bet · GT01UU17 · 2006-05-04 00:00:00 — Just att få det lokala ägarskapet, att ha lokala organisationer som har finansiering från centralt håll, att pengarna verkligen når dit, är ett stort problem. Korruptionen är också ett stort problem. Avslutningsvis kan man konstatera, om man tittar på statistiken på utbetalningarna , att investeringarna i ländernas vattensektorer har minskat. En anledning till att investeringarna har gått ned är att pendeln har slagit över från att man har satsat väldigt mycket på infrastruktur och teknikinvesteringar, och särskilt på stora dammar. Det visade sig ju att det var svårt att få det här att fungera. Det förföll oftast, så investeringarna blev bortkastade. Då har man i stället gått över till att satsa på institutionellt stöd, kapacitetsuppbyggnad och så vidare just för att få det här institutionella ramverket, som gör att man säkerställer de investeringar som ska komma sedan. Men pendeln har slagit över väldigt mycket åt det andra hållet, och man kan väl konstatera att det behövs både-och. tar fram nationella fattigdomsstrategier. I fem länder i finns vatten och sanitet som en prioriterad fråga i de strategierna. Om inte vatten och sanitet är en prioriterad sektor i ett lands fattigdomsstrategi blir budgettilldelningen mindre i budgetförhandlingarna. Om den inte finns med som en identifierad sektor i fattigdomsstrategin innebär det att det blir svårt eftersom det är där givarna kommer in i utvecklingssamarbetet. Givarna kommer in i de områden som landet prioriterar. Som jag sade tidigare är vatten väldigt viktigt för att man ska uppnå de åtta olika millenniemålen. Det kanske är lite missvisande att vatten och sanitet inte är mer prioriterat i länders fattigdomsstrategier. Om det är något som vattenexperterna har misslyckats med är det just att synliggöra vad det kostar att inte investera, det vill säga att sätta en prislapp på vad det kostar att inte investera i vatten och vad vinsten av att investera i det blir. Det tror jag kan vara ett viktigt verktyg i budgetförhandlingarna och i diskussionerna när man tar fram fattigdomsstrategier. (): Det här var också en väldigt spännande föredragning. I går var president i den här salen. Han berörde också de här frågorna. Även i går tyckte jag att det var det ganska lätt att förstå vad man kan göra när det gäller glesbygd och landsbygd. Det handlar mer om kapacitetsuppbyggnad och ekonomiska resurser för att få dessa frågor att ta ett steg framåt. Jag har större problem att bli klar över: hur man ska hantera de växande megastäderna där det bor så otroligt mycket folk. När det är missförhållanden påverkar det grannen på ett helt annat sätt. Utifrån vad du har sagt ser du att det krävs helt nya tekniksystem för att man ska kunna hantera det? Jag har lyssnat på personer som har företrätt en helt annan sektor i samhället, nämligen rymdindustrin. De pratar om resurssnåla system för vatten och hälsovård. Det är väldigt spännande. Finns det möjlighet att korsbefrukta rymdindustrins resurssnåla tänkande och uppbyggnaden i megastäderna? : Ekologisk sanitet är space technology. Det du tar upp är intressant. Inom rymdforskningen tittar man på sådana kretsloppssystem, minimal vattenanvändning och så vidare. I städerna blir ju situationen så uppskruvad eftersom det är mycket människor på en plats. Det krävs att mycket vatten kommer till en plats. Det absurda är, som jag berörde, att många torra städer har vattenburna avloppssystem. Det har man ärvt från i-länderna som ju generellt är vattenrika. Sida har ett stöd till . Det är ett program som heter Ecosanres. Det handlar just om ekologisk sanitet. Det är allt från komposterbara latriner. Men framför allt tittar de på att skala upp detta så att man får det i ett landsbygd-stad-perspektiv och closing the loop mellan stad och landsbygd. Man skördar mat från landsbygden, för in den till städerna och sedan stannar den där. Det gäller att återföra näringen till