bet · GT01LU26 · 2006-05-02 00:00:00 — I betänkandet behandlar utskottet regeringens proposition 2005/06:98 Förstärkt skydd för franchisetagare samt två motioner som väckts med anledning av propositionen och två motioner från den allmänna motionstiden . Propositionen innehåller förslag till en lag om franchisegivares informationsskyldighet. Lagförslaget innebär att en franchisegivare innan ett franchiseavtal ingås skall lämna franchisetagaren information om avtalets innebörd och övriga förhållanden som behövs med hänsyn till omständigheterna. Om en franchisegivare ingår ett franchiseavtal utan att ha uppfyllt sin informationsskyldighet, skall vid vite kunna ålägga franchisegivaren att lämna sådan information. Den nya lagen föreslås träda i kraft . Utskottet föreslår att antar regeringens lagförslag och avslår motionerna. I betänkandet finns tre reservationer. Utskottets förslag till riksdagsbeslut antar regeringens förslag till a) lag om franchisegivares informationsskyldighet, b) lag om ändring i lagen (1970:417) om marknadsdomstol m.m. Därmed bifaller proposition 2005/06:98 och avslår motion 2005/06:L6 yrkandena 1 och 2. Reservation 1 (m, fp, kd, c) Ytterligare lagstiftning om franchising avslår motionerna 2005/06:L5, 2005/06:L303 och 2005/06:L314. Reservation 2 (v) Jämkning av avtal mellan näringsidkare avslår motion 2005/06:L6 yrkande 3. Reservation 3 (m, fp, kd, c) Följande ledamöter har deltagit i beslutet: (), (), (), (), (), (), (), (), (), Rezene Tesfazion (s), (), (), (), (), (), () och (). Ärendet och dess beredning Regeringen föreslår i propositionen - efter att ha hört Lagrådet - att antar framlagda förslag till lag om franchisegivares informationsskyldighet och ändring i lagen (1970:417) om marknadsdomstol m.m. Bakgrunden till förslagen är följande. antog Unidroit (Institut international pour l'unification du droit privé) - ett internationellt av privaträtten - en modellag för nationell lagstiftning om informationsplikt vid franchising. Syftet med modellagen är att förse de medlemsstater som överväger att införa lagstiftning på franchiseområdet med en förebild som kan tjäna som vägledning och inspiration vid detta arbete. Mot bakgrund av arbetet i Unidroit gav en sakkunnig person i uppdrag att utreda i vilken utsträckning en lag av det slag som tagits fram inom Unidroit borde införas i och hur den i så fall närmare borde vara utformad. I uppdraget ingick även att bedöma behovet av ytterligare åtgärder för att stärka franchisetagarnas ställning. Uppdraget redovisades i departementspromemorian (Ds 2004:55) Upplyst franchising. Promemorian har remissbehandlats och ligger till grund för förslagen i propositionen. Regeringens förslag finns i bilaga 1 och lagförslagen i bilaga 2. Två motioner har väckts med anledning av propositionen. I detta sammanhang behandlar utskottet även två motioner från den allmänna motionstiden . Förslagen i motionerna finns i bilaga 1. Utskottets förslag i korthet antar regeringens lagförslag och avslår motionsyrkandena. Jämför reservation 1 (m, fp, kd, c). Franchising är en form av samverkan mellan två näringsidkare - franchisegivaren och franchisetagaren - där franchisegivaren upplåter åt en eller flera franchisetagare rätten att mot ersättning sälja varor eller tjänster under ett visst namn eller ett visst kännetecken som tillhandahålls av franchisegivaren. Franchising utmärks av ett gemensamt uppträdande utåt från franchisegivarens och franchisetagarens sida. Franchisetagarens verksamhet bedrivs dock i eget namn och för egen räkning. Villkoren för verksamheten regleras vanligen genom ett standardavtal mellan parterna. Ett utmärkande drag för franchising, jämfört med vissa andra samarbetsformer, är att parterna i ett franchiseförhållande är fristående från varandra. Vardera parten är såväl juridiskt som ekonomiskt ansvarig endast för det egna företaget. Franchising som samverkansform mellan olika företag har kunnat härledas så långt tillbaka som till medeltiden. Franchising i dess moderna