuella propositionen aviserade en översyn av målsägandebiträdesinstitutet och ansåg att denna borde avvaktas. Därefter föreslog i sitt betänkande - Utredning om en utredning (SOU 2002:37) en utvidgning av möjligheterna att förordna målsägandebiträde för efterlevande. I betänkandet föreslogs en rätt till målsägandebiträde för efterlevande till någon som avlidit antingen under förvaring i polisarrest eller genom något som en anställd inom polisen gjort i tjänsten. Motsvarande föreslogs gälla om någon skadats allvarligt (s. 153 f.). Utskottet behandlade senast frågan om målsägandebiträde för efterlevande (bet. 2004/05:JuU18 s. 21 f.). Utskottet fann då inte anledning att frångå sina tidigare uttalanden i frågan. Regeringen beslutade om en översyn av lagen (1988:609) om målsägandebiträde (dir. 2005:19). Uppdraget innefattar visserligen inte att överväga frågan om efterlevandes rätt till målsägandebiträde. Uppdraget omfattar emellertid att se över lagens tillämpningsområde och se hur lagen används i förhållande till dess intentioner - att ge målsägande med störst behov av juridisk hjälp och stöd rätt till biträde under rättsprocessen. Utredaren skall även se över om det finns behov av att tydliggöra målsägandebiträdets roll och arbetsuppgifter dels i förhållande till målsägandens behov, dels i förhållande till och andra aktörers roller såsom åklagarens, stödperson enligt 20 kap. 15 § (RB) och särskild företrädare för barn. Regeringen tillkallade en särskild utredare med uppdrag att analysera regleringen, organisationen och handläggningsrutinerna för brottsanmälningar mot anställda inom polisen och mot åklagare, det s.k. internutredningsförfarandet. Denne skall bl.a. utreda formerna för och lägga fram förslag till ett särskilt obligatoriskt utredningsförfarande för fall där någon avlidit eller skadats allvarligt i samband med ett polisingripande men där det inte finns misstanke om brott. Uppdraget skall redovisas (dir. 2004:180 och 2005:146). De frågor om förordnande av målsägandebiträde och målsägandens roll som motionärerna tar upp är således föremål för analys och överväganden i olika utredningar. Det är mot bakgrund härav enligt utskottets mening inte lämpligt att nu vidtar några åtgärder i dessa frågor. Utskottet föreslår att avslår motion Ju247 och motion Ju483 i nu behandlad del. I motion Ju437 (kd) föreslås att möjligheten att delta vid ett sammanträde per telefon avskaffas. Motionärerna anser bl.a. att det finns en risk att förtroendet för åklagaren och den offentliga försvararen kan komma att undergrävas om dessa deltar endast per telefon. Bestämmelserna om möjlighet att närvara per telefon ändrades (se prop. 2004/05:131, bet. JuU29 s. 11 f., rskr. Ändringarna innebär att olika bestämmelser om formerna för närvaro vid domstols sammanträden skulle samlas i en ny 10 § i 5 kap. . De träder i kraft den dag regeringen bestämmer. I första stycket i den nämnda bestämmelsen anges huvudregeln att parter och andra som skall delta i ett sammanträde inför rätten skall infinna sig i rättssalen eller där sammanträdet annars hålls. I andra stycket anges att rätten får besluta att dessa personer i stället skall delta genom ljudöverföring (i huvudsak närvaro per telefon) eller ljud- och bildöverföring (i huvudsak närvaro genom videokonferens). Vid bedömning av om det finns skäl för ett sådant deltagande skall rätten särskilt beakta de kostnader eller olägenheter som skulle uppkomma vid personens inställelse i rättssalen och om den som skall delta i sammanträdet känner påtaglig rädsla för att vara närvarande i rättssalen. I tredje stycket anges att deltagande genom ljudöverföring eller ljud- och bildöverföring inte får ske om det är olämpligt med hänsyn till ändamålet med personens inställelse och övriga omständigheter. Bestämmelsen i 5 kap. 10 § kommer att bli tillämplig i brottmål och tvistemål i alla instanser. Utskottet anförde vid sin behandling av propositionen att det finns ett värde i att regleringen för närvaro genom telefon och genom videokonferens är enhetlig. Det bör vidare överlåtas till rätten att i det enskilda fallet bedöma lämpligheten i att part eller annan deltar i förhandlingen på annat sätt än genom närvaro