bet · GT01JuU14 · 2006-03-14 00:00:00 — Har omhändertagandet inte redan upphört, skall förmannen pröva om åtgärden skall bestå (5 §). Den omhändertagne skall friges så snart det kan ske utan men för honom själv och anledning till omhändertagande inte längre föreligger. Frigivandet skall dock alltid äga rum senast efter omhändertagandet, om det inte är förenligt med den omhändertagnes eget intresse att han får kvarstanna därutöver (7 §). I föreskrifter och allmänna råd om omhändertagande av berusade personer (RPSFS 2000:57, FAP 023-1) ges anvisningar om hur LOB skall tillämpas. Enligt gällande bestämmelser finns det inte någon möjlighet för polisen att kontrollera promillehalten alkohol på en person som har omhändertagits enligt LOB. I departementspromemorian Omhändertagande av berusade personer enligt LOB (Ds 2001:31) behandlas förutsättningarna för den s.k. förmansprövningen enligt 5 § LOB, förutsättningarna för att ta alkoholutandningsprov på omhändertagna personer och vem som skall ha ansvar för förvaring av personer som omhändertagits med stöd av LOB. När det gäller alkoholutandningsprov är det utredarens uppfattning att det finns ett påtagligt behov av en reglering som gör det möjligt för polisen att ta alkoholutandningsprov på personer som omhändertagits enligt LOB. Det som framför allt gör det angeläget att införa regler om alkoholutandningsprov är de svårigheter polisen har vid bedömande av berusningsgrad och hälsotillstånd hos personer med t.ex. mycket hög alkoholkoncentration i blodet eller när det är fråga om blandmissbruk av alkohol, droger, tabletter och andra preparat. Utredningen pekar i sammanhanget på att några av de dödsfall som inträffat i polisarrester varit sådana där den omhändertagne har haft en mycket hög alkoholkoncentration i blodet och drabbats av akut alkoholförgiftning eller intagit alkohol i kombination med droger och där polisen i samband med omhändertagandet inte uppmärksammat att den omhändertagnes tillstånd varit kritiskt. Ett alkoholutandningsprov bör även enligt utredningen kunna tas när det behövs för att avgöra om det över huvud taget föreligger grund för ett omhändertagande. Det finns flera sjukdomstillstånd, t.ex. diabetes och epilepsi, som kan medföra att en person ger intryck av att vara berusad trots att han inte har druckit alkohol. En möjlighet att ta alkoholutandningsprov kan också vara av värde från rättssäkerhetssynpunkt i sådana fall då det berättigade i ett omhändertagande ifrågasätts. När det gäller hänsynen till den enskildes integritet menar utredningen vidare att det bör beaktas om den berusade på grund av sitt tillstånd omhändertagits av polis och blivit förd till polisstation och redan därigenom fått utstå ett betydande intrång i integriteten. Det ytterligare integritetsintrång som följer av att den omhändertagne skall blåsa i en apparat för bestämmande av berusningsgraden får anses ringa i jämförelse med det frihetsberövande som har skett. En viktig aspekt är vidare att det här är fråga om en åtgärd som inte syftar till bestraffning av den omhändertagne utan provtagningen i stället har till syfte att utröna om den omhändertagnes tillstånd är så kritiskt att han omgående behöver föras till sjukhus för läkarbehandling. Promemorian har remissbehandlats och bereds inom . Utskottet har inhämtat att frågan om en rättighet för den enskilde att begära alkoholutandningsprov i samband med omhändertagande kan belysas inom ramen för den beredning som pågår av departementspromemorian. Utskottet anser att den pågående beredningen inte bör föregripas. Motionerna Ju209, Ju239, Ju292 och Ju434 bör därför avslås av . I motion Ju456 (kd) efterfrågas en möjlighet att i de lokala ordningsstadgorna förbjuda s.k. kamphundar på allmän plats. I 19 § djurskyddsförordningen (1988:539) finns bestämmelser som innebär att det är förbjudet att inneha eller genom avel frambringa hundar som har extremt stor kamplust, blir lätt retade och biter, bara med svårighet kan