bet · GT01UU8 · 2006-03-14 00:00:00 — Av världens totalt ca 1,2 miljarder muslimer bor ungefär hälften i demokratier, och det finns enligt rapporten nio demokratier där muslimer är i majoritet. Dessutom bor stora muslimska minoriteter i och och har där demokrati och politiska fri- och rättigheter. Detta, menar författarna, indikerar att det inte finns någon inneboende motsättning mellan islam och demokratiska, öppna politiska system. I de muslimska länderna i och finns dock inga demokratier. Av de 17 länderna i regionen med muslimsk majoritet är åtta monarkier (, , , , , , och ). Tre stater domineras enligt rapporten av ett parti som använder staten för att förhindra framväxten av opposition (, och ). En stat styrs av en diktator () och en av ett totalitärt parti (Baathpartiet i ). I bara tre stater finns något som liknar ett system där flera politiska krafter kan konkurrera (, och ). Av dessa menar organisationen att det bara är som tydligt rör sig i demokratisk riktning. var studien gjordes ockuperat (2004). Organisationens undersökning visar att bristen på demokrati och politiska och civila fri- och rättigheter inte har ett direkt samband med regionens låga ekonomiska utveckling. När länderna i och jämförs med länder på en liknande utvecklingsnivå kvarstår det faktum att de förstnämnda är långt mer ofria. Regionen uppvisar dessutom mycket små eller inga framsteg när det gäller fri- och rättigheter, detta i kontrast till övriga världen där antalet fria länder har fördubblats . Även om rapporten inte söker förklara brister i fri- och rättigheter räknas ett antal faktorer upp som betydelsefulla: - Makten är ofta koncentrerad. Bristen på maktdelning leder till frånvaro av kontrollmekanismer och insyn. - Självständiga lagstiftande och rättsliga organ saknas. Detta leder till stater där oppositionen förtrycks av staten. - Korruption och nepotism frodas, vilket hämmar den ekonomiska utvecklingen. - Inåtvända stater har förhindrat framväxten av marknadsekonomi. - Bristen på demokratiskt ansvarsutkrävande har lett till att ineffektiva och korrupta regeringar har kunnat fortleva. - Kvinnors deltagande i det ekonomiska, civila och politiska livet hindras. Samhällen kan inte bli fria om hälften av befolkningen förnekas sina rättigheter. - Inkomsterna från olja och gas har varit negativa för den ekonomiska och demokratiska utvecklingen. - Flera av staterna i regionen är monarkier. - Extrema rörelser som islamism och wahhabism har fortsatt inflytande i regionen. - Det sovjetiska inflytandet har stimulerat pan-arabisk socialism och baathism. - De auktoritära och totalitära ideologierna i regionen främjar anti-demokratiska värderingar. - Det koloniala arvet har resulterat i stater utan legitimitet. och har historiskt lierat sig med tyranner i regionen och har underlåtit att arbeta för mänskliga rättigheter och demokrati. - , och det internationella samfundet har misslyckats med att hjälpa till att lösa konflikten mellan israeler och palestinier. Detta minskar den demokratiska världens möjligheter till inflytande i regionen och stärker anti-västliga och antidemokratiska krafter. - används av auktoritära regimer i regionen för att föra uppmärksamheten bort från egna problem. Organisationen menar dock att det finns ett demokratiskt tryck i regionen. Opinionsundersökningar har visat på ett starkt stöd för demokrati och mänskliga fri- och rättigheter. Dessutom finns reformrörelser i , , de palestinska områdena, och . Författarna ser även små tecken på demokratisk utveckling i , bl.a. , och . har också rapport, som alltså avser utvecklingen , beskrivit utvecklingen i . Enligt organisationen har folken i det arabiska fått en blygsam, men potentiellt betydelsefull ökning av sina politiska och civila friheter . Även om de ofria staterna fortfarande dominerar är utvecklingen över den senaste femårsperioden positiv, och regionen får i organisationens index sitt högsta värde någonsin, detta trots att förändringarna ägt rum i en besvärlig