i rättssalen. Mot bakgrund av den lämplighetsbedömning som rätten skall göra enligt tredje stycket i bestämmelsen torde utrymmet för att låta en tilltalad delta vid sammanträdet endast per telefon vara litet. Det torde nämligen i allmänhet vara olämpligt att låta parter och offentliga försvarare delta per telefon vid sammanträden i brottmål. Det kan dock finnas undantagsvisa situationer då sådan inställelse borde kunna vara möjlig. Som exempel anförde utskottet åklagares eller offentliga försvarares deltagande vid en häktningsförhandling som hålls i den misstänktes frånvaro eller en tilltalads deltagande i mål som annars kan komma att avgöras i hans eller hennes utevaro. En annan situation är då t.ex. en tilltalad deltar i ett sammanträde genom videokonferens och den tekniken av någon anledning slutar att fungera. Mot den bakgrunden ansåg utskottet inte att det var lämpligt att uppställa något generellt hinder mot att parter och offentliga försvarare deltar per telefon vid sammanträden i brottmål varför utskottet tillstyrkte propositionen. Utskottet finner inte skäl att frångå sina tidigare uttalanden i frågan om möjligheten att telefonledes vara närvarande vid rättegång. Motion Ju437 i nu behandlad del avstyrks. Behandlingen av barn i domstol Utskottets förslag i korthet I detta avsnitt behandlas några motioner med olika aspekter på barns situation vid rättegångar. Motionärerna lyfter bl.a. fram barns situation vid förhör. Dessutom behandlas ett motionsförslag om att det i mål om vårdnad, boende och umgänge vidtas åtgärder för att barnets bästa skall beaktas. Utskottet föreslår att avslår motionsyrkandena med hänvisning huvudsakligen till det arbete som pågår på området. Jämför reservationerna 18 (v, mp) och 19 (kd). I några motioner belyses olika aspekter på barn i rättsprocesser. Enligt motion 2004/05:Ju263 (c) bör barnens rätt till inflytande enligt tydliggöras i lagstiftningen. I motion So647 (kd) begärs en översyn över domstolarnas hantering av barn i brottmålsprocessen. Motionärerna tar särskilt upp förhörssituationerna. Enligt motion Ju402 (v) bör barn som exploateras i pornografiska framställningar ha rätt till bl.a. målsägandebiträde. Det finns flera bestämmelser i svensk lagstiftning som tar sikte på unga brottsoffers särskilt utsatta situation. Som exempel kan nämnas 2 a § förundersökningskungörelsen (1947:948) där det anges att förundersökning där målsäganden vid tiden för anmälan inte fyllt om brottet riktats mot målsägandens liv, hälsa, frihet eller frid och det för brottet är föreskrivet fängelse , skall bedrivas särskilt skyndsamt och som huvudregel vara avslutad . När det gäller förhör med barn under förundersökningen finns vissa specialbestämmelser i 15-19 §§ förundersökningskungörelsen som syftar till att i görligaste mån skydda barn och ungdomar från traumatiska upplevelser i anledning av brottsutredningar. Bland annat stadgas att den unges vårdnadshavare alltid bör närvara vid förhör om den unge är och om det kan ske utan men för förhöret. arbetar kontinuerligt med att utbilda domare i frågor som rör barn. I regleringsbrevet för har som återrapporteringskrav att redogöra för de åtgärder som vidtagits för att tillgodose barns behov i domstolsprocessen utifrån de krav som anges i FN:s konvention om barnets rättigheter. Utbildningsinsatserna skall särskilt anges. När det i ett brottmål åberopas vittnesförhör med ett barn som är skall rätten, med hänsyn till omständigheterna, pröva om barnet får höras som vittne (36 kap. 4 § ). Hänsyn tas här till bl.a. barnets mognad och situation i övrigt. Någon motsvarande uttrycklig regel finns inte för barn som drabbats av ett brott och som därmed skall höras som målsägande. I praktiken gäller dock att sådan bevisning normalt förebringas vid en huvudförhandling genom att polisförhöret med barnet spelas upp på video. I praktiken förekommer förhör av barn i domstol mycket sällan, men det finns fall där domstolen gör den bedömningen att bevisläget kräver att barnet hörs personligen och att detta kan ske utan men för barnet. För att domstolen i ett sådant fall skall kunna kalla den unge att höras personligen i domstolen bör krävas att den unges vårdnadshavare