bet · GT01FiU23 · 2006-04-25 00:00:00 — Vi bedömer till exempel att den ökade etableringen av lågpriskedjor inom livsmedelsbranschen har bidragit till att livsmedelspriserna föll . Kort ränta i ett längre perspektiv, real och nominell Detta väcker naturligtvis frågan: Borde räntan ha sänkts mer? Jag tycker att det i mångt och mycket står klart att det är strukturella förändringar i ekonomin som har hållit nere inflationen och skapat utrymme för att sänka räntan till historiskt låga nivåer. Det ser vi också här i diagram 9, där den blå linjen visar realräntan. Vi kan se att vi har haft negativ realränta eller i varje fall i ett historiskt perspektiv en mycket låg realränta. Från tid till annan har det förts fram kritik som går ut på att vi borde ha sänkt räntan ännu mer. Att en sådan diskussion uppkommer när inflationen är betydligt lägre än målet är inte särskilt förvånande. Men det är viktigt att man har realistiska förväntningar på vad penningpolitiken kan åstadkomma. Förändringar av strukturell karaktär är alltid svåra att fånga på ett tidigt stadium i prognosarbetet eftersom det tar tid innan det framgår att det rör sig om annat än tillfälliga faktorer. Det är därför ett skäl till att inflationen kan avvika från målet, och det är ett skäl som man måste räkna med. Ett tecken på svårigheterna att göra korrekta prognoser är att inflationen 2005 överskattades av i princip alla prognosmakare. Prognoser för inflationen 2005 , samt ett genomsnitt av andra prognosmakare Källor: ., , LO och SCB Låt mig försöka förklara vad diagram 10 visar. Markeringen vid 0,5 visar inflationstakten sådan den faktiskt blev 2005, alltså den nivå vi till slut hamnade på. Staplarna för och de andra månaderna visar vad olika prognosmakare trodde att inflationstakten skulle bli . Den blå stapeln visar medelvärdet av prognoserna utan prognos, och den röda stapeln visar prognos . Vi ser att låg prognos lägre än de prognoser som andra gjorde. Vi låg i och för sig för högt, men de andra låg ännu högre. ser vi att det mot slutet jämnar ut sig, och alla prognosmakare har sänkt sina värden. Sedan är det i och för sig inte så konstigt att siffran ligger ganska nära det faktiska utfallet, för har vi ju nästan facit i hand. Vissa bedömare har visserligen förordat en något snabbare takt på räntesänkningarna än den som valde. Men skillnaden har i genomsnitt varit liten. Med de effekter av penningpolitik som man normalt räknar med hade skillnaden på inflation och sysselsättning varit marginell. För att inflationen skulle ha hamnat påtagligt närmare målet hade det behövts en radikalt annorlunda penningpolitik. Till exempel hade sannolikt då behövt sänka reporäntan snabbt och kraftigt i stället för de gradvisa räntesänkningar som de facto genomfördes. En sådan penningpolitik hade varit svår att motivera givet den syn på konjunkturutsikterna som då rådde. Vi talar ju om de bedömningar som gjordes vid den här tidpunkten. Allt är naturligtvis enklare när man har facit i hand. Det är också tydligt att den penningpolitik som faktiskt har förts har haft en starkt expansiv inverkan på ekonomin. Bland annat har BNP-tillväxten varit hög. Den expansiva penningpolitiken har också varit tydlig i den snabba kreditexpansionen inom hushållssektorn, och prisstegringarna på bostadsmarknaden pekar i samma riktning. Det betyder att det är tveksamt om det hade varit klokt att förstärka den här utvecklingen med en ännu mer expansiv penningpolitik. Den starka tillväxten har tyvärr inte resulterat i motsvarande återhämtning av sysselsättningen. Arbetsmarknaden har tvärtom utvecklats svagare än vad man historiskt sett hade kunnat förvänta sig givet den höga BNP-tillväxten. Till viss del avspeglar detta den oväntat höga produktivitetstillväxten. Men en annan rimlig tolkning är att det också finns problem på arbetsmarknaden som inte är av konjunkturell karaktär. Det är någonting som måste lösas med andra medel än de penningpolitiska. Låt mig avslutningsvis säga att jag välkomnar de diskussioner