regional och global miljö. Freedom Housenämner särskilt några händelser: - Det syriska tillbakadragandet från som följdes av ett val och ett utökande av civila rättigheter. - blockerade enligt organisationen demokratisk utveckling och hans bortgång har därmed möjliggjort fria val i de palestinska områdena. - Parlamentsvalen i var de friaste i landets historia, trots repressiva åtgärder från regimen. Organisationen menar att externt tryck från EU och kan ha bidragit till tillåtelse av mer pluralism. - I kan blygsamma framsteg skönjas, och även om våldet har fortsatt har val och en folkomröstning kunnat hållas. - I fick kvinnor rösträtt och medieklimatet och forskningens frihet har förbättrats i . - uppvisar också förbättringar av politiska och civila rättigheter . Organisationen påpekar dock att de framsteg som märks är bräckliga och kan vändas till bakslag. Våldet i kan leda till konflikt mellan sunniter, shiiter och kurder. I kan de olika befolkningsgrupperna återfalla i interna stridigheter, och framstegen inom Palestinska myndigheten äventyras enligt organisationen av de styrandes oförmåga att kontrollera våldsamma miliser som Hamas (en situation som kan komma i annat ljus till följd av valresultatet i de palestinska områdena). Våldet i samband med de egyptiska valen är också bekymmersamt. menar att den positiva utvecklingen visar att det inte finns något motsatsförhållande mellan islam och demokrati. I stället är det huvudsakliga hindret för fortsatta framsteg i regionen en etablerad kultur av politisk auktoritarianism. Organisationen anser också att framstegen i tyder på att det är möjligt för och EU att med politiska instrument främja framväxten av fria institutioner och att dessa instrument borde både stärkas och förfinas. I rapporten utfärdas också en varning för att icke-liberala krafter kan utnyttja den nyvunna politiska friheten till vad som ytterst är odemokratiska syften. Den demokratiska världen bör därför så långt som möjligt söka stödja de krafter som vill åstadkomma förändringar med fredliga medel och bygga grunden för stabila och demokratiska samhällen. I den senaste undersökningen av World Value Survey (WVS) inkluderades 14 huvudsakligen muslimska samhällen. De flesta av dessa klassas som låginkomstländer. I en särskild rapport analyserar forskare förhållandet mellan islam och kultur med utgångspunkt i materialet i WVS. Forskarna menar att det inte går att påvisa att islam och demokrati är oförenliga. Majoriteten i de undersökta länderna är både muslimer och positiva till demokrati. En av författarna, , menar att det står klart att kulturella förklaringar som gör gällande att islam motverkar eller till och med förhindrar framväxten av demokrati är vilseledande. I rapporten diskuterar författarna ett antal förklaringar till den bristande utvecklingen för demokrati och frihet: - lierade sig stormakter med regimer och valde då att bortse från situationen för de mänskliga rättigheterna i dessa länder. - De övergrepp som begåtts i kampen mot terrorism har försvagat möjligheterna att verka för demokrati och frihet. - , folkliga organisationer och rörelser som prioriterar frihet saknas. - har, trots att religionen i stället kan tolkas som stöd för demokrati, använts för att rättfärdiga tyranniska härskare. - Argumentet att ett fritt val skulle bli det sista fria valet (vinnarna skulle avskaffa demokratin) har använts för att motivera bristen på demokrati. - Sharia används som ett sätt att ursäkta avsteg från de mänskliga rättigheterna med hänvisning till den speciella arabiska kontexten. Författarna diskuterar också brister i den juridiska arkitekturen avseende yttrandefrihet, organisationsfrihet och rättssäkerhet. När det gäller de politiska strukturerna beskrivs de arabiska staterna som "svarta hål" med vilket avses starka centralistiska stater som helt dominerar samhällets alla funktioner. Staten använder sina maktmedel för att antingen hindra opposition eller påverka olika politiska krafter. Ett annat