och även eventuellt målsägandebiträde samtycker till åtgärden. konstaterade i sitt betänkande Barnets bästa i främsta rummet - FN:s konvention om barnets rättigheter i (SOU 1997:116) med utgångspunkt i grundläggande principer, att reglerna inom straffprocessen om barns hörande direkt inför domstol är väl avvägda. Svenska domstolars tillvägagångssätt att höra barn har prövats av och godtagits av (S. N. mot , nr 34209/96, dom ). Utskottet har tidigare behandlat motioner om förhör med barn i brottmålsprocessen. Senast utskottet behandlade sådana frågor var i betänkandet över statsbudgeten för (bet. 2005/06:JuU1 s. 28). I utskottets yttrande till socialutskottet med anledning av regeringens proposition Stärkt skydd för barn i utsatta situationer (prop. 2002/03:53) konstaterade utskottet att olika regelsystem syftar till att hålla barn utanför domstolarna. Utskottet anförde vidare att en rad olika åtgärder vidtas i detta syfte. I de fall detta ändå inte är möjligt gör berörda myndigheter stora insatser på utbildningssidan för att öka kunskapen om barns behov och för att underlätta bedömningen av de uppgifter barnet lämnar. Det finns också möjlighet till särskilda stödinsatser för barnet inom ramen för processen. Med den avvägning som görs i rättssystemet som innebär att barnets behov av att slippa framträda i en brottmålsrättegång i största möjliga utsträckning prioriteras kunde utskottet inte förorda en utredning om domstolarnas hantering av barn i brottmålsprocessen (yttr. 2002/03:JuU1y s. 8 f.). I vissa fall när barn misstänks vara utsatta för brott av en vårdnadshavare eller en person som är närstående till vårdnadshavaren finns det möjlighet att förordna en särskild företrädare för barnet. Denna möjlighet har införts genom lagen (1999:997) om särskild företrädare för barn som trädde i kraft (prop. 1998/99:133, bet. 1999/2000:JuU2, rskr. 1999/2000:49). Utskottets uppföljningsgrupp har studerat tillämpningen av lagen (1997:997) om särskild företrädare för barn. Uppföljningen utfördes som en enkätundersökning bland landets åklagarkammare och presenterades (2005/06:RFR2). Uppföljningsgruppen konstaterade att en övervägande majoritet anser att syftet med lagen, att förbättra möjligheten att utreda brott mot barn där en vårdnadshavare eller någon som står vårdnadshavaren nära misstänks för brottet, är uppfyllt. I departementspromemorian Barn i brottets skugga (Ds 2004:56) lämnas förslag till flera åtgärder som syftar till att stärka rättigheterna för och stödet till barn som bevittnar och på annat sätt drabbas av brott av och mot närstående personer. Regeringen har aviserat en proposition . Som utskottet tidigare anfört tillkallade regeringen en särskild utredare med uppdrag att göra en översyn av lagen (1988:609) om målsägandebiträde (dir. 2005:19). Enligt direktiven skall utredaren se över lagens tillämpningsområde och se hur lagen används i förhållande till dess intentioner - att ge målsägande med störst behov av juridisk hjälp och stöd rätt till biträde under rättsprocessen. Utredaren skall även se över om det finns behov av att tydliggöra målsägandebiträdets roll och arbetsuppgifter bl.a. dels i förhållande till målsägandens behov, dels i förhållande till och andra aktörers roller såsom bl.a. särskild företrädare för barn. Uppdraget skall redovisas . Som utskottet redogör för ovan är frågor om barns behov och behandling i rättsprocessen föremål för en kontinuerlig uppmärksamhet i olika sammanhang inte minst inom ramen för domstolarnas arbete och utbildningsverksamhet. Utskottet är mot bakgrund härav inte berett att föreslå några ytterligare åtgärder. Utskottet avstyrker motionerna 2004/05:Ju263, Ju402 och So647 i nu behandlade delar. I motion L292 (v) föreslås att det blir obligatoriskt för domstolar och myndigheter att upprätta särskilda barnprotokoll i mål om vårdnad, boende och umgänge. Sådant protokoll skall bifogas domstolens avgörande och innehålla motiveringar utifrån vad som är bäst för barnet. vårdnadskommitté presenterade sitt betänkande Vårdnad - Boende - Umgänge - Barnets bästa, föräldrars ansvar (SOU 2005:43) . Kommittén anmärker att det enligt nuvarande bestämmelser gäller att barnets bästa