om penningpolitiken som har förts. Penningpolitik bygger till stor del på bedömningar och det är därför naturligt att det råder olika uppfattningar om vad som bör göras med reporäntan. Det gäller nog både utanför Riksbankshuset och bland oss inom direktionen. Men det är också viktigt att diskussionen utgår från en realistisk bild av vad penningpolitiken kan åstadkomma. Diskussionen får inte heller förenklas genom att man skjuter in sig på en enskild frågeställning utan att beakta alla de risker och andra aspekter som måste vägas in i de penningpolitiska besluten. Vi på ska göra vad vi kan för att bidra till ett sådant diskussionsklimat, så att vi på ett bra sätt kan föra debatten vidare. Ordföranden: så mycket! Ordföranden: går vi över till utfrågningen. Partiernas företrädare får ordet. Jag skulle uppskatta om det blir frågor och inga långa föreläsningar. Då hinner vi med mer. Om partiföreträdarna så önskar kan man också få åtminstone en uppföljningsfråga i varje omgång. Partierna får ordet i storleksordning i första frågeomgången. Om tiden räcker till finns det sedan möjlighet att återkomma. (): Herr ordförande! Jag ska ändå tillåta mig att göra en liten introduktion till min fråga. Men allra först vill jag hälsa välkommen som ny riksbankschef. Penningpolitiken har inget egenvärde. Den ska bidra till ett över tiden högt resursutnyttjande, hög produktion och låg arbetslöshet. En felaktig penningpolitik riskerar att låsa in människor i arbetslöshet i onödan. Jag vet att det jag säger inte är oomstritt bland ekonomer, men jag hävdar att det är så. Men det innebär naturligtvis inte att penningpolitiken är det viktigaste instrumentet i sysselsättningspolitiken. Det finns andra viktigare instrument. har inflationen hamnat under inflationsintervallet 68 av 132 månader. har den hamnat över intervallet. Med andra ord har inflationsprognoserna varit felaktiga, vilket har inneburit att vi har fått en för stram penningpolitik. Den första fråga jag vill ställa är då: Varför skulle jag tro att den prognos som presenterades som grund för beslutet är bättre än de tidigare. En ganska rak fråga. Så till nästa fråga. Det pågår, som riskbankschefen själv var inne på, en intensiv debatt om och penningpolitiken. Det intressanta är att den har blivit mer och mer systemkritisk, det vill säga att den kritiserar själva anordningen, men, som riksbankschefen själv påpekade, det sker från olika utgångspunkter. En del tar sin utgångspunkt i att kronkursen svänger för mycket, andra tar sin utgångspunkt i att arbetslöshetsbekämpningen inte får bättre stöd i penningpolitiken. Det är inte alltid glasklart vart kritiken syftar, men det är faktiskt en systemkritisk diskussion. På sätt och vis har jag redan fått svar på frågan, men jag tänker fullfölja den. Riksbankschefen säger att man inte behöver komplettera det nuvarande målet för penningpolitiken. Det räcker som det är, och att det redan finns möjlighet att ta andra hänsyn än enbart till hur inflationen utvecklas. I en artikel i sägs det i rubriken: Jag vet inte om det är rubriksättaren som har varit framme, men det är väl i och för sig inte bättre förklaringar vi behöver. Jag tycker att förklaringarna har varit rätt hyggliga. Problemet är att prognoserna har varit fel, och därför har besluten blivit fel. Förklaringarna har varit rätt skapliga, tycker jag, det vill säga att den ekonomiska utvecklingen och inflationen har missbedömts av hela marknaden - även om egentligen inte får göra felbedömningar. Men det är som sagt en ganska hygglig förklaring. Ingves talar alltså inte om ett nytt mål för penningpolitiken men säger så här i artikeln: "Vi behöver ett mer pedagogiskt dokument där det tydligt framgår att vi kan avvika från målet ibland, liksom att vi kan ta hänsyn till produktion och sysselsättning vid utformningen av penningpolitiken." Det här dokumentet och vad det innebär skulle jag vilja höra lite mer om. Det är inte ett nytt mål, men uppenbarligen är det något nytt som Ingves skulle vilja