bet · GT01KU19 · 2006-05-02 00:00:00 — Bland den första generationens är det många som får lite demens när de nu har blivit äldre, och då tappar man det nya språk som man har lärt sig som vuxen. Då behöver man extra åtgärder. Det är förstås egna avdelningar, ålderdomshem eller liknande, där man får sin äldreomsorg på sitt eget språk som behövs. Där finns det stora brister. Det finns förstås ett antal kommuner där man har ordnat det där på ett eller annat sätt. Men det återstår mycket att göra runtom i landet. Det finns också egna institutioner som sverigefinnarna har byggt upp i ett antal kommuner. Det är också ett bra sätt, men det kräver att vi har aktiva medlemmar i vår organisation eller bland sverigefinnarna som drar i gång detta. Det krävs egna stiftelser och andra som bedriver verksamheten. Det finns goda exempel. När det gäller det som beslutas av ser vi att det finns problem med informationen till kommunerna och landstingen om vad man egentligen beslutar i minoritetsfrågan. Det når inte kommunerna, eller så är det så att de på något vis inte bryr sig om det. Vi har en känsla av att det finns en klyfta mellan det som man beslutar centralt och det som sedan ska åtgärdas lokalt. Där finns det en hel del att önska. Också vi är i stort behov av resurser, pengar, bidrag eller vad det nu kan vara för att bedriva den verksamhet som vi ska ha. Efter det att sverigefinnarna blev en minoritet har de statliga bidragen bara minskat för oss. Vi tycker att det är lite märkligt. En minoritet borde väl få utökade resurser, men det har blivit tvärtom. Vi har försökt prata med statsmakten om det här, men vi har inte fått något gehör för det. Jag ska bara ta upp en sak till. Det är radio- och tv-frågan. Vi är lite osäkra på vad som kommer att hända där. Det gäller delvis TV , där har sändningsrättigheter i via Nackasändaren. När man nu går över till digitalisering är vi lite oroliga för vad som händer, och även för vad som kommer att hända med radion nu när man har sagt att man inte ska fullfölja det här med dab-radio. Vi har alltså några frågeställningar när det gäller de bitarna. Ordföranden: för det! Jag föreslår att alla får föra fram sina ståndpunkter, och sedan tar vi frågor på allting. Vi har nämligen tidsbrist, och vi har som sagt haft en tung dag i KU. : Jag heter och jag är vice ordförande i . har redan tagit upp ganska många saker som är gemensamma för riksförbundet och delegationen. Jag vill ytterligare säga att delegationen är en paraplyorganisation. Den organiserar alla rikstäckande organisationer som gäller sverigefinnar i . Dessutom ingår en hel del nätverk och andra intressegrupper som är lite mer lösa. Det är ungefär ett 30-tal organisationer och en del institutioner som är med i arbetet. Delegationen grundades, som sade, . Den sammanträder en gång . Mellan sessionerna är det presidiet som försöker arbeta. I presidiet ingår sex personer och en sekreterare som arbetar . Han är den enda som får betalt för sitt arbete. De andra arbetar ideellt. tog upp många saker som delegationen arbetar med. Vi försöker bevaka sverigefinnarnas intressen på alla samhällsområden. Det gäller också alla samhällsnivåer, eftersom minoritetslagarna ju ska tillämpas på både , landstingskommunal och statlig nivå. Därför gäller det att hålla kontakt med alla möjliga myndigheter. Det är det vi försöker göra. Vi försöker framföra synpunkter från våra medlemsorganisationer till beslutsfattare och föra vidare det som vi får höra till våra medlemmar. De centrala områdena är skola, barnomsorg, sociala frågor, sjukvård och äldreomsorg. Men givetvis gäller det också kultur och allt annat som ingår i medborgarnas liv. Informationen är viktig. Det är viktigt att den förs fram åt båda hållen, från myndigheterna till medborgarna och tvärtom. Precis som sade har vi upplevt att kännedomen om minoritetsfrågorna samt om besluten och rättigheterna inte är så god som den borde vara. Det gäller framför allt kommunala myndigheter. Där finns det väldigt mycket arbete