skall komma i främsta rummet vid alla beslut som rör vårdnad, boende och umgänge (6 kap. 2 a § första stycket FB). Enligt kommittén har det emellertid riktats kritik mot domstolar och socialnämnder som innebär att det ibland mera är föräldrarnas intressen som tillgodoses än barnets. Kommittén föreslår därför ett tydliggörande av bestämmelsen för att barnets bästa verkligen skall beaktas. Kommitténs betänkande bereds i () och en proposition är aviserad . Utskottet anser att regeringens förslag i dessa frågor bör avvaktas. Motion L292 i nu behandlad del avstyrks. Vissa frågor om bevisning i domstol Utskottets förslag i korthet I detta avsnitt behandlas ett antal motioner med avseende på bevisning i domstol. Det rör sig huvudsakligen om domstolens rätt att avvisa bevisning, s.k. kronvittnen, sakkunnigbevisning och bevisningen i hovrätt. Utskottet avstyrker motionsförslagen med hänvisning till tidigare uttalanden och pågående utredningsarbete. Jämför reservationerna 20 (kd), 21 (fp), 22 (kd) och 23 (kd) samt särskilt yttrande 2 (c). Enligt motion Ju437 (kd) står regeln i 35 kap. 7 § om rätten att avvisa bevisning i domstol i strid mot den rättssökandes intresse att få lägga fram sin bevisning i en rättegång. Bestämmelsen i 35 kap. 7 § om avvisning av bevisning ändrades (se prop. 2004/05:131, bet. JuU29 s. 10 f., rskr. Ändringen, som träder i kraft den dag regeringen bestämmer, innebär i korthet att domstolen får avvisa bevisning om beviset trots rimliga ansträngningar inte kan tas upp och avgörandet inte bör fördröjas ytterligare. Utskottet anförde att en grundläggande förutsättning för en väl fungerande rättsprocess är att parterna får lägga fram de bevis som har betydelse i saken. har parterna rätt att få sin sak prövad inom skälig tid. Dessa två grundläggande rättssäkerhetsprinciper, vilka även kommer till uttryck i , kan i vissa fall komma i konflikt med varandra. Att mål i allmän domstol inte avgörs så skyndsamt som är önskvärt beror inte sällan på att det är svårt att lägga fram bevisningen . Vittnen och andra bevispersoner kan t.ex. vara svåra att delge kallelse till förhandlingen, och delgivna personer kan vägra inställa sig till förhandling. När det, trots rättens ansträngningar, visar sig omöjligt att ta upp viss bevisning, och parten i den situationen inte återkallar beviset, saknas egentliga möjligheter för rätten att komma till rätta med problemet, och målet kan i princip inte avgöras. Utskottet ansåg att det fick anses rimligt att för dessa situationer införa en möjlighet att avvisa bevisningen. Att på denna grund avvisa bevisning bör dock inte komma i fråga annat än i undantagsfall, då alla andra rimliga försök att göra bevisningen tillgänglig visat sig fruktlösa. De möjligheter som står till buds för att få till stånd en bevisupptagning, t.ex. editionsföreläggande, vite, hämtning samt bevisupptagning utom huvudförhandling bör normalt även fortsättningsvis övervägas och tillämpas innan det blir aktuellt att avvisa bevisning på denna grund. Utskottet vidhåller sina tidigare uttalanden om möjligheten att avvisa bevisning. bör avslå motion Ju437 i nu behandlad del. Enligt motion Ju543 (fp) bör en tilltalad som lämnar uppgifter om andras brottslighet som därmed upp kunna åtnjuta strafflindring (s.k. kronvittne). I motion Ju480 (fp) upprepas begäran om bestämmelser om kronvittnen. Med kronvittnen förstås att en person som begått brott slipper straff eller får ett lindrigare straff för att han lämnar uppgifter till polisen som är av avgörande betydelse för att andras brott ut. I vissa andra länder finns en sådan möjlighet. Svensk lagstiftning medger emellertid inte en sådan ordning. Enligt bestämmelserna i får man under ett förhör inte använda löften eller förespeglingar om särskilda förmåner för att framkalla bekännelser eller uttalanden i viss riktning (23 kap. 12 § ). Bestämmelsen avser att garantera bl.a. att uppgifterna lämnas utan påtryckning och är de som den hörde kan förväntas vidhålla under en framtida rättegång. ansåg i sitt slutbetänkande Vägvalet - Den narkotikapolitiska utmaningen (SOU 2000:126) att det inte bör införas något system med kronvittnen i svensk rätt (s. 198). I sin diskussionspromemoria