bet · GT01KU20 · 2006-01-01 00:00:00 — I proposition 1973:90 med förslag till ny regeringsform och ny riksdags- ordning anförde departementschefen i fråga om det moment i beredningsfa- sen av regeringsärenden som består i att upplysningar och meningsytt- ringar inhämtas utifrån som underlag för regeringens beslut (s. 287): Att det som ett led i beredningen av regeringsärenden i stor utsträck- ning inhämtas yttranden från myndigheter, organisationer och andra enskilda sammanslutningar är ett karaktäristiskt och betydelsefullt inslag i svensk politisk beslutsprocess. Remissyttranden från olika orga- nisationer över Grundlagberedningens förslag vittnar också om den vikt man från detta håll tillmäter remissförfarandet, särskilt i lagstift- ningsärenden. Det är enligt min mening naturligt att ordningen med remisser från regeringen som ett led i beredningsarbetet även i fortsätt- ningen kommer till uttryck i RF. I och kommentar (s. 222) erinras om de ovan angivna uttalandena i förarbetena till regeringsformen. Härefter kon- stateras att ett visst remisstvång föreskrivs i regeringsformen. Behövliga upplysningar och yttranden skall inhämtas från berörda myndigheter, och de är skyldiga att svara, om de inte endast bereds tillfälle att yttra sig. Organisationer (sammanslutningar) och enskilda skall beredas tillfälle att yttra sig. I kommentaren sägs vidare att vilka myndigheter som är berörda och i vilken omfattning det är erforderligt att organisationer och enskilda får tillfälle att yttra sig avgörs av vederbörande departementschef eller annan föredragande under vanligt konstitutionellt ansvar. Av naturliga skäl söker man enligt kommentaren ofta begränsa remisserna. Regeringsfor- mens remissregel gäller alla typer av regeringsärenden, såväl styrelseären- den som förvaltningsärenden. 2 HANDLÄGGNINGEN AV VISSA REGERINGSÄRENDEN M.M. I den tidigare nämnda propositionen framhöll vidare departementschefen (s. 288) att det förhållandet att regeringen måste bära det slutliga ansvaret för utformningen av och innebörden i förslag som läggs fram för riksda- gen bör föra med sig att det ytterst får ankomma på regeringen att avgöra hur den utredning bör bedrivas som anses behövlig som grund- val för förslagen. På regeringen får alltså ligga att avgöra sådana frågor som om utredning skall ske genom en särskild kommitté eller anförtros annan från departementet fristående utredningsman och vidare att ange de riktlinjer efter vilka arbetet i så fall skall bedrivas. Utskottet granskade (bet. 1999/2000:KU10 s. 2124) förekomsten av remissmöten i . I samband därmed utta- lade utskottet att ett skriftligt remissförfarande är och alltid bör vara det normala sättet att inhämta synpunkter från utomstående under beredningen av ett lagförslag. Vidare uttalade utskottet att planeringen av ett ärende bör vara så god att remissmöten inte måste tillgripas på grund av bristande tid. Ett remissmöte kan däremot, enligt vad utskottet anförde, fylla en funk- tion först och främst för att komplettera ett skriftligt remissförfarande. Slutligen yttrade utskottet att det kan ifrågasättas om beredningskravet kan anses uppfyllt när förslag i en proposition avviker väsentligt från vad som föreslagits i det betänkande som remissbehandlats, även om det sålunda förändrade förslaget har diskuterats på ett remissmöte. Utskottet har genom en skrivelse som sänts till begärt en redogörelse för vilka överväganden som legat till grund för valet av form och tidsgräns för remissbehandling av det reviderade förslaget till en differentierad tillämpning av strandskyddet och de kommentarer i övrigt som innehållet i granskningsanmälan föranle- der. Som svar har översänts en inom Miljö- och samhällsbygg- nadsdepartementet upprättad promemoria (bilaga A2.10.2). Av promemo- rian framgår bl.a. följande. har under arbetat med att ta fram förslag till en förnyad strandskyddspolitik. Vid bered- ningen av ärendet har ett flertal gånger inhämtats upplysningar och yttran- den från berörda myndigheter samt sammanslutningar och enskilda i form av skriftliga och muntliga remissförfaranden. Arbetet inleddes med att regeringen gav Naturvårds- verket i uppdrag att kartlägga tillämpningen av strandskyddet och att utreda förutsättningarna för och bedöma konsekvenserna av såväl eventu- ella skärpningar som lättnader i strandskyddet. Uppdraget redovisades i rapporten m.m. av strandskyddsbestämmelserna. 