förmås avbryta ett angrepp och har en benägenhet att rikta sitt kampintresse mot människor eller andra hundar. Hundägares ansvar regleras i lagen (1943:459) om tillsyn över hundar och katter. I lagen slås det bl.a. fast att hundar skall hållas under sådan tillsyn som behövs för att förebygga att de orsakar skador eller avsevärda olägenheter. Det är hundägarens ansvar att se till att hunden inte utgör en fara för andra, och hundägaren har ett strikt ansvar för de skador som hunden orsakar. Om tillsynen över en hund eftersätts får polisen meddela de beslut som omständigheterna kräver. Till exempel att hunden skall ha munkorg, vara bunden eller hållas instängd. Polisen kan också omhänderta en hund som visat benägenhet att bita om tillsynen brustit. Polisen får då besluta vad som ska ske med hunden, t.ex. att den skall omhändertas av någon annan person eller avlivas. Enligt lagen (2000:537) om märkning och registrering av hundar skall alla hundar vara märkta och registrerade. Registret får användas för att fastställa vem som är ägare av en hund. Kravet på märkning och registrering syftar bl.a. till att underlätta för polisen att kunna ingripa mot hundar som utgör eller kan komma att utgöra en fara för människor eller andra djur eller som det annars finns särskilda skäl att ingripa mot (prop. 1999/2000:76, bet. avlämnade betänkandet Hund i rätta händer - Om hundägarens ansvar (SOU 2003:46) . I utredningen anförs att farliga hundar inte är ett enhetligt problem utan kan ha vitt skilda orsaker i olika fall. Det konstateras att det ställs högre krav på hundägares kontroll över sina hundar . Vidare sägs att det har tillkommit vissa företeelser som skapar rädsla och osäkerhet i samhället, t.ex. att hundar används som vapen. Mot bakgrund bl.a. härav blir slutsatsen att den nuvarande tillsynslagen inte är anpassad för dagens förhållanden vad gäller olika typer av problem med farliga hundar och hundägare. Utredaren föreslår därför en ny lag om tillsyn över hundar och katter. Hundar skall enligt den föreslagna tillsynslagen hållas under sådan tillsyn och skötas på ett sådant sätt som med hänsyn till deras natur och övriga omständigheter krävs för att förebygga att de orsakar skador eller avsevärda olägenheter. Ägaren eller innehavaren av en hund skall precis som ha ett strikt ansvar för skador som hunden orsakar. Om tillsynen över en hund brister får polismyndigheten meddela förelägganden och förbud. skall även få besluta om att omhänderta en hund om inte mindre ingripande åtgärder är tillräckliga. Efter utredning skall polismyndigheten få sälja, på annat sätt överlåta eller avliva hunden. För att förebygga framtida problem orsakade av personer som visat sig vara grovt olämpliga att hantera hundar skall polismyndigheten kunna förbjuda sådana personer att ha hand om hundar. Den föreslagna tillsynslagen ger polismyndigheten möjlighet att omhänderta en omärkt hund eller en hund utan någon ägare antecknad i det befintliga centrala hund- och ägarregistret. Betänkandet bereds inom . Utskottet behandlade ett liknande yrkande (bet. 2004/05:JuU19 s. 30 f.). Utskottet, som inte ville föregripa den pågående beredningen inom , avstyrkte motionen. Utskottet anser alltjämt att den pågående beredningen inte bör föregripas. Motion Ju456 bör avslås av . Polisiära arbetsmetoder, m.m. Utskottets förslag i korthet I detta avsnitt behandlar utskottet ett antal motioner rörande polisens arbetsmetoder samt polisens våldsanvändning. Utskottet föreslår att avslår samtliga motionsyrkanden. Utskottet hänvisar härvid bl.a. till vidtagna åtgärder och pågående aktiviteter inom polisväsendet m.m. Jämför reservationerna 40 (v), 41 (mp), 42 (m, fp, c), 43 (m, fp, c), 44 (mp) och 45 (m). Polisens våldsanvändning, m.m. I några motioner påtalas behovet av att sträva efter en begränsning av polisens våldsanvändning. Sålunda anförs i motionerna Ju368 (v) och Ju465 (mp) att polisens vålds- och vapenanvändning bör begränsas i så stor utsträckning