nr 11, Kontroll av den illegala handeln - Åtgärder för att begränsa tillgången på narkotika, anförde kommissionen bl.a. att möjligheterna att få mildare straff i och för sig kanske skulle öka den misstänktes samarbetsvilja när det gäller att lämna uppgifter till polisen. Enligt kommissionen finns det emellertid starka betänkligheter mot en sådan ordning. Det kan t.ex. inte uteslutas att sanningshalten starkt måste ifrågasättas just av den anledningen att uppgifterna lämnats för att personen i fråga själv skall komma lindrigare undan. ansåg det finnas så starka principiella skäl mot att införa kronvittnen i svensk rätt att man bör avstå från det. Beredningen för rättsväsendets utveckling presenterade sitt slutbetänkande (SOU 2005:117). Bredningen anser att det inte finns tillräckliga skäl att införa en särskild bestämmelse som innebär att den tilltalades medverkan vid utredningen av andras brott kan beaktas vid straffmätning och påföljdsval. Enligt beredningen är det svårt att bedöma effektiviseringsvinsterna av en sådan regel, särskilt med hänsyn till frågan om bevisvärdet av de lämnade uppgifterna. Utskottet har tidigare avstyrkt motionsyrkanden motsvarande de nu väckta (se bl.a. bet. 2002/03:JuU7 s. 17 f.). Utskottet förutser nu en beredning i av det presenterade betänkandet, vilken inte bör föregripas. Utskottet avstyrker motionerna Ju480 och Ju543 i nu behandlade delar. Enligt motion Ju373 (kd) är regler om sakkunniga föråldrade och bör bli föremål för en lagteknisk översyn. Av bestämmelserna i 40 kap. rättgångsbalken framgår att om rätten finner det erforderligt att anlita sakkunnig för att pröva en fråga vars bedömande kräver särskild fackkunskap, får rätten inhämta yttrande över frågan från myndighet eller tjänsteman eller annan som är satt att tillhandagå med yttrande i ämnet eller uppdra åt en eller flera för redbarhet och för skicklighet i ämnet kända personer att avge yttrande (1 §). Parterna bör få tillfälle att yttra sig innan sakkunnig utses; enas de om att anlita viss sakkunnig skall denne anlitas om han är lämplig och hinder inte möter (3 §). Vidare gäller bl.a. att en sakkunnig som avgett skriftligt utlåtande också skall höras muntligen, om part yrkar det eller rätten annars finner det erforderligt (8 §). Om en part vill åberopa en sakkunnig gäller i huvudsak bestämmelserna om vittne (19 §). Motsvarande bestämmelser finns i 24 § förvaltningsprocesslagen (1971:291) såvitt angår förvaltningsdomstolarna. Enligt uppgift från () planerar regeringen att tillsätta en utredning för att närmare belysa och analysera möjligheten att genom utbildningsinsatser höja vittnespsykologernas kvalitet och kvalifikationer. Utskottet anser att det inte framkommit något som ger anledning att föreslå en översyn av bestämmelserna om sakkunniga utöver det arbete som planeras i . bör avslå motion Ju373 i nu behandlad del. Muntlig bevisning i hovrätt Enligt motion Ju437 (kd) bör möjligheten att i hovrätten uppta muntlig bevisning endast genom uppspelning av en videoupptagning av förhöret i tingsrätten avskaffas. Bestämmelsen i 35 kap. 13 § andra stycket i dess ändrade lydelse, vilken träder i kraft den dag regeringen bestämmer, innebär att för det fall ett muntligt bevis kan läggas fram i hovrätten genom en ljud- och bildupptagning av förhöret från tingsrätten så får beviset tas upp på nytt i hovrätten endast om ytterligare frågor behöver ställas. Om en ljud- och bildupptagning gjorts av ett vittnesförhör i tingsrätten skall förhör i högre rätt inledas med en uppspelning av den upptagningen om det inte är olämpligt (36 kap. 16 § andra stycket ). Genom en hänvisning i 37 kap. gäller bestämmelserna även vid förhör med part eller målsägande som inte för talan. Vid utskottets behandling av propositionen En modernare rättegång (prop. 2004/05:131, bet. JuU29 s. 13 f.), då de nuvarande bestämmelserna infördes, påpekade utskottet att tyngdpunkten i rättskipningen skall ligga i första instans och att hovrättens funktion är att överpröva tingsrättens avgörande. Utskottet ansåg därför att det är en fördel om bevisvärderingen i hovrätt i större grad kan ske på i stort sett samma material som tingsrätten grundat sin bedömning.