former uppstod dock betydligt senare i . började det bli vanligt med franchising även i . I startade franchising på allvar och har vuxit markant. Franchising förekommer i ett flertal branscher men är vanligast inom detaljhandeln. I finns inte någon lagstiftning som direkt tar sikte på franchising; franchiseverksamhet som sådan är alltså oreglerad. Det finns emellertid allmänt utformade lagbestämmelser på olika områden som kan bli tillämpliga i fråga om franchising. Vad gäller det avtalsrättsliga förhållandet mellan franchisegivaren och franchisetagaren kan bestämmelserna i avtalslagen (1915:218) och lagen (1984:292) om avtalsvillkor mellan näringsidkare bli tillämpliga. Om ett franchiseavtal anses begränsa konkurrensen aktualiseras en tillämpning av konkurrenslagen (1993:20). För vissa grupper av avtal mellan företag görs undantag från det generella förbudet mot konkurrensbegränsande samarbete. Grunden för dessa undantag är att de avtal som avses i allmänhet anses förbättra varudistributionen och utbudet av tjänster samt ge även konsumenter och andra slutanvändare en skälig andel av de fördelar som uppnås. Ett sådant gruppundantag finns för s.k. vertikala avtal. Franchiseavtal hör till denna kategori. Vidare kan även konsumenträttslig, arbetsrättslig och immaterialrättslig lagstiftning ha betydelse i franchiseförhållanden. Inom Unidroit har pågått ett franchiseprojekt. publicerades en handbok som behandlar olika frågor vid internationell franchising, to International , och antogs en modellag för nationell lagstiftning om informationsplikt för franchisegivare gentemot tilltänkta franchisetagare. Modellagen är avsedd att vara en inspirationskälla för de länder som överväger att införa lagstiftning om franchising. Den avser endast vilken information som en franchisegivare skall ge en tilltänkt franchisetagare. Syftet är att göra det möjligt för franchisetagaren att fatta ett välinformerat beslut om huruvida han eller hon skall ingå ett franchiseavtal eller inte. Modellagen innehåller däremot inte några bestämmelser om själva franchiseförhållandet, såsom rätten att häva avtalet och verkningarna därav. togs initiativ till att få till stånd en närmare reglering av franchiseverksamheten i . I en motion vid 1982/hemställdes att skulle begära att regeringen skyndsamt skulle låta utreda frågan om franchising. Detta resulterade i att en statlig utredning tillsattes , . Utredningen presenterade sina förslag i betänkandet (SOU 1987:17) Franchising. Förslagen fick kraftig kritik i det remissförfarande som följde. Regeringen beslutade därför att lägga betänkandet till handlingarna. Motioner med yrkanden om lagstiftning om franchising har därefter varit föremål för behandling av vid åtskilliga tillfällen (se bet. 1992/93:LU2, 1998/99:LU7, 2000/01:LU17, 2001/02:LU12, 2002/03:LU4 och 2003/04:LU7). När utskottet behandlade motioner med krav på lagstiftning om franchising var de frågor som togs upp i de då aktuella motionerna föremål för en omfattande remissbehandling. I sitt betänkande framhöll utskottet vikten av att regeringen har en beredskap för att överväga lagstiftning och att spörsmålet i hanteras på ett sätt som står i överensstämmelse med den internationella utvecklingen. Utskottet anförde vidare att det kunde vara lämpligt att regeringen, så snart det då pågående arbetet inom Unidroit med en modellag för franchising var färdigt, överväger frågan om svensk lagstiftning på området (bet. 2001/02:LU12). I propositionen föreslår regeringen att det införs lagbestämmelser som syftar till att skapa goda förutsättningar för genomtänkta och balanserade avtal på franchiseområdet och att dessa bestämmelser tas in i en ny särskild lag om franchisegivares informationsskyldighet. Regeringen framhåller att särskilda lagregler om franchising bör införas bara om det finns ett reellt behov av sådana och att det är angeläget att undvika formalisering och byråkratisering och därmed förorsaka ökade kostnader för aktörerna, om de själva kan hantera de