att göra. Inte heller är kännedomen bland sverigefinnar så god som den kunde vara. Det gäller därför att informera dem om att de har rätt att använda sitt modersmål. Det har alltså inte någon betydelse om de kan svenska eller inte, utan de har rätt att använda modersmålet. Jag fick några frågor. Jag ska dock inte beröra dem alla eftersom delvis redan svarat på samma sätt som jag skulle svara. En fråga gällde modersmålslärarutbildningen. Vad gäller finska hade i tidigare utbildning i olika former, men den utbildningen lades ned . finns ingen direkt modersmålslärarutbildning. Det förekommer ett visst samarbete mellan och avdelningen för finska vid , finska och tyska vid , och har haft lärarutbildning där finska varit en del, dock inte på samma nivå som den som tidigare fanns i . Behovet är alltså ganska stort. Det gäller att få fler intresserade studenter eftersom de lärare som gick utbildningen börjar bli lite äldre och därför inte är så mycket att satsa på längre. En av frågorna gällde tillgången till texter på olika språk. Vad gäller juridiska texter finns mig veterligen inga andra lagar på minoritetsspråken än de som rör språken i de fem kommunerna i norra . De finns översatta till alla minoritetsspråk, men jag känner inte till att det skulle finnas några andra juridiska texter översatta. Över huvud taget är informationen på finska mycket mindre än den var . Man översätter inte lika ofta texter som gäller information om sociala rättigheter, eller andra samhällstexter av det slaget, som tidigare, trots att det är enklare att publicera dem eftersom de inte behöver tryckas. Alltfler människor har ju tillgång till Internet. Det gjordes en undersökning om finskspråkiga texter hos myndigheterna 2004. Det var en ganska nedslående läsning för det visade sig att av myndigheterna har någonting på finska. Ännu mer bekymmersamt är det att den informationen är mycket svår att hitta. Hos många myndigheter finns ingenting på startsidan - det finns undantag - som talar om att det finns information även på finska, utan man får använda sin goda fantasi för att hitta den. Där kan en del göras. En del av informationen är ju densamma, till exempel hos landstingen och vissa statliga myndigheter. Jag skulle vilja ta upp ytterligare en sak, nämligen möjligheten för sverigefinländarnas delegation att utöva sina uppgifter. Också vi har problem med bristen på medel. Som jag sade arbetar vi ideellt. Vi får en mycket blygsam summa pengar från staten. Den täcker en 30-procentig sekreterartjänst - innehavaren av den sitter bredvid mig - men inte mycket mera. Dessutom kommer beslutet om bidraget ofta väldigt sent. vet vi till exempel ännu inte hur mycket vi får, trots att en fjärdedel av året redan gått. Jag tror att jag stannar där. : Min kollega och bisittare heter . och är bröder och alternerar på våra möten. representerar alltså gruppen tornedalingar, och vårt minoritetsspråk är meänkieli. Vi är en kvarleva från stormaktstidens . När gränsen drogs 1809 mellan det som sedermera blev och blev vi alltså kvar i . Språket är från dessa tider. Det var ett enhetligt kulturspråk och en enhetlig kulturbygd som klövs itu. Det där vet ni. Ni vet kanske också hur den statliga språkpolitiken sett ut under tidernas gång. Jag ska inte trötta er med det utan utgår från att ni vet det. Med utgångspunkt i detta kanske ni också förstår vad jag menar när jag kommer in på användandet av meänkieli, vårt minoritetsspråk, och varför det delvis ser ut som det gör. Först vill jag dock säga att vi är en grupp som i och med minoritetsstatusen för de fem grupperna upplevde en ny morgon. Som varande en svensk grupp, en inhemsk grupp som också talade svenska, hade vi alltid fått hanka oss fram för att ta till vara våra intressen i konkurrens med vilken idrottsförening, bollklubb och kulturförening som helst just när det gällde att få ekonomiska medel. För oss var det alltså en ny morgon som grydde i och med minoritetsstatusen. Det var första gången som vi över huvud taget fick ta