se. Vad är det? När är avvikelser önskvärda? Tar man de facto tillräcklig hänsyn till produktion och sysselsättning? Hur väger man kraven på att avvika från målet när det gäller å ena sidan kraven på att ta hänsyn till ökade fastighetspriser och skuldsättning hos vissa hushåll och å andra sidan den stora frågan om jobb och sysselsättning? Detta är min huvudfråga. Jag kan inte låta bli att lägga till en kommentar eller en fråga. kom det igen detta påstående, som jag har hört förr, som löd så här: Det finns stora problem på arbetsmarknaden som inte är av konjunkturell karaktär. Då undrar jag: När det är ungefär 30 sökande på vartenda jobb som utlyses, vilka problem på arbetsmarknaden över den här tioårsperioden är det man har kunnat se som inte har åtgärdats och som inte är konjunkturella? Riksbankschefen : Först frågan om prognoser. Det diagram (se diagram 2) som vi visar här bygger på arbete av många duktiga medarbetare, som har lagt pannan i djupa veck. Så här tror vi att verkligheten kommer att te sig framöver. Men ska man inte sticka under stol med, vilket jag också har betonat i mitt anförande, att det här inte är någon precis verksamhet och att det gäller att göra så gott man kan, men man kan också hamna fel. Det som då är viktigt gäller särskilt om man tror att det sker stora strukturella skift både i omvärlden och i . Men självfallet lägger vi inte prognoser som vi inte tror på själva. Det vore konstigt. Vi gör så gott vi kan. Det är vad det här handlar om. Om man då tittar på det sista, något komplicerade, stapeldiagrammet visar det att vi inte har varit så förfärligt dåliga. Sedan är det naturligtvis tråkigt att alla hade fel, och det hade varit bättre om det hade gått att förutse saker och ting på ett bättre sätt. Det har väl alltid förekommit en diskussion om penningpolitiken, penningpolitikens utformning, vad penningpolitiken ska göra. Det är egentligen inget nytt - så har det varit . Frågan gällde då vart vi är på väg. Jag har tidigare pratat om ett mer pedagogiskt dokument, och vad är det här för någonting. Så här har jag för min del tolkat det som har skett. , bland annat när räntorna föll, diskuterade man väldigt mycket vad som hände med konsumentprisindex när räntorna föll och när man ändrar räntor i största allmänhet, och hur ska man ta hänsyn till det när man utformar penningpolitiken. Det där ledde till en artikel där dåvarande direktionen i beskrev hur de såg på hur allt det här hänger ihop och vilka händelser man kunde beskriva som sådana att det fanns skäl att avvika från målet . Jag tror att det är det exemplet som används i det dokumentet: Vad händer om man får mycket stora oljeprishöjningar och den tid det tar innan det strömmar igenom systemet? Vad som har hänt är att det finns ett fåtal på som pratar om det här dokumentet som om det vore i folks minne. Så är det naturligtvis inte när man pratar om det här sex . Vad jag då har sagt i olika sammanhang - och sedan kan vi diskutera ordvalet - är detta: Ja, men det är nog inte så konstigt att det här glöms bort. får vi lyfta den här stenen igen, ta oss an det här och återkomma till de här frågorna och frågeställningarna. Det arbetar vi med, och det kommer vi att återkomma till längre fram i vår för att förklara hur det hänger ihop. Låt mig betona att jag inte tror - det skymtade också fram i mitt anförande tidigare - att det vore bra att bedriva penningpolitiken på ett sådant sätt att man hissar räntan upp och ned för att alltid finkalibrera den mot exakt en omedelbar inflationstakt på . Världen är alldeles för komplicerad för att göra det på det sättet. Men det är en evig fråga, att försöka vara pedagogisk och gå igenom det här igen och igen. Vi har säkert en del hemläxor att göra där. Vi ska komma tillbaka till den frågan för att ta upp de här frågorna ånyo, men i den värld såsom vi ser den . Den diskussion som fördes återspeglar naturligtvis de frågeställningar som var på tapeten då. Slutligen frågan om arbetsmarknaden och arbetsmarknadens sätt