frågor som uppstår. är det naturligt att samhället strävar efter en rimlig balans i styrkeförhållandet mellan avtalsparterna och skapar rättsliga förutsättningar för ett samarbete som är ömsesidigt givande. Även om franchiseförhållanden företer likheter med andra typer av avtalsarrangemang ger ett franchiseförhållande, enligt regeringen, upphov till särskilda frågeställningar som inte utan vidare låter sig hanteras inom ramen för befintliga rättsregler. Franchisetagaren framstår också i flera avseenden typiskt sett som särskilt utsatt jämfört med parter i andra kommersiella avtalsförhållanden. Av särskild betydelse är härvid franchisetagarens underlägsna ställning när det gäller resurser, inflytande över affärsidén och tillgång till information. Regeringen anser att en grundläggande skyddslagstiftning skulle kunna minska de risker som är förenade med denna obalans mellan avtalsparterna. Övervägande skäl talar således, enligt regeringens mening, för att införa en särskild lagstiftning om franchising. De föreslagna nya bestämmelserna tar inte sikte på avtalsvillkoren som sådana utan endast på den information som skall lämnas av franchisegivaren inför ett avtalsslut. Regleringen förutsätter att det går att på ett tydligt och förutsebart sätt avgränsa tillämpningsområdet för lagen. Lagförslaget innehåller därför en definition av franchiseavtal. Med franchiseavtal avses ett avtal varigenom en näringsidkare (franchisegivaren) kommer överens med någon annan (franchisetagaren) om att denne mot ersättning skall använda franchisegivarens särskilda affärsidé om marknadsföring och försäljning av varor eller tjänster. Som ytterligare förutsättningar för att ett avtal skall anses vara ett franchiseavtal enligt lagen skall gälla att franchisetagaren enligt avtalet skall använda franchisegivarens näringskännetecken eller andra immateriella rättigheter samt medverka vid återkommande kontroller av att avtalet följs. Regeringens förslag innebär att en franchisegivare innan ett franchiseavtal ingås skriftligen skall lämna franchisetagaren den information om avtalets innebörd och övriga förhållanden som behövs med hänsyn till omständigheterna. Informationen skall vara klar och begriplig. Informationsskyldigheten skall gälla också när ett befintligt franchiseavtal, med franchisegivarens tillåtelse, överlåts till en ny franchisetagare. Viss information - som särskilt anges i den föreslagna lagtexten - skall alltid lämnas. Informationen skall t.ex. alltid innehålla uppgift om avtalstiden, villkoren för förändring, förlängning och uppsägning av franchiseavtalet samt de ekonomiska konsekvenserna av en uppsägning. Vidare måste informationen innefatta uppgift om hur en tvist med anledning av avtalet skall prövas och vad som skall gälla i fråga om kostnadsansvar för en sådan tvist. Den nya regleringen föreslås vara marknadsrättslig till sin karaktär och skall syfta till att ge möjligheter att få en franchisegivare som har brustit i sin informationsplikt att ändra sitt beteende. Regeringen föreslår att skall pröva frågor om huruvida en franchisegivare har brustit i sin informationsskyldighet. Om domstolen finner att så har varit fallet skall den vid vite kunna ålägga franchisegivaren att lämna information i enlighet med vad som sägs i lagen. Talan om åläggande föreslås få väckas av den franchisetagare som har berörts av det bristande informationslämnandet, en sammanslutning av näringsidkare eller en annan sammanslutning som har ett befogat intresse av att företräda näringsidkaren. Den nya lagen och följdändringar till denna i lagen (1970:417) om marknadsdomstol m.m. föreslås träda i kraft . m.fl. (m, fp, kd, c) yrkar i motion L6 att skall avslå regeringens lagförslag (yrkandena 1 och 2). Motionärerna är positiva till lagstiftning som ger goda förutsättningar för allt slags näringsidkande och framhåller att näringsfriheten kräver bra och tydliga lagar som sätter spelreglerna för alla inblandade parter. Enligt motionärerna har regeringen emellertid inte