del av ett statligt bidrag, visserligen ganska litet, men dock ett bidrag. Det är litet, och jag håller med om det som och andra redan sagt. Jag ska därför inte upprepa det, utan jag utgår från att ni också inser det när ni läst rapporterna. Ingens pengar verkar räcka. Lagstiftningen gav oss alltså rätten att i olika sammanhang använda meänkieli. Det var något fantastiskt. Då frågar man sig, vilket även och andra forskare gör, varför vi inte använder språket. I den undersökning som gjordes, där ett antal personer - jag vågar inte säga hur många - tillfrågades om orsaken, uppgav en femtedel att hindren var psykologiska. Med den gamla språkpolitiken i bakhuvudet förstår man att det fortfarande krävs en hel del attitydarbete för oss där uppe. Att få rättigheten är en sak, men att sedan utnyttja den till fullo är någonting helt annat. Ett annat problem är det glapp eller den klyfta som från också var inne på. I stiftas bra lagar, fina regler, som sedan ska förverkligas ute i regionerna och kommunerna, och det är inte alltid som det över huvud taget finns ett band däremellan. Jag tror inte att det beror på ovilja, det vill jag inte göra, utan det handlar naturligtvis om okunskap och informationsbrist. Jag vet att intresset från kommunerna inte varit speciellt stort. Det har i själva verket varit mycket litet. När landets ledande politiker och folk från departementen kallade kommunerna till en konferens för att informera om dessa lagar och möjligheter, om hur man ska tillgängliggöra dem så att minoriteterna får möjlighet att till exempel använda sitt eget språk, var resultatet uselt. Det var visst tre kommuner som kom, trots att de flesta var kallade. Det blev ingen konferens. Visst är det fråga om okunskap. Jag ska inte bli långrandig. kommer att ta upp tre för oss viktiga saker, men innan jag avslutar skulle jag vilja säga att det ser väldigt olika ut inom förvaltningsområdet. Förvaltningsområdet är alltså de fem kommunerna i - , , , och . De har satsat på olika saker. har satsat starkt på skola och fortbildning för lärare. Det som emellertid blir skevt är när en enskild kommun ser sig tvungen att satsa en del av minoritetsgruppens pengar på att även ta fram läromedel. Det behovet är mycket stort inte bara inom kommun. Det är behjärtansvärt att man tar fram läromedel, vem som än gör det, men jag tycker att det är lite snett att en enskild kommun ska behöva ta dessa medel ur sin lilla kassa. kommer alltså att ta upp frågan om läromedel, public service, förslag samt problemet med informationen. : Jag är mycket glad att få komma hit och träffa KU. Vi gör det gärna. Vi startade vår resa och har åkt genom sju klimatzoner för att träffa er. Det visar hur mycket vi uppskattar det. De minoriteter som kommit till tals, och det är nästan alla, har poängterat vikten av expertkommitténs rekommendationer, lagar och förordningar. Det är inget fel på dem. De är klara och tydliga. Problemet är bara att de är svåra att implementera i verksamheterna. Det handlar om det som många redan berört, bland annat , nämligen det kommunala självstyret. Jag är själv kommunpolitiker i kommun. Det som man hänvisar till är att det stiftas lagar och annat, men pengar får vi inga, trots att allt kostar att genomföra. Man är egentligen inte ovillig eller negativ till detta, men man väntar på att någon kommer med en pengapåse och säger att det enligt lagen och förordningarna ska vara på ett visst sätt, så sätt i gång. talar vi om Tornedalskommunerna och meänkieli. Som organisation, eller som minoritet, har vi små resurser. har räknat fram att vi får av de ekonomiska resurser som satsas på minoriteterna, medan till exempel samerna får av kakan. Och även vi är ganska många. Forskarna har också frågat sig om man inte borde titta på de olika minoriteterna var för sig och se vilka behov som finns och vad som inte kan åstadkommas eftersom det saknas resurser. och jag har till exempel tagit ledigt från våra jobb för att åka hit. Det sker i princip ideellt, men det är, som