landsbygden. Det finns exempel på hur man kan få ekologisk sanitet att fungera i tätbebyggda områden. har kommit väldigt långt på det området. Det är väldigt viktigt med hållbara sanitetslösningar i urban miljö. (): Du valde att tala mycket om förvaltningsfrågorna och avstod helt från att kommentera den debatt som pågår om privatisering i samband med att man ska lösa vattenfrågorna. Jag skulle vilja att du kommenterade det också. : Jag valde att inte prata om privatisering därför att av världens vattendistribution är i privat regi. Det är framför allt i och i . Väldigt lite av den är i . var det en trend att multinationella företag kom in med privat drift i . De drar sig ur mer och mer eftersom det inte finns några pengar att tjäna. Den privata sektorn är på utgående i multinationella företag. Däremot är det intressant att titta på de lokala små entreprenörerna i slumoråden där det finns en potential när det gäller vatten-, sanitets- och avfallshantering. Det är ju inte någon privatiseringsfråga, men det är engagemang och samarbete med privata entreprenörer. Att de multinationella företagen är på väg ut från är anledningen till att jag inte tog upp det. Ordföranden: Du nämnde dammar som en möjlighet till lagringskapacitet i fattiga länder. Jag har lärt mig att betrakta dammar som något ont, att man stoppar vattenflöden och skapar biologiska och sociala problem och att det är fråga om stora investeringar som inte stannar hos lokalbefolkningen. Kan du tala om vad som är skillnaden på onda och goda dammar? : De rekommendationer som finns i World Commission on Dams är väldigt centrala. Det har uppstått något slags gemensam grund att stå på. När man anlägger stora dammar måste man titta på att det är socialt hållbart, ekonomiskt hållbart och miljömässigt hållbart. Det är väldigt svårt. Det blir alltid trade offs i olika situationer. Det här gäller just stora dammar. Det jag menade med mitt diagram var inte att förespråka stora dammar utan det var att förespråka behovet av lagringskapacitet. Det kan ju vara restaurering av redan befintliga dammar. Många av dem har sedimenterat igen. Det kan även vara mindre dammar. Det kan vara en sekvens av dammar. Det är ett ingrepp i ekosystemet; det är det absolut. Jag hoppas att pendeln har gått från att man säger blankt nej till dammar. Om man är i ett torrt land med fluktuerande nederbörd behöver man dammar. Hur ska man annars säkra vattenförsörjningen till en stad? Även om man har efterfrågedämpande metoder måste man med så mycket människor inom ett område ha ganska stora mängder. Ordföranden: Det handlar alltså om om man tillför hydroelektrisk produktion eller om det i första hand är till för vatten. : Det är det som det integrerade förvaltningssättet handlar om. Alla olika aktörer finns med i dialogen när man gör sådana stora investeringar. Ordföranden: Den förkortningen ska vi ha lärt oss efter den här sittningen: Integrated water resource management. Det är dagens läxa. de : Jag skulle vilja koppla ihop det som och har sagt. pratar om de dammar som vi saknar i de torra områdena. är ute efter att vi ska utnyttja det gröna vattnet. Det är väl egentligen samma problem som vi har i de arida områdena. Nederbörden kommer helt enkelt inte ned. Vi har genomsnittligt större avdunstning än nederbörd. Vad är det egentligen för vatten vi har? Det är därför den stora andelen redan är utnyttjad i de här områdena. Det är en stor andel utnyttjad av en liten mängd vatten. Man kan fråga sig: Har vi teknik för storskalig överföring av vatten från våta områden till torra områden? Skulle det kunna hjälpa världen? Annars är, vad jag kan förstå, vatten i de arida områdena på alla sätt begränsande för befolkningen. Finns det något annat sätt än att föra dit vatten om vi är ute efter att lösa deras situation? Det är tilltalande det som tog upp om att vi kan effektivisera användningen. Vi kan ha som mål att göra av mindre vatten i livsmedelsproduktionen