presenterat några övertygande skäl för att det krävs en särskild lag för att reglera just de företag som samverkar genom franchiseavtal. En lagreglering av formerna för den information som franchisegivaren bör lämna till franchisetagaren har, enligt motionärerna, inte visat sig nödvändig. Den föreslagna lagstiftningen riskerar också att leda till ökad byråkrati och ökade kostnader för företagen, något som i slutänden kommer att få bäras av konsumenterna inom de berörda branscherna. Motionärerna framhåller att lika viktigt som att förenkla och ta bort befintliga regler är det att se till att nya regler som innebär ökade kostnader bara införs om det bedöms absolut nödvändigt. Så är inte fallet med den av regeringen nu föreslagna lagen. De problem som kan uppstå mellan franchiseföretag kan, enligt motionärerna, lösas väl så bra inom ramen för redan gällande lagstiftning och genom självreglering inom branschen. Motioner med olika krav på lagstiftning om franchising har som tidigare redovisats behandlats av vid åtskilliga tillfällen . Utskottet ser med tillfredsställelse på att regeringen nu lagt fram förslag till lagstiftning som syftar till att förstärka skyddet för franchisetagare. De invändningar mot lagförslagen som förs fram i motion L6 går ut på att bestämmelserna inte behövs eftersom redan befintlig lagstiftning och självreglering inom branschen, enligt motionärernas mening, räcker för att lösa de problem som kan uppstå mellan franchiseföretag. Utskottet kan för sin del instämma i såväl regeringens som motionärernas uppfattning att särskilda lagregler skall införas bara om det finns ett reellt behov av sådana. Också utskottet anser att det är angeläget att undvika onödig formalisering och byråkratisering som förorsakar ökade kostnader för aktörerna, om de själva kan hantera de frågor som uppstår. I likhet med regeringen anser dock utskottet att den obalans som vanligen uppkommer i styrkeförhållandet mellan avtalsparterna i ett franchiseförhållande är sådan att det är motiverat med en särskild skyddslagstiftning till förmån för franchisetagare. Även om det kan finnas vissa likheter mellan franchiseförhållanden och andra typer av avtalsarrangemang framstår franchisetagare dock typiskt sett i flera avseenden som särskilt utsatta jämfört med parter i andra kommersiella avtalsförhållanden. Den nu föreslagna lagen ger enligt utskottets mening större förutsättningar för mer genomtänkta och balanserade avtal på franchiseområdet. Den informationsskyldighet som den föreslagna lagen ålägger en franchisegivare torde, såvitt utskottet kan bedöma, inte medföra några större kostnader eller innebära någon ökad byråkrati. Utskottet vill också peka på det omfattande och långvariga arbete som har bedrivits inom Unidroit när det gäller att ta fram regler för franchising. Detta arbete visar att samarbetsformen franchising internationellt har ansetts inta en särställning i förhållande till andra kommersiella samarbetsformer. Som regeringen anfört är det naturligt och konsekvent att nu går vidare med en nationell lagreglering på området. Sammanfattningsvis anser utskottet att det finns goda skäl för att införa en särskild lag om franchisegivares informationsskyldighet. Utskottet har inte något att erinra mot den närmare utformningen av de framlagda lagförslagen. Med det anförda föreslår utskottet att antar regeringens lagförslag och avslår motion L6 yrkandena 1 och 2. Utskottets förslag i korthet avslår motionsyrkanden med förslag till ytterligare lagstiftning om dels franchising, dels jämkning av avtal mellan näringsidkare. Jämför reservationerna 2 (v) och 3 (m, fp, kd, c). m.fl. (v) begär i motion L5 att regeringen skall återkomma med lagförslag som reglerar innehållet i avtal om franchiseupplåtelse. Motionärerna anser att regeringens nu framlagda förslag är vällovligt men inte tillräckligt för att komma till rätta med de problem som ofta uppstår för den svagare parten i ett franchiseförhållande, nämligen franchisetagaren. Innehållet i de