sagt, en stor glädje att få träffa er. räknade upp många saker. Det mesta är därför redan berört. Jag är inbjuden i egenskap av redaktör för den enda tidning som kommer ut på meänkieli, MET-aviisi. Den kommer ut . Till det får vi ett litet utgivningsbidrag, eller vad det heter, från , men det räcker naturligtvis inte utan vi måste också använda medlemspengar och andra ideella pengar. En av rekommendationerna är att stimulera till att använda språket, vilket många varit inne på. Det finns en skillnad mellan skriftspråk och talspråk. Tornedalskan, meänkieli, har genom tiderna varit ett talspråk. Man skrev inte . När tidningen började ges ut uppstod frågan hur man skriver det. Vilken variant av ett ord, till exempel häst, ska vi använda för att så många som möjligt ska acceptera det? Därför sitter vi på redaktionsmötena och ägnar oss åt rättstavning och -skrivning i stället för vad tidningen ska innehålla. Det blir fel, för läsarna är inte så intresserade av hur det skrivs så länge de förstår det. Naturligtvis kommer det också invändningar mot stavning, ordval och sådant. Det som tydligt kan utläsas av det som sagts är att man måste kunna utveckla språket, men till det behövs resurser. Det gäller både ekonomiska och personella resurser. Vi har alltså möten när samtliga minoriteter samlas. Jag vill poängtera att det är mycket bra att vi får träffas åtminstone , för det känns alltid bättre när man fått ventilera sina problem med andra. Jag hoppas därför att man fortsätter att ha dessa möten; det är ju som håller i det hela. Varje gång har vi framhållit att vi måste få så pass mycket resurser att vi har en rimlig chans att ha en grundorganisation med om inte mer så åtminstone en anställd på som kan ta hand om de dagliga ärendena. Detta har även påpekat i sin utredning. Vidare har vi betonat vikten av en språknämnd som har sådana resurser att vi kan börja behandla språket och överföra det till skriftspråk för så många som möjligt. Man måste inplantera detta i språkområdet och finna minsta gemensamma nämnare för hur språket ska skrivas. Det är mycket viktigt. Jag har talat om , men hörde jag av att det redan föreligger en proposition om pressen, vilket jag alltså inte kände till. Som ni ser har jag inte varit vaken fastän jag borde ha läst den. (): Jag talade om public service-propositionen som gäller radio och tv. Förhoppningsvis kommer delar av utredning - kanske. : Okej, då är det inte riktigt klart . utlåtande har jag emellertid läst. Där trycker man på vikten av att åtminstone få till stånd en tidning på samiska och meänkieli, en dagstidning alltså. Vi talar nu inte om MET-aviisi, som kommer ut . I en sådan tidning kan man inte föra någon konstruktiv debatt eftersom den är överspelad när nästa tidning kommer. Det behovet känner vi djupt. Vi får alltså hoppas att man följer rekommendationer - minst det som de rekommenderar, gärna mer - och också ger verktyg så att vi kan starta en sådan tidning. Det behövs 1 500 exemplar för att det hela ska gå ihop. Vi tror att vi kan klara det, i synnerhet om vi kan räkna till godo en liten del av upplagan från den finska sidan, där man ju talar snarlikt, samt från den kvänska sidan i . I så fall lär det inte vara något problem. Jag vet inte i vilken mån ni kan påverka detta i det här läget, men ni ska veta att vi ser fram emot att äntligen få möjlighet att starta en tidning som kommer ut så pass regelbundet att man kan upprätthålla en debatt i frågor som rör språket och dess utveckling samt minoritetens situation och kultur. Jag tror att jag stannar där. Vi har ett plan som vi ska hinna med - tillbaka över de sju klimatzonerna. : Jag kommer alltså från , som är en riksorganisation för samer. Vi har vårt kansli i , och jag tror att det är 42 samebyar och 13 sameföreningar som är med i organisationen. Vi känner igen oss i många av frågeställningarna både vad gäller romernas situation och sverigefinnarnas och tornedalingarnas situation, och därför behöver jag inte upprepa det. Jag har läst delar av