problem är den politiska korruptionen som leder till ekonomisk korruption. Arabländerna har också problem som återfinns i den sociala strukturen, däribland problem som förknippas med stamsamhällen och klantänkande. Regimernas bristande folkliga legitimitet leder till att de i stället åberopar andra källor för legitimitet: traditionen (religion och stamtillhörighet), revolutionen (nationalism, befrielse) eller använder patriarkaliska argument som betyder att auktoritet skall ges till "familjeöverhuvudet". En annan källa till legitimitet för regimerna är enligt författarna att utmåla sig som det sista försvaret mot hotande kaos och fundamentalistisk tyranni. Författarna menar avslutningsvis att regionens problem inte kan begripas utan att hänsyn tas till den globala och regionala kontexten. Bland annat kritiseras för att försvåra för att verka för fred i området. ockupation av territorium och byggandet av separationsbarriären kritiseras och sägs leda till att risken ökar för att människor utan hopp söker sig till extremism. Kriget mot terrorn sägs stigmatisera araber och ge regimerna en ursäkt för ännu strängare inskränkningar av de mänskliga rättigheterna. Delar av västvärlden accepterar, eller till och med stöder, auktoritära regimer i utbyte mot politisk stabilitet och tillgång till energiresurser. Frånvaron av fredliga och effektiva mekanismer för att bemöta orättvisor och för att nå politiskt inflytande kan komma att leda till massiva protester och social oro. Detta kan enligt författarna i sin tur framkalla en situation av uppror och kaos som tvingar fram maktskiften som riskerar att bli blodiga. Det är dessutom högst osäkert om våldsamma statskupper automatiskt skulle leda till bättre styrelseformer. Författarna rekommenderar att arabländerna ratificerar de traktat som utgör den internationella rätten och införlivar dem i sina egna lagsystem samt att de gradvis går över till representativt styre. Ett första steg är att låta det civila samhället få större kraft och att tillåta åsikts-, yttrande- och organisationsfrihet. Viktigt är att alla parters lika värde respekteras i processen och att de arabiska folken själva är drivande i processen. I den muslimska världen har ett antal grupperingar och individer, främst i den intellektuella och utbildade eliten, allt livligare diskuterat möjligheterna till samhällsreformer. Enligt är det särskilt inom tre områden som den nya reformismen gjort sig gällande, nämligen kampen om kvinnans rättigheter, kampen för demokrati och kampen för de mänskliga rättigheterna. Gemensamt är att individens frihet och deklarationen om de mänskliga rättigheterna står i fokus, vilket är en brytning mot mer traditionellt kollektiva utgångspunkter. menar att en av faktorerna bakom detta är en medvetenhet om att teologin är en produkt av lokala eller specifika teologier i historien som fått genomslag av maktpolitiska orsaker. Denna medvetenhet om det specifika i den "universella" teologin har öppnat för nya tolkningar av islams källor. Bland annat har diskussionen om kvinnans plats i samhället rönt stor uppmärksamhet . Det har skrivits ett antal böcker i ämnet, och menar att debatten har utvecklats enormt . En faktor bakom detta är att kvinnnor fått tillgång till högre utbildning. Kampen för social rättvisa har enligt ingått i den islamistiska rörelsens agenda redan från början. I denna kamp har term shura stått i fokus. Shura står för samråd eller överläggningar och har i allt större utsträckning kommit att tolkas som detsamma som västerländsk demokrati. menar också att satellitkanalerna haft betydelse för att demokratikravet vuxit sig allt starkare i den muslimska världen. Enligt har ett rättighetstänkande på individnivå slagit igenom i den offentliga debatten. Detta trots motstånd. Många muslimska länder har i det längsta försökt bortse från formuleringarna i deklarationen, eftersom deras nationella lagar präglats av ett kollektivistiskt synsätt. Det är i synnerhet resonemangen kring individens