2 HANDLÄGGNINGEN AV VISSA REGERINGSÄRENDEN M.M. Redovisning av ett regeringsuppdrag (5185). porten skickades på remiss till 128 remissinstanser Remissutfallet föranledde tillsättandet av en arbetsgrupp inom dåvarande med uppgift att utarbeta förslag till Arbetet i denna arbetsgrupp resulterade i promemorian Ett förnyat strandskydd (Ds 2005:23). behandlades den 11 juliden . inkom från 105 av totalt 114 remissinstanser. I ett reviderat förslag, som arbetades fram oktobernovember 2005 försökte departe- mentet så långt möjligt tillgodose de olika remissinstansernas uppfattningar i fråga om hur en modell för differentiering av strandskydd borde vara Det nya förslaget skickades ut på remiss med önskemål om svar . Remissen gick ut till samtliga de remissinstanser som hade omfattats av remissutskicket avse- ende det ursprungliga förslaget. Totalt inkom 63 skriftliga synpunkter, varav 15 frivilliga. I syfte att komplettera det skriftliga remissförfarandet och ge remissinstanserna en ytterligare möjlighet att inkomma med syn- punkter i frågan inbjöds samtliga remissinstanser dessutom att delta i ett möte i på . Vid mötet, som ägde rum den 16 decem- ber, deltog 65 personer. Bland deltagarna fanns representanter för 14 länsstyrelser, 11 kommuner, , , Naturvårds- verket, Kommuner och Landsting, Småkom, LRF, Skogsindustri- erna, , , , Artdatabanken, Nätverket för byggnation i skärgården m.fl. Beredningen av ärendet pågår fortfarande, och i detta arbete kvarstår frågor som behöver utredas och remissbehandlas ytterligare. sition är inte planerad under vårriksdagen. I det fortsatta arbetet kommer även fortsättningsvis berörda myndigheter, sammanslutningar och enskilda att beredas möjlighet att inkomma med synpunkter. Det har varit möjligt att ta del av promemorian med det reviderade för- slaget genom att ta kontakt med Miljö- och samhällsbyggnadsdepartemen- tet per telefon eller e-post. Mellan fem och tio personer hörde av sig och tog del av remissen. Som utskottet har uttalat är och bör ett skriftligt remissförfarande alltid vara det normala sättet att inhämta synpunkter från utomstående under beredningen av ett lagförslag. I detta fall rör emellertid gransk- ningen beredningen av ett lagärende som ännu inte har lett fram till något Vad som framkommit vid granskningen föranleder inget ytterligare utta- lande från utskottet. 2 HANDLÄGGNINGEN AV VISSA REGERINGSÄRENDEN M.M. 2.11 Regeringens och statsrådet tillkallande av en nationell samordnare för barn i asylprocessen med uppgivenhetssymtom I en anmälan till , bilaga A2.11.1, begärs att utskottet granskar om regeringen genom statsrådet gör sig skyldig till s.k. ministerstyre genom att via en direktutnämnd expert sätta upp rikt- linjer för hur depressivt devitaliserade barn skall vårdas eller inte vårdas. Utskottet bör enligt anmälningen granska såväl grunderna för utnämningen av psykologen som konsekvenserna i stort av förfarandet. Till grund för granskningen har legat bl.a. promemorior upprättade inom , bilagorna A2.11.2 och A2.11.3, samt en utfrågning med statsrådet , bilaga B4. Ärendefördelningen mellan departementen i regleras i huvudsak i förordningen (1996:1515) med instruktion för Regeringskans- liet. Enligt bilagan till instruktionen hör till bered- ningsområde förvaltningsärenden som gäller flyktingar, mottagande av asylsökande och utlänningars rätt att vistas i landet, i den mån sådana ären- den inte hör till något annat departement. Till bered- ningsområde hör förvaltningsärenden som gäller bl.a. övergripande barnpolitik, barnfrågor som inte hör till något annat departement samt soci- altjänst, innefattande omsorger om barn och ungdom, folkhälsa, och hälso- skydd. Ett ärende skall, om det faller inom flera departements verksamhetsom- råden, handläggas i det departement dit det huvudsakligen hör. Ärenden som faller inom flera departements verksamhetsområden skall beredas i samråd med övriga berörda statsråd. Statsrådsberedningen har gett ut rikt- linjer om samrådsformer i Regeringskansliet6. Riktlinjerna berör också förfarandet vid gemensam beredning. 