rapporten och vill kortfattat säga något om bland annat mediesituationen. Den är inte bra för samerna heller. Som sade är det samiska barnprogram . De är gjorda i för barn på en viss nivå. Det är vad man får nöja sig med om man vill ta till sig det samiska språket. Språksituationen för samiskan är den att alla de tre samiska språkvarieteterna är mer eller mindre hotade. Främst gäller det sydsamiskan. Det finns vuxna samiska analfabeter, alltså samer som kan tala men däremot inte läsa samiska. I förlängningen ser jag det som en demokratifråga om du som same inte kan ta till dig det skrivna språket. Frågan om äldreomsorgen togs också upp, och den är ungefär likartad för samerna. Samiskan är ju ett finsk-ugriskt språk medan svenskan är ett indoeuropeiskt. Det kan därför vara mycket svårt för en same som blivit dement att ens kunna be om ett glas vatten. Vi anser att vi måste ta tag i frågan om äldreomsorgen. Det gäller samtliga minoriteter. Det kommer att bli en viktig fråga för . Sedan har vi problemet med lärare. Man kan begära modersmålsundervisning, som det numera heter. Det heter inte hemspråk längre utan modersmål. Man kan begära det. Jag har begärt det för min dotter, trots att jag vet att ansökan ligger som en hyllvärmare någonstans. Jag vet att det inte finns lärare, men jag har skickat in ansökan som en påtryckning på kommunen. Också den frågan måste lösas. Om vi inte får tag på lärare kommer språken förr eller senare att dö ut. Det är så jag ser på det. Här måste man ta krafttag och verkligen fundera på om vill vara mångkulturellt och hur man i så fall ska göra för att rädda dessa språk och språkvarieteter. Det gäller inte bara det samiska språket, utan även andra språk är hotade i . Modersmålet är viktigt också för den egna kulturella identiteten, vilket jag antar att ni väl känner till i denna församling. Det är alltså en oerhört viktig fråga för att lösa modersmålsundervisningen för barn som tillhör en annan etnisk grupp än den svenska. Här kanske man kan samarbeta med och . Det går säkert att lösa dessa frågor bara det finns pengar. Låt mig slutligen citera som sagt att det egentligen inte är tvåspråkigheten som är problemet i världen utan det är enspråkigheten. : har tagit upp några problem, bland annat lärarbristen. Vad gäller just lärarbristen har vi från det samiska ungdomsförbundet föreslagit att man inför studievägledare. Detta kan även appliceras på de andra minoritetsspråkgrupperna. Problemet är nämligen ofta att man inte får tag på de lärare som trots allt finns. Det kan alltså finnas kunniga lärare, eller i vart fall personer som kan läsa och skriva språket, men koordineringen, samordningen mellan lärare och elever, medför svårigheter. En studievägledare som har kunskap om vilka lärare det finns inom de olika minoritetsspråken kan hjälpa föräldrar, dels genom att jobba gentemot skolan för att få till stånd modersmålsundervisning - många skolor har väldigt liten kunskap om elevernas rättigheter vad gäller just detta område - dels genom att samordna och hitta de lärare som faktiskt ofta finns. Det finns genom Samernas utbildningscentrum i möjlighet att få videokonferensundervisning på det samiska språket. Även de andra minoritetsspråkgrupperna skulle kunna använda sig av den formen. Problemet är att skolorna ofta inte har kunskap om det. Det hela stannar vid att skolorna säger att det inte finns lärare, och därmed åtgärdar man inte problemet trots att det skulle vara möjligt. Detta har vi alltså lyft fram. Vi tycker att det är en viktig fråga som man åtminstone delvis bör kunna komma till rätta med. Jag vill också säga något om läromedel. Jag vet att man anslår 10 miljoner på läromedel för döva, och vi tycker att man även borde göra det för de andra minoritetsspråkgrupperna, däribland samiskan. Beträffande samiskan känns som en naturlig myndighet för den funktionen. Man skulle alltså kunna anslå pengar till att användas för läromedel. Därmed kunde man ha samma system som i , det vill säga att enskilda och