som möjligt. I motion Ju349 (c) anförs att allmänhetens förtroende för polisen på olika sätt måste förbättras, bl.a. genom en begränsad våldsanvändning. I motion Ju329 (c, m, fp, kd) föreslås att en försöksverksamhet med arbetsmetoder för att minska polisens beväpning och våldsanvändning genomförs i . I 10 § polislagen (1984:387) anges att en polisman, i den mån andra medel är otillräckliga och det med hänsyn till omständigheterna är försvarligt, får använda våld för att genomföra en tjänsteåtgärd. Möjligheten att använda våld är dock begränsad till ett antal i bestämmelsen uppräknade situationer, t.ex. om denne möts av våld eller hot om våld, om det behövs i samband med verkställighet av ett frihetsberövande eller det behövs för att avvärja en straffbelagd handling eller en fara för liv, hälsa eller värdefull egendom eller för omfattande skada i miljön. Närmare bestämmelser om våldsanvändning och särskilda hjälpmedel vid våldsanvändning återfinns i ett flertal föreskrifter och allmänna råd beslutade av (bl.a. RPSFS 1999:3, FAP 200-7, RPSFS 2000:18, FAP 104-1, RPSFS 2000:70, FAP 104-3, RPSFS 2001:1, FAP 104-2, RPSFS 2004:6, FAP 104-4 och RPSFS 2004:9, FAP 933-1). Regeringen inrättade ett etiskt råd vid . Enligt 24 § förordningen (1989:773) med instruktion för får styrelsen använda rådet för etiska överväganden. Tanken är att rådet skall belysa principiella frågor där integritetsaspekten är viktig. Det kan handla om frågor som rör t.ex. polisens utrustning och arbetsmetoder inom polisen. Regeringen tillsätter rådets ordförande och ledamöter, medan det alltså är som avgör vilka frågor som rådet skall behandla. gav rikspolischefen det i uppdrag att överväga frågor om polisens utrustning och användning av särskilda hjälpmedel vid våldsanvändning. Rådet överlämnade en rapport i ämnet. I rapporten går rådet igenom den våldsanvändning som förekommer inom polisen samt de hjälpmedel som används respektive föreslås få användas. Rådet anför bl.a. att medborgarperspektivet och det demokratiska samhällets grundsyn bör styra våldsanvändningen och inställningen till nya våldstekniker. Inriktningen bör vara att våldsanvändningen hålls på så låg nivå som möjligt. Det demokratiska samhället måste dock kunna försvara sig mot påtagliga hot, men detta får inte ske på ett sådant sätt att det skadar själva grunden för det som skall försvaras. Rättsstaten skall garantera medborgarnas rättstrygghet genom att bekämpa brott men också skapa förutsättningar för deras rättssäkerhet genom att skydda deras mänskliga rättigheter. Det måste således finnas en balans mellan den restriktivitet i våldsanvändningen som bör gälla och den typ av hjälpmedel polisen skall ha tillgång till. Polisverksamheten måste också framstå som legitim i allmänhetens ögon. Den vägledande principen i polisverksamheten bör vara att konflikter skall lösas utan våld. För att detta skall vara möjligt måste polisarbetet utgå från en helhetssyn. Tydliga, klara och överskådliga regler måste finnas för polisens våldsanvändning. anser att detta krav inte är uppfyllt och att reglerna därför bör ses över. Det gäller både lagregler och de föreskrifter som beslutats av regeringen och . anför i rapporten bl.a. följande beträffande några olika särskilda hjälpmedel för våldsanvändning. Elpistol bör inte ingå i beväpningen för svensk polis. Behovsbilden har inte analyserats tillräckligt, och frågan om elpistolen kan orsaka bestående skador är inte heller helt klar. Distraktionsgranater bör få användas av samt av storstädernas piketenheter under förutsättning att det utfärdas tydliga regler om bl.a. beslutsnivåer, användningsområden och dokumentation. Distansbatonger bör inte ingå i beväpningen för svensk polis. Såväl syfte som behov av detta hjälpmedel är oklart. Polisman bör även i fortsättningen ha pistol som tjänstevapen. Men reglerna om användning av skjutvapen bör revideras. Vad gäller Polisens nya expanderande ammunition anser rådet att bör studera