och så vidare. Det går säkert att komma långt den vägen. Grundproblemet finns ändå kvar: Det finns inte vatten. : Sett på lång sikt kommer man säkert till en brytpunkt. Hur torrt kan ett land vara med en viss befolkningsmängd? Visst kan det bli aktuellt inom ett land att man har överföring mellan vattenrika och vattenfattiga delar i ett land. Men det är den supply management view som är så vanligt förekommande och inte demand management-metoden som både och jag var inne på. Det finns trots allt mycket kvar att göra när det gäller att effektivisera vattenanvändningen. Man kan ta till vara det gröna vatten som finns, det vill säga markvattnet, för produktion och så vidare. Man kan framför allt dämpa vattenförbrukningen i städer, i jordbruket och inom industrisektorn. På landsbygden är det inte ett problem att man använder för mycket vatten, utan tvärtom. I städer finns det fortfarande mycket kvar att göra, men det krävs mycket satsning på teknikutveckling för att göra det. Jag tror att man ska akta sig för att hamna i hur vi ska lösa det på lång sikt och börja tänka på stora överledningslösningar. Då målar man in sig. Då höjer man konsumtionen i ett land. , KTH: Jag brukar säga att det är väldigt dyrt att vara fattig. De samband som du skissade upp i fråga om hälsa håller jag naturligtvis med om. Varför vill inte de regeringarna ta detta till sig? Det har jag undrat eftersom jag har jobbat väldigt mycket i de här länderna i södra , men även i där man i högsta grad har vattenbrist. Vi måste ha teknikutveckling, men vi måste få en chans att göra detta. Vi måste samla upp vatten. Du tog som exempel. Det är en semiarid region. Det kommer häftiga regn som samlas upp i dammar. Vi har en väldigt hög avdunstning med stora förluster. - Jag väljer att välja ut ett antal områden eftersom varje område har specifika förutsättningar. - Just i den trakten får vi utveckla kunskapen att från dessa dammar samla upp det vatten som är nödvändigt. Men vi måste också få tillfälle att utveckla kunskap lokalt för att kunna magasinera det, förhoppningsvis i marken, alltså i våra grundvattenmagasin. Det är kunskapsutveckling som måste till. Det kostar pengar och vi måste ha resurser för att utveckla det. Om vi har förmånen att få utveckla det i en trakt är det inte självklart att vi kan transformera den kunskapen till en annan region. Varje region har sina egna förutsättningar. Men vi måste ges tillfälle att utveckla det. Min fråga är mer ett påstående. Jag stöder dig i att vi måste ges tillfälle att utveckla kunskap och då måste vi ha resurser. Det har vi saknat globalt sett. : Fru ordförande, ledamöter, åhörare! Min roll är att diskutera konflikt- och säkerhetsfrågor i relation till vatten och vattenhantering. Jag kommer att göra det under i huvudsak tre teman: Policyarbete med potentiella konflikter, speciellt på regional nivå. Dessa frågor är intimt förknippade med en mer generell bild. Jag börjar därför med att säga något om den globala situationen. Som tydligt har framgått av och presentationer har vi något slags global vattenkris i vardande. Jag ska inte återupprepa siffror, men jag har valt att ändå presentera två sifferuppgifter. FN:s miljöprogram befarar att hälften av världens befolkning kommer att leva i områden med vattenbrist . dör mer än 2 miljoner människor av vattenbristrelaterade orsaker. De flesta av dessa är barn. Det är förödande siffror. Det här har historiskt betraktats som nationella och lokala problem. Det har alltmer blivit internationella och globala problem. Med början i kom vatten att lyftas upp som en fråga av globalt intresse som man hade något slags gemensamt ansvar för. Det kom att bekräftas vid . På global nivå har det arbetats mycket med vattenfrågorna. Det har till exempel, som vi hörde, integrerats i UNDP:s millenniemål. Det har utarbetats en konvention om internationella floder och det finns ett intressant arbete i World Commisson on Dams som nämnde. Man har