utbildningsinstitutioner kan söka pengar ur den läromedelspotten. Det gäller inte endast läromedel för nybörjare, för dem som ska lära sig språket, utan även för dem på högre nivåer och för undervisning på samiska i ämnen som samhällskunskap och naturkunskap. talade jag med en kvinna som jobbar som språkkonsulent i samiska. En lärare hade ringt till henne och sagt att hon skulle ha en lektion för barnen om matsmältningsorganen i människokroppen och frågade om det fanns några planscher eller annan information på samiska om just människokroppen. Språkkonsulenten sade att hon inte kände till det och föreslog att läraren i stället skulle ta en plansch föreställande renen eftersom människokroppen är ganska lik renens. Det kan man väl kanske göra, men det visar på problemet, nämligen att det inte bara behövs grundutbildning i språket, utan det behövs också läromedel i andra ämnen. Detta gäller samisk utbildning över lag. Vi har en samisk utbildningsinstitution i , Samernas utbildningscentrum, som får för samisk utbildning, vilket är väldigt lite. De har därför svårt att kunna ha fasta utbildningar på samiska. Det gäller både språkutbildning och andra utbildningar. En mycket viktig del av den samiska samhällsutvecklingen är just att det finns samiska utbildningar. Detta är alltså ytterligare ett konkret område där det behövs mer pengar. Vad gäller lärarutbildningen vet jag att många upplever det som ett problem att det är låg status att vara modersmålslärare. Det i sin tur innebär att få utbildar sig till det. Ett annat problem är att man, när man går lärarutbildningen, antingen måste läsa minoritetsspråket parallellt eller också läsa det efteråt. Därmed blir utbildningen väldigt lång, och få väljer därför det alternativet. Det är tufft att läsa två utbildningar parallellt. Beträffande äldreomsorgen har vi konkreta exempel på nedskärningar. kommun har skurit ned på äldreomsorgen. Det rimmar illa med den minoritetsspråkspolitik som vi uppfattar att riksdag vill att ska föra. Implementeringen i kommunerna är ett övergripande problem just vad gäller minoritetsspråksfrågorna. Slutligen vill jag säga något om implementeringen över lag i det svenska samhället. Vad jag förstår har lagt ned den finsk-ugriska institutionen, och har sagt upp en lärartjänst i samiska. Också det rimmar illa med minoritetsspråkspolitiken. Man behöver alltså implementera minoritetsspråkspolitiken på alla nivåer vid samtliga utbildningsinstitutioner och även i kommuner och landsting. Det är några av de frågor som vi från det samiska ungdomsförbundet tycker är viktiga. Ordföranden: har ledamöterna möjlighet att ställa frågor. (): Ni från de tre grupperna, om jag får kalla er så, som senast haft ordet lever alla i samma situation. Ni tillhör grupper som i någon form är gränsöverskridande. Meänkieli finns på båda sidor av , sverigefinska i både och och samiska i flera länder. , som jag hade förmånen att vara med i, tog upp frågan om hur vi kan jobba gränsöverskridande. När vi jobbar med minoritetsspråk ser vi att det finns möjligheter att hjälpas åt från olika håll. Jag vill ta upp detta just när det gäller läromedel, för alla tre grupperna har berört den frågan. Hur mycket har de olika länderna möjlighet att jobba tillsammans med de här frågorna? Är det nätverk som saknas? Är det länkar ihop, är det kontakter, är det informationsbrist? Jag tror att vi måste gå över gränserna för att inte behöva göra allt arbete själva. Speciellt sydsamiska är ju en sådan liten språkgrupp på båda sidorna, och det har vi dykt på i många situationer, att vi borde kunna jobba mer tillsammans. Det har vi sagt i vår utredning. Det framför allt är väl min första fråga, hur mycket har vi möjlighet att jobba? Finns det hinder för det, eller hur mycket gör ni? Sedan tror jag också på information, på möjligheten att skapa nätverk och att skapa länkar. Det får inte vara så att man skär ned av okunskap, att man inte inrättar av okunskap. Vi talade om antal elever för att få modersmålsundervisning.