6 SB:s PM 1997:4, , reviderad , , och . 2 HANDLÄGGNINGEN AV VISSA REGERINGSÄRENDEN M.M. Uppdraget till en nationell samordnare om barn i asylprocessen med uppgivenhetssymtom Regeringen bemyndigade migrationsministern att till- kalla en samordnare för barn i asylprocessen som uppvisar svåra stressre- aktioner i form av stark uppgivenhet samt att besluta om sekreterare och annat biträde åt samordnaren. Regeringen beslutade om direk- tiv för samordnaren (2004:06, dir. 2004:115)7 och utsåg till samordnare. Samordnaren skulle sammanfattningsvis enligt direktiven kartlägga och analysera förekomsten av asylsökande barn med svåra stressreaktioner som uppgivenhet, avskärmning och regressiva symtom. Samordnaren skulle till- sammans med berörda aktörer verka för att utveckla metoder för att tidigt upptäcka de asylsökande barn som riskerar att utveckla svåra stressreaktio- ner. Härvid borde samordnaren även beakta de erfarenheter som t.ex. tidigare redovisat beträffande hälsosamtalets betydelse för bedömningen av allvarlig ohälsa. Enligt vad som närmare föreskrivs i direktiven skulle samordnaren till- sammans med berörda aktörer inom hälso- och sjukvården, , skolan och statliga myndigheter m.fl. verka för att utveckla metoder för att tidigt möta barnens och familjernas behov och ge lämpligt stöd för att om möjligt förhindra att barn utvecklar svåra stressreaktioner. Samordnaren skulle också uppmärksamma berörda aktörer på åtgärder som kan behövas för dessa barn samt verka för att förebyggande insatser vidtas. Samordnaren skulle i ett aktivt samspel med berörda aktörer stimulera till en utveckling av samarbetsformer. Rutiner för samverkan borde utveck- las, bl.a. i syfte att uppmärksamma barnen och få till stånd en skyndsam prövning av dessa familjers asylärende. Vidare skulle samordnaren främja ett utbyte av kunskap och erfarenhe- ter mellan berörda aktörer. Samordnaren skulle i detta sammanhang även kartlägga och sprida internationella erfarenheter av asylsökande barn med svåra stressreaktioner. Samordnaren skulle fortlöpande informera regeringen om sitt arbete och kunde därvid lyfta fram eventuella förslag på ytterligare åtgärder som bör vidtas inom asylprocessen. Rådet för migrations- och asylpolitiska barnfrå- gor (UD 2003:B) kunde vid behov utgöra referensgrupp till samordnaren. Samordnaren skulle vidare samråda med berörda statliga myndigheter, , samt den nationella psy- kiatrisamordnaren (dir. 2003:133). Samordnaren skulle särskilt beakta erfa- renheter från särskilda uppdrag i region . Samordnaren skulle verka fram till samt redo- visa sitt uppdrag i en slutrapport . 7 Se protokoll vid regeringssammanträde , ärendena UD2004/44562/MAP och UD2004/45664/MAP. 2 HANDLÄGGNINGEN AV VISSA REGERINGSÄRENDEN M.M. Regeringen uppdrog åt att utforma rekom- mendationer när det gäller tidiga insatser, vård och behandling av barn med uppgivenhetssymtom. redovisade uppdraget i en skri- velse daterad . gav ut ett meddelandeblad om uppgivenhetssymtom hos asylsökande barn. Meddelan- debladet riktas till nämnder inom landsting och kommuner med ansvar för asylsökande barn, verksamhetschefer inom primärvård, barn- och ungdoms- psykiatri, vuxenpsykiatri liksom barn och ungdomsmedicin, verksamhets- chefer för skolhälsovården samt chefer i individ- och familjeomsorg.8 Andra samordningsuppdrag som beslutats av regeringen Som jämförelse med detta samordningsuppdrag kan nämnas exempel på andra nationella samordningsuppdrag. beslöt