politiska frihet, kvinnans och mannens likhet inför lagen samt de religiösa minoriteternas ställning som flera länder har haft svårt att acceptera. menar att frågan om kvinnans och mannens likhet inför lagen är ett annat problem eftersom familjerätten vanligen domineras av sharia. Denna bygger på både de traditionella rättsskolorna och på lokala patriarkaliska strukturer. Hedersmord har inget stöd i sharia, men är en lokal patriarkalisk sedvänja som kan hänföras till sharia genom en snäv tolkning. lyfter fram de muslimska konvertiterna i väst som brobyggare mellan de muslimska invandrarna och majoritetssamhället. Dessa blir enligt viktiga i förändringsprocessen eftersom de har en tendens att tolka islams källor i ljuset av det västerländska samhällets värderingar. Konvertiterna blir ofta en sorts vägledare för både muslimer och icke-muslimer, och menar att deras roll som förmedlare inte bör underskattas. AHDR om den ekonomiska utvecklingen i I den första AHDR analyseras den ekonomiska utvecklingen i . Av rapporten framgår att ökningen i inkomsten per capita endast varit , en mycket långsam tillväxt och betydligt lägre än i andra regioner. Arbetskraftens produktivitet är låg och sjunkande vilket i sin tur hämmar tillväxten. Den köpkraftsjusterade inkomsten sjönk till en nivå som motsvarar en sjundedel av genomsnittet för . Extrem fattigdom är ovanlig i arabländerna, men en av fem araber lever enligt AHDR på per dag. Ett allvarligt problem är arbetslösheten som AHDR anges till 12 miljoner eller av arbetskraften. Om den fortsätter att öka i samma takt kommer det att innebära 25 miljoner arbetslösa . I AHDR framförs att det finns stora strukturella hinder mot skapandet av arbetstillfällen i arabländerna och att arbetsmarknaderna inte fungerar. En enkätundersökning i AHDR visar också att de unga i oroar sig för att inte få arbete - nära hälften av de tillfrågade unga uppgav att de vill flytta från regionen vilket tyder på en misstro om framtida möjligheter i hemländerna. I AHDR uppges följande arbetslöshetssiffror för ett urval av länder: Arbetslösheten i % i ett urval av länder i och Källa: , s. 243. Som framgår av tabellen är arbetslösheten extremt hög i t.ex. de palestinska områdena. Arbetslösheten och den snabba befolkningstillväxten parat med det faktum att en hög andel av befolkningen i är genererar ett problem som inte kommer att försvinna utan åtgärder. Det är ingen tvekan om att hög arbetslöshet och fattigdom i vissa delar av , särskilt i de palestinska områdena, utgör en grogrund för missnöje och frustration. Enligt AHDR 2004 lever av palestinierna under fattigdomsgränsen. Ett annat allvarligt problem för utvecklingen i som AHDR tar fasta på är den utbredda korruptionen som har blivit en institutionaliserad del av politiken och näringslivet i . Politisk och ekonomisk korruption är så vanligt i regionen att undersökningar i fem visar att av de svarande tror att korruption genomsyrar deras samhällen. En annan undersökning visar att allmänheten i fem anser att landet styrs för att gynna en liten inflytelserik elit. har det civila samhällets betydelse för demokratisk utveckling uppmärksammats. Med begreppet avses vanligen olika typer av organisationer på en nivå mellan staten och familjen. Dessa organisationer utför någon typ av service eller söker påverka samhället och baseras på frivillighet och autonomi från staten. Det kan t.ex. röra sig om fackföreningar, kvinnogrupper, religiösa samfund, miljögrupper, kvarterskommittéer, fotbollslag, teatergrupper, fria medier etc. Dessa benämns i den internationella diskursen som non-governmental-organizations eller NGO:er. Det civila samhället är generellt sett svagt i den muslimska världen, både till omfattning och möjlighet att påverka. Ännu så länge går det knappast att tala om ett civilt samhälle eller genuina folkrörelser i med undantag av . Censur och statlig kontroll lägger hinder i vägen, även för religiösa grupper som Muslimska . I flera "Reports" har det civila