att fungera. Vad vi kan göra på är att se till att värna prisstabiliteten och se till att vi har stabila priser i det här landet. Sedan räcker inte räntan till allt, utan vad som i övrigt sker på arbetsmarknaden måste hanteras av andra. Den tidigare direktionsledamoten pratade en hel del om det här och beskrev det i olika sammanhang, och han fångade det väldigt väl när han diskuterade hur arbetsmarknaden fungerar och konstaterade just att räntan inte räcker till allt utan är framför allt till för att sköta penningvärdet. Klarar vi det, vilket är mycket viktigt, behöver de på arbetsmarknaden inte fundera så väldigt mycket på vad som händer på prisstabilitetssidan. Det är viktigt, för då kan de ägna sig åt andra frågor, som är nog så viktiga. (): Jag tackar för svaret. Jag kan ändå inte låta bli att säga, om det nu är så att ska sköta penningpolitiken, och det ska den ju, måste man då ha med de här kommentarerna om att arbetsmarknaden inte fungerar om man inte sedan är beredd att underbygga det påståendet? Då kan man skippa de kommentarerna. Det är min uppfattning. Det var ingen fråga, vilket framgick. Vi får inte ge instruktioner till , naturligtvis, men vi kan väl få ha önskemål om enklare förändringar. Eftersom jag här hör att riksbankschefen själv inte tycker om namnet UND1X, skulle man väl kunna få ändra det namnet. Det är väl lämpligt för en ny riksbankschef att göra det. Riksbankschefen : Jag tar till mig det . Vi får se vad de säger när jag kommer tillbaka till banken efter detta. Jag pratade med några kolleger om det i går, och jag sade: Borde man inte ändra det där? Jag kan knappt uttala det, och hur ska jag då klara mig i utskottet? Då sade de: Nej, det kan man absolut inte göra; det är skrivet i sten att det ska vara på det sättet. Men jag tar med mig frågeställningen och ser om det går att hitta på något mer begripligt, i alla fall för mig. Ordföranden: kan ju gå tillbaka till och säga att han i den frågan nu har stöd av ledamoten av finansutskottet . Det kan väl inte uppfattas som instruktioner. (): Låt mig också få hälsa riksbankschefen välkommen. Jag tackar för anförandet. Först har jag bara en kommentar. Vi är väl många som har ställt frågor till olika riksbankschefer om vad som borde göras för att få arbetsmarknaden att fungera bättre, så att vi får de nya jobben när tillväxten också ökar. hör jag till min glädje att det även från Socialdemokraterna efterfrågas besked om vad som borde göras när det gäller att förbättra arbetsmarknadens funktionssätt. Jag ser gärna att riksbankschefen återkommer med den motivering som efterlyste. Jag ska fatta mig kort när det gäller frågan som ordföranden efterlyste. Reporäntan är fortfarande låg, trots höjningen. Man har ju, som riksbankschefen beskrev det hela, lättat på gasen snarare än tryckt på bromsen. Den prispress som vi har sett är delvis eller huvudsakligen av strukturell karaktär. Utifrån det kan man resa två frågeställningar: Hur ska man på bästa sätt överföra en ökad köpkraft till hushållen vid strukturella prischocker? Ska det ske, som , via en lägre inflation än målet? Eller ska det ske via att man driver en mer expansiv penningpolitik och därmed driver upp löneökningstakten men också inflationen? Det skulle vara intressant att få en utveckling av hur ser på de två alternativen. Riksbankschefen : Vår prognos som vi har lagt bygger på en gradvis ökning av reporäntan. Då ligger svaret i kurvan precis så som den ser ut. Alternativet vore att göra någonting helt annat, och det har vi alltså inte valt, utan det här bygger på en gradvis anpassning. Vi tror att det är det mest lämpliga sättet att gå till väga. I annat fall, om man tog i för mycket i någondera riktningen, tror vi att man skulle skapa större svängningar än med den strategi som ligger här. Det tror vi inte är bra för samhällsekonomin. (): Jag vill också tacka för ett intressant inledningsanförande. I detta anförande uppehöll du dig mycket kring de nya förutsättningar som gäller för penningpolitiken: den