regeringen att utse en nationell narkotikasam- ordnare (S 2002:03, dir. 2002:6) med uppdrag att dels genomföra och följa upp den narkotikahandlingsplan som regeringen redovisat (prop. 2001/02:91), dels samordna narkotikainsatserna på nationell nivå. beslöt regeringen att tillkalla en nationell psykiatri- samordnare (2003:09, dir. 2003:133) med uppgift att se över frågor som rör arbetsformer, samverkan, samordning, resurser, personal och kompe- tens inom vård, social omsorg och rehabilitering av psykiskt sjuka och psykiskt funktionshindrade. Samordnaren skulle fortlöpande informera reger- ingen om resultatet av arbetet och vid behov ge förslag till författningsför- ändringar och förtydliganden av gällande regelverk. Samordnaren gavs vidare i uppdrag att tillsammans med kommuner, landsting och berörda statliga myndigheter formulera strategier för kvalitetsutveckling för att sam- ordna och stärka utvecklingsarbetet. beslöt regeringen att utse en nationell bostadssamord- nare (M 2005:01, dir. 2005:37) med uppgift att arbeta för att ta fram förslag på konkreta åtgärder i syfte att underlätta ungdomars inträde på bostadsmarknaden. Samordnaren skulle kartlägga hin- der för ungdomar att skaffa sig ett eget boende samt även kartlägga och sprida kunskap om framgångsrika initiativ, såväl privata som kommunala. Vidare skulle samordnaren se över behovet av nationell övergripande infor- mation om lediga bostäder och överväga i vilken form en sådan tjänst kan utföras. I uppdraget ingick också att se över vilka insatser som behövs för att stimulera omflyttning och därmed få i gång flyttkedjor. 8 finns tillgängligt på hemsida . 2 HANDLÄGGNINGEN AV VISSA REGERINGSÄRENDEN M.M. Utseende av kommittéordförande eller särskilda utredare Enligt 11 kap. 9 § regeringsformen skall vid tillsättning av en statlig tjänst avseende fästas endast vid sakliga grunder såsom förtjänst och skicklighet. Bestämmelsen omfattar inte förordnande att inneha uppdrag. I 1 kap. 9 § regeringsformen finns föreskrivet ett krav på saklighet och opartiskhet som gäller all offentlig verksamhet. Enligt regeringens pressmeddelande om tillkallandet av den nationella samordnaren är psykolog och enhetschef på inom barnpsykiatrin inom . Hon har arbetat med flyktingfrågor, bl.a. på flyktinghälsan vid flykting- mottagning. Hon har haft internationella uppdrag i bl.a. Bosnien och Kosovo där hon arbetat med att bidra till uppbyggnaden av socialtjänst och psykiatri. Enligt 1 kap. 6 § regeringsformen styr regeringen riket. Den är ansvarig inför . För den offentliga förvaltningen finns enligt 1 kap. 8 § statliga och kommunala förvaltningsmyndigheter. Av 11 kap. 6 § följer att de statliga förvaltningsmyndigheterna i regel lyder under regeringen. Kommittéväsendet berörs inte i regeringsformen. Skälet till det är att kommittéväsendet normalt sett är ett led i beredningen av regeringsären- dena, och hur den skall gå till anses vara en angelägenhet för regeringen. I förarbetena till regeringsformen (prop. 1973:90) anförde således föredra- gande statsrådet att det förhållandet att regeringen är slutligt ansvarig för förslag som läggs fram för bör föra med sig att det ytterst får ankomma på regeringen att avgöra hur utredningsarbetet bör bedrivas. I (Ds 2000:1), som ges ut av Statsrådsberedningen, beskrivs en kommitté som en myndighet som har bildats tillfälligt för att skaffa underlag för ett politiskt ställningstagande. Kommittéerna lyder under regeringen, och det är regeringen som ger dem deras uppdrag. De arbetar och lägger fram resultatet av sitt arbete i eget namn. När uppdraget är fullgjort avvecklas kommittén. Myndighetsformen ger förhållandevis stor självständighet åt kommittén och dess arbete inom de ramar som reger- ingen fastställer. Kommittéer och deras arbete regleras i kommittéförordningen (1998:1474). Förordningen gäller enligt 1 § kommittéer som tillkallats på grund av ett regeringsbeslut och som har ett utredningsuppdrag. Som regel gäller bestämmelserna om kommittéer och kommittéordförande också för särskilda utredare. Ordförande och andra ledamöter utses och entledigas enligt 24 § av regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, ett stats- råd. Detsamma gäller beslut om biträde åt kommittéer. Regeringen lämnade i kommittéberättelsen 1999 (skr. 1998/99:103), delvis till följd av ett tillkännagivande, en redogörelse för vidtagna och planerade åtgärder i fråga om kommittéväsendet. 