samhällets betydelse för utveckling uppmärksammats. I AHDR 2002 sägs att folkets röst måste mobiliseras för att människors förmågor skall kunna frigöras. Detta kräver enligt rapporten framsteg på tre kritiska områden: det lokala samhällets institutioner måste stärkas, det civila samhällets organisationer frigöras och fria och ansvarstagande medier måste främjas. Tyvärr är dock det civila samhället i stor utsträckning kringskuret av statlig lagstiftning, kontroll och övervakning. Enligt AHDR är två reformer nödvändiga för att stärka det arabiska civila samhället: för det första måste de juridiska och administrativa hinder som hindrar etablerandet av organisationer, och att de kan arbeta effektivt, tas bort; för det andra måste det civila samhällets organisationer rikta sig till större delar av befolkningen och agera kollektivt. I AHDR 2004 sägs att arabiska regimer begränsar det civila samhället för att förhindra att det blir en politisk kraft som utmanar det rådande systemet. I värsta fall har många regimer makten att upplösa organisationer och förhindra dem att verka. För de aktiva kan detta innebära fängelse eller böter. AHDR påpekar att många länder har kränkt rätten att bilda föreningar, t.ex. , , och . Många av dessa aktioner har enligt rapporten riktat sig mot gräsrotsorganisationer som arbetar med mänskliga rättigheter. Det förekommer också att regimer för att dränka det civila samhällets röster bildar egna, falska, NGO:er, vilka förklädda som NGO:er i själva verket arbetar åt regimen för att tillgodose dess intressen. I AHDR hävdas också att det civila samhällets begränsningar är mycket problematiskt eftersom de leder till att medborgarna i är utlämnade till det traditionella och smalare klansamhället, vilket i sin tur stärker den inverkan klanerna har i de arabiska samhällena. Mycket tyder på att det efter har tillkommit nya regelsystem där säkerheten alltmer betonas. Nya potentiella NGO:er undersöks noggrant, ledare förhörs och måste i länder som redovisa alla medel de erhållit från utlandet, från vem de erhållit medel och till vilket syfte. Bland annat vill man undvika att organisationer får stöd av . Den nya lagstiftningen har i många arabiska länder gjort det svårare för nya NGO:er att registrera sig. I den muslimska världen har trots svårigheterna ett antal enskilda organisationer bildats som är inriktade på social välfärd, miljö eller mänskliga rättigheter. Från det civila samhället har kommit allt starkare påtryckningar för ökad yttrande- och föreningsfrihet, ökad representation och deltagande i samhällets beslutsfattande och mot diskriminerande behandling av kvinnor i lag och praxis. Panarabiska konferenser om civilsamhällets roll, om mänskliga rättigheter generellt, om kvinnors rättigheter, om demokratiska institutioner, om etablering av ombudsmannainstitutioner m.m. har hållits. Det finns dock också skäl att vara vaksam på hur det civila samhället utvecklas. Det finns i den muslimska världen exempel på att det kan komma att omfatta både demokratiska och icke-demokratiska krafter. Flera av de NGO:er som verkar i är islamiska, i vissa fall islamistiska. I utgör det muslimska en mycket stor del av det civila samhället, vilket också gäller för Hamas och Hizbollah i respektive . Dessa rörelser vinner stöd eftersom de, förutom sin terrorverksamhet, också driver skolor, sjukvård och annan social service i och i de palestinska områden där staten inte klarar detta. En utmaning för väst ligger i att se till att man ger stöd åt den del av det civila samhället som kan bli en konstruktiv kraft för utvecklandet av demokrati och mänskliga rättigheter i den muslimska världen. En fråga som debatteras i den muslimska världen är om det civila samhällets roll för en demokratisk utveckling kan komma att se annorlunda ut än i väst. Kan det civila samhället inrymmas i en specifikt muslimsk samhällsmodell där religionen förutsätts prägla även det civila samhället? Dessa frågor kräver att väst i sitt stöd till det civila