globala konkurrensen, ökad import från lågkostnadsländer och en produktivitetsutveckling på en högre nivå. Vi har haft av väldigt expansiv penningpolitik, och ändå ser vi inte så stora effekter på sysselsättningen. Dessutom skjuter man under målet för inflationen gång på gång. Den här globala förändringen i ekonomin som har kommit, har den skett på det sättet att penningpolitiken har förlorat sin påverkanskraft? Blir penningpolitiken på grund av detta svagare i sin kraft att påverka utvecklingen? Som en följd av detta skulle jag också vilja ställa en lite mer teknisk fråga. I det här osäkra läget är kommunikation väldigt viktigt, och är känd för att vara en god kommunikatör. För introducerade man ett delvis nytt sätt att kommunicera, där man tog in marknadens bedömning av ränteutvecklingen. I detta anförande, men också tidigare, har riksbankschefen antytt att man ska byta detta redan nu och kommunicera sin egen ränteprognos i stället för marknadens ränteprognoser. Min fråga är om det inte finns en risk för att detta skiftande perspektiv skapar otydlighet och osäkerhet. Riksbankschefen : Ja, penningpolitikens påverkanskraft är också på något sätt en evig fråga. Alla samhällen, alla ekonomier, förändras över tiden. Det innebär också att det alltid finns många olika sätt att utöva penningpolitik på. Vi vet inte minst i att det här har ändrats ganska kraftigt över tiden. Vad det ankommer på oss att göra är att vid var tid fundera kring vilket tekniskt system man använder för att utöva det som vi kallar penningpolitik. En oerhörd möda har lagts ned i det här landet på att omforma penningpolitiken till vad vi har . Jag tycker för min del att det system vi har väl återspeglar vad man kan förvänta sig att ha i en liten, öppen ekonomi som den svenska, och också då i en liten, öppen ekonomi som har en mycket avancerad finansiell sektor. Sedan är det en helt annan fråga vad man vid var tid väljer att göra. Men visst finns det påverkanskraft, och visst har den balansräkning som vi anser oss behöva för att utöva penningpolitik. Därom råder ingen som helst tvekan. Jag sitter här och pratar , och det diskuteras mycket och skrivs om detta, men ytterst är det naturligtvis så att kraften kommer från den balansräkning som vi har, och det är det som bestämmer hur det här fungerar. Men jag ser inte det här som något bekymmer över huvud taget. Den viktiga frågan där är att alltid vara observant på vad som sker så att vi följer med vår tid när det gäller hur man utövar penningpolitik. Sedan var det den andra frågan, om kommunikation. Vi ska se om jag lyckas kommunicera detta. Det är lite svårt, för det går åt många ord. Jag växte upp med två påbud. Det ena var att man för det mesta skulle vara tyst, och det andra var att om man skulle säga någonting, mot förmodan, skulle det vara kort. måste jag göra det omvända, så vi får se vart det tar vägen. Något förenklat, finns det tre sätt att diskutera den framtida reporäntan. Det första sättet att gå till väga - och det är den metod som har använts tidigare , vilket var rimligt när inflationsmålet etablerades, då det var väldigt viktigt att beskriva det här i ganska enkla termer - bygger på att lägga en inflationsprognos som antar att reporäntan hålls , och så har man det som utgångspunkt för hela den diskussion som förs. Då är det lätt att prata, men man får å andra sidan alla prognosmakare emot sig när man gör ett sådant antagande, för de säger alltid: Det där är så orealistiskt att jag inte vill lägga en prognos på det sättet, därför att vi vet att världen är mycket mer komplicerad än så. Ni kommer att ändra er under resans gång, så varför ska jag bry mig om att lyssna på er när ni säger att världen är ? Det är den inte. Det leder till olika pedagogiska bekymmer med att använda den metodiken. Ett mellanläge när man gör en sådan här prognos är att säga så här: Låt oss använda marknadens tro om hur räntan utvecklar sig , och så stoppar vi in de framtida räntorna som det ser ut på den här kurvan (se