2 HANDLÄGGNINGEN AV VISSA REGERINGSÄRENDEN M.M. sade regeringen till att den vid olika tillfällen understrukit betydelsen av att styrningen av statlig verksamhet utvecklades. Som en ytterligare åtgärd som bedömdes behöva vidtas nämndes att ge klara besked om ett organ skall vara egen myndighet eller inte. I denna del sägs följande (a. skr. s. 12). Det är viktigt att regeringens beslut att tillsätta ett organ utformas så att det blir klart om organet skall vara en egen myndighet eller ingå i . Riktlinjer om detta har utfärdats av Statsrådsbered- ningen. Regeringen är också särskilt noga med att kritiskt pröva beho- vet av tillfälliga myndigheter (jfr bet. 1992/93:KU30 s. 27). I rapporten från har bl.a. aktualiserats i vilken utsträckning det är nödvändigt att inrätta kommittéer även för andra än utredande upp- gifter. Utmärkande för kommittéer som tillsätts enligt kommittéförord- ningen är att de är tillfälliga myndigheter och har ett utredningsupp- drag. Det finns emellertid behov att inrätta myndigheterna av tillfällig karaktär även för andra uppdrag. Det kan gälla för att ge några exem- pel rådgivning till regeringen inom ett visst ämnesområde, översätt- ning av en samling EU-texter, förberedelser inför en världsutställning eller omorganisation av en statlig verksamhet. Dessa myndigheter kan ha skiftande benämningar: kommittéer, kommissioner, beredningar, dele- gationer, råd, expertgrupper m.m. De kan, allt efter arbetsuppgifternas art och varaktighet, styras genom dokument som har formen av kommittédirektiv, regleringsbrev eller förordningar. Deras verksamhet kan enligt fast praxis betalas från samma anslag som används för de traditionella, utredande kommittéerna, dvs. Den rättsliga ställningen för denna typ av myndigheter liksom för de utredande kommittéerna behandlades för övrigt i en promemoria från Statsrådsberedningen där stora delar ännu är giltiga. I olika sammanhang (se exempelvis kommittéberättelsen 1999, skr. 1998/99:103, s. 6 och där givna hänvisningar) har påpekats att kommittébegreppet kommit att omfatta såväl kommittéer med utredande uppgifter som sådana med förvaltnings- eller rådgivningsfunktioner eller både och samt även olika arbets- och samrådsgrupper. Principerna för kommittéredovisningen i kommittéberättelserna är att alla tillfälliga organ tillsatta på grund av regeringens beslut redovisas, såväl traditionella kommittéer, med uppgift att utreda en viss fråga, som andra organ, oavsett om de är fristående myndigheter eller inte. De som inte är fristående myn- digheter anges i kommittéberättelsen som organ inom . I kommittéberättelsen 2005 (skr. 2004/05:103) redovisas Utredningen om barn i asylprocessen med uppgivenhetssymtom (UD 2004:06) under . Utredningen anges inte som organ inom . Även den nationella narkotikasamordnarens och den nationella psykiatri- samordnarens utredningar redovisas i kommittéberättelsen 2005 under det ansvariga departementet () utan att anges som organ inom . 