erfarenheterna från , där man använder en annan typ av ammunition, och sedan överväga frågan på nytt. Endast bör ha tillgång till prickskyttevapen. Styrkan skall kunna biträda med sådana vapen vid t.ex. gisslansituationer i olika delar av landet. har fattat beslut som överensstämmer med etiska rådets syn på prickskyttevapen. föreskrifter och allmänna råd beträffande pepparspray bör förtydligas. Utskottet instämmer i vad motionärerna anför om betydelsen av att polisen i samband med ingripanden inte använder mer våld än vad situationen kräver. Det är också innebörden av regleringen i polislagen och innehållet i föreskrifter och allmänna råd i ämnet. Ett arbete med översyn av frågor kring vapen- och våldsanvändning har också genomförts och pågår alltjämt inom . Utskottet ser inget behov av ett tillkännagivande från . Motionerna Ju329, Ju349, Ju368 och Ju465 bör avslås av i nu behandlade delar. Polisens utrustning, m.m. I tre motioner påtalas behovet av förbättringar av polisens tekniska och personliga utrustning. I motion Ju514 (fp) anförs bl.a. att det planerade nya kommunikationssystemet bör vara fullt funktionellt även i glesbygd. I motion Ju276 (kd) anförs bl.a. att olika polismyndigheters IT- och kommunikationssystem bör samordnas bättre. I motion Ju203 (m) anförs att alla polismän i yttre tjänst bör vara utrustade med mobiltelefon. Utskottet har behandlat liknande yrkanden tidigare, senast (bet. 2004/05:JuU19 s. 24). Utskottet vidhöll då tidigare uttalanden om teknikstöd innebärande att specifika frågor om polisens utrustning är frågeställningar som det i första hand åligger polisen att bedöma. Utskottet har inte någon annan uppfattning och avstyrker bifall till motionerna Ju203, Ju276 och Ju514 i här behandlade delar. I motion Ju217 (m) begärs att polisen får rätt att byta registreringsskyltar på omålade polisfordon bl.a. för att undgå upptäckt i samband med spaning. I motion Ju257 (m) förespråkas att polisen skall få möjlighet att störa ut mobiltelefontrafik under pågående brott. Beredningen för rättsväsendets utveckling (BRU) överlämnade sitt slutbetänkandeEtt effektivare brottmålsförfarande - några ytterligare åtgärder (SOU 2005:117) till regeringen. I betänkandet föreslås ett tillägg i lagen (2001:558) om vägtrafikregister innebärande att regeringen får medge att fiktiva uppgifter förs in i vägtrafikregistret för fordon som används av brottsbekämpande myndigheter i spaningsverksamhet (s. 245 f.). Beträffande frågan om utstörning av mobiltelefontrafik kan följande nämnas. Av 14 § förordningen (2003:396) om elektronisk kommunikation följer i princip ett förbud mot att inneha elektriska eller elektroniska anläggningar som kan användas för att störa elektronisk kommunikation, t.ex. mobiltelefonsignaler. Kriminalvården kan dock för viss anstalt eller visst häkte få tillstånd av att genom användande av sådan utrustning hindra otillåten mobiltelefonkommunikation, om anläggningen kan användas utan att skadlig störning uppstår utanför anstalten eller häktet. Något uttryckligt författningsstöd för polisen att i samband med en insats störa ut mobiltelefontrafik finns däremot inte. Utskottet kan konstatera att förslag i den riktning som efterfrågas i motion Ju217 har lagts fram av BRU. Beredningen av förslagen i betänkandet bör inte föregripas. När det sedan gäller frågan om utstörning av mobiltelefontrafik kan utskottet dela motionärens uppfattning såtillvida att en möjlighet att störa ut bl.a. mobiltelefontrafik skulle kunna vara användbart i vissa mycket speciella situationer av pågående allvarlig brottslighet. Utskottet kan emellertid se stora tekniska svårigheter med ett sådant system som en avvägning måste göras mot de stora olägenheter för samhället i övrigt som sådan utstörning skulle kunna medföra. Utskottet är inte berett att nu ta något intitiativ i denna fråga. Motionerna Ju217 och Ju257 bör avslås av . Verkställighet av avvisnings- och utvisningsbeslut I motion Ju365 (mp) anförs att