diagram 5) in i prognosen. Då är det till viss del så att vi i det här fallet talar till oss själva. Om det är så att de på marknaden tror på vad vi säger kommer de att anpassa sina förväntningar, och de kommer att anpassa räntesättningen efter detta. Och så kommer den här räntebanan att på ett eller annat sätt återspegla det som vi talar om. Sedan väger de ihop det med sin egen tro om framtiden. Det här leder till ett samspel mellan dem som sätter räntorna på marknaden, hur vi sätter räntorna och hur det här samtalet förs. Sedan hoppar den här kurvan upp och ned , och det uttrycker deras tro om framtiden. Det är ungefär där vi är . Med den här tekniken - jag tycker ändå att det har gått rätt bra när det gäller den här kommunikationen - måste vi under alla omständigheter förhålla oss till den blå kurvan (se diagram 5). Då har jag sagt så här: Är det då inte bättre att vi tar ytterligare ett steg och diskuterar om det inte vore möjligt att gå mera pang på, och så säger vi själva att så här tror vi att det kommer att bli? Vi har ju redan landat i ett system som på ett indirekt sätt beskriver hur också vi ser på utvecklingen. Om man då väljer den tredje varianten på detta, är vad vi då har framför oss bland oss direktionsledamöter - det är därför det här nog kommer att ta en del tid och en del diskussioner - detta: Hur ska vi föra samtalet bland oss själva på ett sådant sätt att vi kommer fram till en sådan här räntebana? Det kommer inte heller att fungera att presentera ett antal olika räntebanor, över hela kartan. Vi måste då resonera oss emellan hur det här samtalet ska fungera så att vi hittar en bra metodik för att komma fram till den här beskrivningen. , om jag pratar om den tredje lösningen, tycker jag för min egen del att det är rimligt att vi tar oss an den utmaningen. Jag tycker att det känns lite konstigt, om man tänker på den inflationsrapport som har publicerats , där vi har prognoser på allt mellan himmel och jord utom det som vi själva sysslar med. Det är ju ni som ytterst är uppdragsgivare, och då känns det rimligt för min egen del att dra slutsatsen att det nog borde vara så att det går att berätta för uppdragsgivarna vad vi håller på med. Jag tycker att uppdragsgivarna kan förvänta sig det. Det är därför som jag har väckt den här diskussionen. Det jag vill betona när jag pratar om de tre olika varianterna att göra det här är att alla tre har fördelar och nackdelar. Det är inte så att jag kan se någon lösning på det här som dominerar helt och hållet. Lite grann är det så, att som man ropar får man svar. Väljer man en viss teknik att förklara det här får man vissa frågeställningar och vissa problem. Väljer man en annan teknik får man andra frågeställningar och andra bekymmer att hantera. Dock är det så, att oberoende av vilken metod som används ankommer det på oss i direktionen att ha förmågan att prata på ett sådant sätt att andra förstår. Annars är det ju ett allmänt bekymmer. Men det oroar mig inte, för vi har så oerhört många duktiga medarbetare i som kan hjälpa mig att fila på meningarna på ett sådant sätt att det förhoppningsvis löser sig. (): Jag vill också gärna hälsa dig, , välkommen till finansutskott och våra trivsamma utfrågningar. Det är uppenbart att de penningpolitiska besluten tilldrar sig ett enormt intresse. Med tanke på penningpolitikens betydelse för den ekonomiska utvecklingen, för utvecklingen av sysselsättningen, för utvecklingen av välfärd och allt detta, har det närmast ett överdrivet intresse, om man jämför med intresset för arbetsmarknadspolitiken, finanspolitiken eller strukturpolitiken. Eftersom du svarade på min fråga genom ditt utförliga svar på fråga kan jag gå in på en lite mer filosofisk fråga, vid ditt första möte med utskottet. Det är jättebra att vi kan ha vetenskapliga teorier omkring penningpolitikens påverkan. Vi kan till och med ha systemkritik av dessa teorier. Vi har prognoser. Vi utvärderar med stor noggrannhet och stor upprördhet om de inte följer de här prognoserna.