samhället närmar sig det civila samhället med respekt för den muslimska världens egna kulturella och religiösa förutsättningar. Flera regionala reforminitiativ har presenterats av regionala eller nationella aktörer. Det kanske mest omfattande är "Declaration on the process of reform and modernisation" som antogs vid det arabiska toppmötet . Det bygger på ett förslag från som syftar till en gemensam arabisk reformprocess och mekanismer för denna. Deklarationen uppmanar till handling för "att stärka grunden för en demokratisk utveckling och bredda deltagandet i det politiska livet och annat beslutsfattande parallellt med att stärka principer för rättsstaten, jämställdhet mellan medborgare och icke-diskriminering, öka respekten för mänskliga rättigheter och yttrandefrihet samt slå vakt om rättsväsendets oberoende. Det civila samhället har också tagit flera initiativ till reformer, bl.a. antogs en deklaration i Sanaá i anslutning till en regional konferens om demokrati, mänskliga rättigheter och den internationella brottmålsdomstolens roll. I deklarationen slås fast att demokrati och mänskliga rättigheter är en odelbar enhet som återfinns i olika trosriktningar och kulturer. Där hävdas också att olikheter och skillnader mellan kulturer inte är en källa till konflikt, utan till berikande och som sådan en startpunkt för en dialog som syftar till att bygga broar för kommunikation och ömsesidig förståelse mellan religioner och civilisationer. Deklarationen innehåller också en rad uttalanden om vad demokrati syftar till och hur det skall uppnås. I deklarationen kopplas skapandet av demokrati samman med respekt för mänskliga rättigheter. Dessutom betonas fria medier och föreningsfrihet som viktiga för demokratin. hölls i en konferens med representanter för det civila samhället i . På konferensen diskuterades frågor om reformer i , och en deklaration antogs. Där sägs inledningsvis att reformer är nödvändiga och brådskande. Interna reformer betonas som en lösning också måste sökas på regionala problem, t.ex. "en rättvis lösning av det palestinska problemet". Deklarationen fördömer all form av terrorism och religiös fanatism. Alexandriadeklarationen innehåller också en lista med prioriteringar där politiska reformer syftande till demokrati kommer först. Dessa reformer skall utgå ifrån respekten för de mänskliga fri- och rättigheterna. Konstitutionella och rättsliga reformer är nödvändiga liksom reformer av institutioner och strukturer. En rad friheter måste ges folken i , t.ex. rätten att bilda partier och pressfrihet. Deklarationen innehåller också krav på ekonomiska, sociala och kulturella reformer. Här märks bl.a. kritik av att religion används för att rättfärdiga terrorism. Avslutningsvis föreslås ett antal mekanismer för genomförande av reformer. Det slås fast att ansvaret vilar på både det civila samhället och regeringarna för att reformer kommer till stånd i . Den konferens som avgav Alexandriadeklarationen var början på en process som fortsatt med fler arabiska konferenser, bl.a. med ungdomar som huvudaktörer. 5.3 Väst och den muslimska världen Det är naturligtvis svårt att ge en bild av relationerna mellan väst och den muslimska världen. En sådan bild är beroende av vem som är betraktare och vilken del av relationen som studeras. Som inledningsvis nämnts är det också tveksamt om man kan tala om en relation mellan ett enhetligt väst och en muslimsk värld. Den stora variationen inom både väst och den muslimska världen gör att tudelningen blir en förenkling. Dock finns en mycket omfattande litteratur om den muslimska världen och dess relationer till väst. I boken hävdar författaren att striden mellan kommunism och kapitalism har ersatts av en civilisationernas kamp vars främsta frontlinje går mellan islam och kristendom. Genomslagskraften för teser har sagts bero på att de ger en generell förklaring som låter trovärdig i en värld av snabb omvandling och svarar mot en oro som många känner inför islam och asiatiska värderingar.