polisen i samband med verkställighet av utvisningar inte bör få ingripa i skolor, på sjukvårdsinrättningar och i kyrkor. I motion Sf329 (m) anförs att sådana ingripanden inte bör få ske i skolor och på sjukvårdsinrättningar när barn är berörda. Av 12 kap. 14 § utlänningslagen (2005:716) - som träder i kraft - följer att beslut om avvisning eller utvisning enligt huvudregeln skall verkställas av . får dock lämna över ett avvisnings- eller utvisningsärende för verkställighet till polismyndigheten, om den som skall avvisas eller utvisas håller sig undan och inte kan anträffas utan polismyndighetens medverkan eller om det kan antas att tvång kommer att behövas för att verkställa beslutet. När en polismyndighet bistår vid verkställighet av ett beslut om avvisning eller utvisning kan polismyndigheten inte fatta beslut om att verkställighet tills vidare inte skall ske, s.k. inhibition. Ett sådant beslut kan i dessa fall endast fattas av med stöd av bestämmelserna i 12 kap. utlänningslagen. Utskottet delar motionärernas uppfattning att det är viktigt att förfara varsamt i samband med verkställighet av utvisnings- och avvisningsbeslut, särskilt när barn är berörda. Utskottet utgår också från att de poliser som bistår i samband med verkställighet använder sitt omdöme och agerar så varsamt som situationen i det enskilda fallet tillåter. Motionerna Ju365 och Sf329 bör avslås av i nu behandlade delar. I motion Ju351 (s) påtalas behovet av att vid passkontroll i samband med utresa från alltid kontrollera att svenska barn med utländskt pass inte förs ut ur landet mot vårdnadshavarens vilja. Utskottet delar motionärens uppfattning att det är angeläget att berörda myndigheter agerar så att inte barn egenmäktigt förs ut ur landet. Utskottet kan dock se stora praktiska problem och stora ingrepp i enskildas frihet förenade med en sådan ordning som motionären efterfrågar. För att kunna upprätthålla en sådan kontroll torde det krävas att polisen varje gång ett barn som inte har svenskt pass passerar ut från vidtar utredningsåtgärder för att säkerställa att barnet inte förs ut från utan tillstånd från vårdnadshavare. En annan sak är att polisen, när misstanke finns om att ett barn egenmäktigt håller på att föras ut ur landet, naturligtvis skall agera och inte låta misstänkta personer passera bara för att barnet har ett utländskt pass. Sådana möjligheter finns redan enligt allmänna regler om ingripande mot brott. Motion Ju351 bör avslås av . Eftersökning av försvunna personer I motionerna 2004/05:Ju216 (m) och Ju449 (m) anförs att polisens förmåga att eftersöka försvunna personer bör förbättras. Bland annat begärs att blodhundar skall användas i denna verksamhet. Utskottet har under en följd av år behandlat och avstyrkt motionsyrkanden rörande metoderna för eftersökning av försvunna personer. Senast behandlades frågan (bet. 2003/04:JuU15 s. 38). Utskottets tidigare överväganden framgår av en redovisning i ett motionsbetänkande om polisfrågor (bet. 2002/03:JuU9 s. 30 f., med vidare hänvisningar). Utskottet har inte ändrat sin uppfattning i dessa frågor. Motionerna 2004/05:Ju216 och Ju449 bör avslås av . Åtgärder mot människohandel, m.m. Utskottets förslag i korthet I detta avsnitt behandlar utskottet ett antal motionsyrkanden rörande åtgärder internationellt och i mot människohandel. Utskottet föreslår, bl.a. med hänvisning till pågående arbete och en kommande handlingsplan, att motionsyrkandena avslås. Jämför reservationerna 46 (m, fp, kd, c), 47 (fp, c), 48 (mp), 49 (fp, kd, c), 50 (v), 51 (fp), 52 (v, mp) och 53 (c) samt särskilt yttrande 3 (mp). Åtgärder på internationell nivå mot människohandel I ett antal motioner framhålls att bör verka för ökade EU-insatser mot människohandel samt ett utökat internationellt brottsbekämpande samarbete inom EU, nämligen i motionerna 2004/05:Ju485 (fp), 2004/05:K431 (fp), Ju326 (m), Ju383 (fp), U338 (fp), U340 (mp) och U379 (kd). I några av motionerna lyfts mer specifikt vikten av