omfattande och komplexa standardavtal som ofta används på franchiseområdet är, enligt motionärerna, till fördel för franchisegivaren. Det är inte ovanligt med oskäliga villkor i fråga om t.ex. uppsägning av avtalet och ekonomisk kompensation i samband med uppsägning. Eftersom franchiseavtal som regel innehåller en skiljeklausul och kostnaderna för skiljeförfarande är höga har en franchisetagare i praktiken små möjligheter att få en tvist prövad. Även om franchisegivaren med det nu framlagda lagförslaget måste lämna information om innehållet i avtalet leder det inte till större möjligheter för franchisetagaren att påverka innehållet i avtalet. Eftersom ett franchiseförhållande inte går att jämställa med ett avtal mellan två jämstarka näringsidkare krävs det, enligt motionärerna, en särreglering på detta område. Särskilt bör frågor om uppsägning av franchiseavtal, skiljeklausuler och franchisetagares förhandlingsrätt uppmärksammas. Liknande synpunkter förs fram i motion L303 av och (båda s) i vilken begärs ett tillkännagivande om skyddsregler för franchisetagare samt i motion L314 av m.fl. (kd) i vilken begärs ett tillkännagivande om behovet av lagstiftning om förhandlingsrätt för franchisetagare. I motion L6 av m.fl. (m, fp, kd, c) pekar motionärerna på att gav regeringen till känna att regeringen borde tillsätta en utredning med uppgift att lägga fram förslag till åtgärder för att öka möjligheterna att jämka oskäliga avtal mellan näringsidkare. Motionärerna konstaterar att någon sådan utredning ännu inte har tillsatts och framhåller att det är nödvändigt att en utredning tillsätts . Ett tillkännagivande begärs i enlighet med detta (yrkande 3). Syftet med förslaget om särskild franchiselagstiftning är främst att skapa goda förutsättningar för genomtänkta och balanserade avtal på franchiseområdet. Regeringen anser att lagstiftningen därför primärt bör vara inriktad på den information som franchisegivaren skall tillhandahålla inför ett avtalsslut. I propositionen redogör regeringen för sin syn på frågan om lagstiftningen därutöver bör omfatta även frågor om uppsägning av franchiseavtal, skiljeklausuler och förhandlingsrätt för arbetstagare. Regeringen gör bedömningen att det inte bör införas lagbestämmelser som närmare reglerar frågor om uppsägning av ett franchiseavtal. Inget tyder, enligt regeringen, på att det föreligger något reellt behov av sådana regler. De frågor som främst aktualiseras i detta sammanhang - grund för uppsägning, skälig uppsägningstid m.m. - är enligt regeringens mening av sådan karaktär att de problem som kan tänkas uppkomma normalt torde kunna lösas på ett rimligt sätt med en tillämpning av allmänna avtalsrättsliga regler och principer. Förhållandena är dessutom så skiftande mellan olika branscher att särskilda lagbestämmelser skulle riskera att bli alltför stelbenta. Vidare pekar regeringen på att frågorna om uppsägning, enligt det framlagda lagförslaget, alltid skall behandlas i det informationsmaterial som en franchisegivare skall upprätta inför avtalsslutet. När det gäller frågan om skiljeklausuler bedömer regeringen att det inte i detta sammanhang bör införas bestämmelser om jämkning av skiljeklausuler i franchiseavtal eller om fördelningen av kostnader för skiljeförfarande i tvister på grund av sådana avtal. Regeringen konstaterar att det är vanligt att franchiseavtal innehåller skiljeklausuler och att det finns såväl fördelar som nackdelar med ett skiljeförfarande. Skiljeklausuler i franchiseavtal kan i vissa fall leda till oönskade konsekvenser, och det är därför, enligt regeringen, av största vikt att frågan om hur eventuella tvister skall hanteras och vad som därvid skall gälla i fråga om kostnadsansvar uppmärksammas redan inför avtalsslutet. Även i detta sammanhang hänvisar regeringen till att franchisegivaren enligt det nu framlagda lagförslaget skall vara skyldig att behandla dessa frågor i det informationsmaterial som franchisetagaren skall tillhandahållas inför avtalsslutet. I propositionen