2 HANDLÄGGNINGEN AV VISSA REGERINGSÄRENDEN M.M. granskade så sent som regeringens utse- ende av kommittéordförande (bet. 2004/05:KU20, avsnitt 2.9). Gransk- ningen föranleddes av en anmälan vari begärdes att utskottet skulle pröva om regeringens sätt att utöva utnämningsmakten i fråga om tillsättningar av ordförande för statliga kommittéer stod i strid med gällande bestämmel- ser och konstitutionella principer. Granskningen kom till stor del att inrik- tas på den politiska bakgrunden för de utsedda ordförandena. I sitt ställningstagande anförde utskottet bl.a. Utseendet av ordförande och ledamöter är ytterligare en metod för regeringen att påverka hur och med vilken inriktning kommittéer bedri- ver sitt arbete. Även om det här inte är fråga om statliga tjänster, utan om statliga uppdrag, bör utseendet ske på sakliga grunder, . Normer på hälso- och sjukvårdsområdet Med hälso- och sjukvård anses enligt hälso- och sjukvårdslagen (1982:763) åtgärder för att medicinskt förebygga, utreda och behandla sjuk- domar och skador. I lagen (1998:531) om yrkesverksamhet på hälso- och sjukvårdens område föreskrivs att den som tillhör hälso- och sjukvårdspersonalen skall utföra sitt arbete i överensstämmelse med vetenskap och beprövad erfaren- het. Personal inom hälso- och sjukvård får alltså inte ge behandling som inte stämmer överens med vetenskap och beprövad erfarenhet. För läkemedel finns föreskrifter i läkemedelslagen (1992:859) och i läke- medelsförordningen (1992:1752) samt i myndighetsföreskrifter. Ett läkeme- del skall vara av god kvalitet och vara ändamålsenligt. Ett läkemedel är ändamålsenligt om det är verksamt för sitt ändamål och vid normal använd- ning inte har skadeverkningar som står i missförhållande till den avsedda effekten. Ett läkemedel får normalt inte säljas förrän det är godkänt för försäljning. Godkännande lämnas för svensk del av . För medicintekniska produkter finns föreskrifter i lagen (1993:584) om medicintekniska produkter och i förordningen (1993:876) om medicintek- niska produkter samt i myndighetsföreskrifter. En medicinteknisk produkt skall vara lämplig för sin användning. Produkten är lämplig om den vid normal användning för sitt ändamål uppnår de prestanda som tillverkaren avsett och tillgodoser höga krav på skydd för liv, personlig säkerhet och hälsa hos patienter, användare och andra. skall i den utsträckning det behövs meddela föreskrifter om vissa krav och villkor på produkterna. Några motsvarande föreskrifter som de nu nämnda finns inte för behand- lingsmetoder som inte innefattar läkemedel eller användning av medicintek- niska produkter. Uttrycket överensstämmelse med vetenskap och beprövad erfarenhet definieras inte i hälso- och sjukvårdslagen och inte heller i lagen om yrkes- verksamhet på hälso- och sjukvårdens område. I en kommentar till hälso- 2 HANDLÄGGNINGEN AV VISSA REGERINGSÄRENDEN M.M. och sjukvårdslagen9 konstateras att det knappast går att ange mer än översiktligt vad begreppet står för. Till att börja med är det den enskilde yrkesutövaren själv som, utifrån sin utbildningsbakgrund och sina erfaren- hetsreferenser, avgör om hans eller hennes handlande i en viss situation står i den överensstämmelse med vetenskap och beprövad erfarenhet som lagen kräver. Om det sätts i fråga om en viss medicinsk åtgärd nått upp till den angivna kan handlandet bli föremål för prövning i . I uppgifter ingår enligt dess instruktion10 särskilt att följa utvecklingen inom och utvärdera verksamheterna samt därvid sam- verka med andra samhällsorgan i den utsträckning det behövs, vaka över verksamheterna vad gäller kvalitet och säkerhet samt den enskildes rättigheter, svara för kunskapsutveckling och kunskapsförmedling i vård och omsorg, samordna de statliga insatserna inom socialtjänst och hälso- och sjuk- vård vad gäller barn och ungdom, med hjälp av det epidemiologiska centret och på annat sätt följa, ana- lysera och rapportera om hälsoutvecklingen i landet samt belysa epide- miologiska konsekvenser av olika åtgärder, följa forsknings- och utvecklingsarbete av särskild betydelse inom sitt ansvarsområde och verka för att sådant arbete kommer till stånd. har i uppdrag att utarbeta evidensbaserade riktlinjer11 för vård och behandling av patienter med svåra kroniska sjukdomar, som rör många människor och tar omfattande samhällsresurser i anspråk. I riktlin- jerna ingår beslutsstöd för prioriteringar, som baseras på riksdagsbeslutet om prioriteringar. skall redovisa till reger- ingen hur riktlinjerna används och påverkar medicinsk praxis.