utökade utbildningsinsatser för rättsväsendet samt ett utökat samarbete mellan myndigheter, brottsbekämpande organ och med det civila samhället. I motion 2004/05:Ju485 (fp) begärs dessutom att skall verka för att förlänga lagringstiderna för Europols analysfiler rörande människohandel, och i motion U340 (mp) föreslås att ett EU-direktiv som reglerar trafficking bör upprättas. I motion 2004/05:Ju294 (m) betonas att EU:s yttre gräns måste stärkas för att minska möjligheten att föra in traffickingoffer. Internationella jämställdhetsinsatser lyfts fram i ett par motioner. I motion Ju383 (fp) föreslås riktade informationsinsatser på internationella mötesplatser, och i motion U340 (mp) betonas att en nyckelförklaring till trafficking är bristen på ekonomisk och social jämställdhet samt att regeringen i internationella sammanhang bör påpeka vikten av mäns delaktighet i arbetet mot trafficking. I motion 2004/05:Ju294 (m) anförs också att kvinnor i ursprungsländer måste informeras om riskerna för trafficking. I två motioner begärs att transportörer och framför allt färjerederier skall få ett utökat ansvar för att motverka trafficking bl.a genom utbildning till personalen och information respektive förebyggande insatser och kommunikation med polisen, nämligen i motionerna Ju519 (s) och Ju525 (v). Europeiska unionen har utvecklat ett övergripande tvärfackligt angreppssätt, där ursprungs-, transit- och bestämmelseländer är engagerade för att förhindra människohandel. Tre principer har legat till grund för angreppssättet: att förebygga smugglingsverksamhet, att skydda och stödja offren samt att effektivt lagföra människohandlare. Samordningen av olika offentliga organs verksamhet och samarbetet mellan berörda offentliga organ och det civila samhället har dessutom stärkts. EU:s lagstiftning har successivt utvecklats för att bekämpa människohandel. Bland de rättsliga dokumenten på området kan rådets rambeslut av om bekämpning av människohandel nämnas. Rambeslutet föranledde regeringens proposition Ett utvidgat straffansvar för människohandel(prop. 2003/04:111)som behandlades av justitieutskottet (bet. 2003/04:Ju20). omfattar straffbestämmelserna för människohandel även människohandel som sker inom landets gränser samt människohandel som syftar till andra former av utnyttjande än för sexuella ändamål, t.ex. tvångsarbete och handel med organ. I samband med lagändringen godkändes FN:s tilläggsprotokoll om förebyggande, bekämpande och bestraffande av handel med människor, särskilt kvinnor och barn. Tilläggsprotokollet skrevs under av Europeiska gemenskapen . Det huvudsakliga åtagandet staterna gör i FN-protokollet är att straffbelägga människohandel. Protokollet innehåller utöver det en rad bestämmelser om bl.a. skydd och stöd till brottsoffer, förebyggande åtgärder, samarbetet mellan staterna, gränskontrollåtgärder och transportörsansvar. Bestämmelserna är i stor utsträckning allmänt hållna, och åliggandena går ofta ut på att staterna skall överväga att vidta olika åtgärder. Utskottet välkomnade godkännandet av FN-protokollet och framhöll i betänkandet att FN-protokollet innebär att det skapas ett universellt instrument som beaktar alla aspekter av handel med människor, vilket bör kunna leda till bättre verktyg för polis och åklagare i det internationella arbetet samt till att bättre synliggöra fenomenet människohandel (bet. 2003/04:JuU20 s. 10). Utskottet behandlade i betänkandet motionsyrkanden av straffrättslig karaktär men också yrkanden om stöd till offer för människohandel, brottsbekämpande arbete, förebyggande arbete och ett antal övriga motioner om exempelvis polisens insatser. Haagprogrammet, som slår fast ett samarbete inom området för frihet, säkerhet och rättvisa, godkändes av . Rådet och kommissionen uppmanas där att utarbeta en plan i syfte att utforma gemensamma standarder, bästa metoder och mekanismer för att förhindra och bekämpa människohandel och intensifiera kampen mot olaglig invandring.