pekar regeringen vidare på att frågan om skiljeklausuler i kommersiella avtal utifrån mer generella utgångspunkter har uppmärksammats i . I ett tillkännagivande uttalade att regeringen bör tillsätta en utredning med uppgift att lägga fram förslag till åtgärder för att öka möjligheterna att jämka oskäliga avtal mellan näringsidkare (bet. 2004/05:LU12, rskr. Regeringen har för avsikt att i ett senare sammanhang ta ställning till om det bör vidtas åtgärder för att generellt öka möjligheterna att jämka eller ogiltigförklara skiljeklausuler i sådana avtal. I det sammanhanget kommer också skiljeklausuler i franchiseavtal att uppmärksammas. Mot denna bakgrund är regeringen inte beredd att nu lämna något förslag i dessa delar. Slutligen konstaterar regeringen att det kan anläggas arbetsrättsliga aspekter på franchiseförhållanden och att några remissinstanser särskilt tagit upp frågan om franchisegivarens förhandlingsskyldighet gentemot den arbetstagarorganisation till vilken franchisetagaren hör. Regeringen pekar på att det inte legat inom den sakkunnige personens uppdrag att behandla frågor av detta slag och att det således inte finns något beredningsunderlag för att i detta sammanhang lämna några lagförslag. Vidare framhåller regeringen att hithörande problem inte är unika för just franchiseförhållanden utan kan göra sig gällande även i andra fall där ett företag blir bundet - i rättsligt eller ekonomiskt hänseende - av beslut som fattas inom ett annat företag. Enligt regeringens mening bör därför frågor om förhandlingsrätt för arbetstagare ses över i ett sammanhang. Liksom Unidroits modellag är den i propositionen föreslagna lagstiftningen primärt inriktad på den information som franchisegivaren skall lämna franchisetagaren inför ingåendet av ett avtal. I motionerna L5, L303 och L314 ställs krav på ytterligare lagreglering inom franchiseområdet, medan motion L6 yrkande 3 avser problematiken med skiljeklausuler i kommersiella avtal utifrån mer generella utgångspunkter. När det gäller frågor om uppsägning av ett franchiseavtal gör regeringen i propositionen bedömningen att det inte föreligger något reellt behov av sådana regler. De frågor som främst aktualiseras i detta sammanhang är av sådan karaktär att de problem som kan tänkas uppkomma normalt torde kunna lösas på ett rimligt sätt med en tillämpning av allmänna avtalsrättsliga regler och principer. Utskottet gör i den delen inte någon annan bedömning. Vidare konstaterar utskottet att den i propositionen föreslagna lagen innebär att en franchisegivare före avtalsslutet måste lämna franchisetagaren viss i lagen angiven information, däribland uppgifter om uppsägning av avtalet och de ekonomiska konsekvenserna av en uppsägning. Detsamma gäller uppgifter om hur en tvist med anledning av avtalet skall prövas och vad som skall gälla i fråga om kostnadsansvar för en sådan tvist. Härigenom kan förutsättningar skapas för en större medvetenhet hos såväl franchisetagare som franchisegivare om vikten av dessa frågor. Vad som i övrigt anförs i motionerna utgör enligt utskottets mening inte heller skäl att förorda några tillkännagivanden från sida. Med det anförda föreslår utskottet att avslår motionerna L5, L303 och L314. Vad gäller frågan om skiljeklausuler i kommersiella avtal har , som också redovisas i propositionen, tillkännagett att regeringen bör tillsätta en utredning med uppgift att lägga fram förslag till åtgärder för att öka möjligheterna att jämka oskäliga avtal mellan näringsidkare. I propositionen redogör regeringen för sin avsikt att i ett senare sammanhang ta ställning till om det bör vidtas åtgärder för att generellt öka möjligheterna att jämka eller ogiltigförklara skiljeklausuler i sådana avtal. I det sammanhanget kommer också, enligt vad som anförs i propositionen, skiljeklausuler i franchiseavtal att uppmärksammas. I likhet med förra årets tillkännagivande vill utskottet påtala vikten av att frågan utreds och förutsätter att regeringen möjligt tar erforderliga initiativ.