börjat tänka på vatten som ett global public good, alltså något som vi har gemensamt och som vi har ett gemensamt ansvar för. Det har ofta sagts, och man har tangerat det även här, att eftersom människor behöver vatten måste vi antingen flytta vatten dit där människorna är eller flytta människorna dit där vattnet är. Så har man också gjort historiskt, vanligtvis genom stora infrastruktursatsningar, ibland genom stora folkförflyttningar. Enligt min uppfattning är det här som övergripande strategi en strategi som har nått vägs ände. Det finns inte så jättemycket mer vatten, särskilt inte nära de allra torraste områdena. Det finns alltså inte vatten som man enkelt kan flytta i stora mängder. Det går heller inte att flytta folk i stora volymer av MR-skäl etcetera. Det råder konsensus om att vi får jobba med det vatten vi har. Det ger oss naturligtvis en formidabel fördelningsuppgift. Vem ska ha vattnet och hur ska det fördelas? har gett oss en idé om hur vi kan tänka på det på global nivå. kommer jag att titta på innehållsdeklarationen när jag köper en kavaj och se hur mycket vatten som förbrukades vid produktionen av kavajen; precis som vi nu går och köper rättvisemärkt kaffe. gav oss en syn på hur man på lokal nivå kan fundera på att koppla ihop space technology och sanitet i rurala och områden. En nivå som inte alls har uppmärksammats i lika hög grad är den mellan det lokala och det globala, nämligen den regionala. Det är också den som är mest problematisk ur säkerhetsperspektiv, som jag ser det. Titta på de här siffrorna: I världen finns det 263 internationella flodbäcken. 145 nationer har territorium inom dessa bäcken. En tredjedel av dem är fördelade mellan tre eller flera länder. Av fortfarande tillgängligt ytvatten beräknas finnas i just internationella flodbäcken. Motsvarande siffra för är . Grundvatten, som vissa ser att man skulle kunna utnyttja i stor skala , finns i hålrum eller har förgreningar under gränser. Om ett land börjar pumpa grundvatten påverkar det alltså grundvattennivån i andra länder. Här finns ett formidabelt internationellt dilemma att hantera. I ljuset av den globala vattenkrisen kan vi säga att vattenuttaget och rivaliteten mellan aktörer på regional nivå kommer att öka kraftigt under . Här har vi ett strukturellt säkerhetsproblem. Det problemet ökas av det faktum att det inte alls har arbetats lika mycket policymässigt eller forskningsmässigt på att förstå den regionala dynamiken i vattenfrågan. Mina tre teman var alltså: typiska säkerhetsproblem, vilka konfliktförebyggande åtgärder man kan ha och vilket policyarbete man kan bedriva. Vi börjar med typiska säkerhetsproblem. publicerade en artikel som argumenterade för att den framtida globala vattenkrisen skulle skapa Water Wars, eller krig om delade vattenresurser. Det plockades upp vitt och brett och exploaterades av vissa intressen. var det fullt av alarmerande argument om omöjligheten i att undvika framtida krig om vattenresurser. Aaron , forskare vid , gjorde en numera berömd studie och en historisk odyssé och en databas av detta. Det framkom att vattenkrig är extremt ovanliga. Det generella mönstret är i stället, sade han, att stater faktiskt samarbetar om vattenfrågor. I princip över natt började man fokusera på samarbetsfrågan i stället. Det kom i sin tur att leda till att forskning och policyfrågor kom att underskatta den lågintensiva ofta ganska osynliga konfliktens förödande potential när det gäller möjligheten till utvecklingsarbete. Man kan säga att det generella historiska mönstret är att det är lågintensiva konflikter med utvecklingshämmande konsekvenser - för att balansera lite i den debatt som har gått fram och tillbaka mellan vattenkrig och vattensamarbete. Jag ska guida er på den här grafen. Här har man sammanställt hur konflikter om vattenresurser ser ut. Längst till vänster har vi regelrätta krig längst till höger stater som har gått samman i samarbetet kring vattenresurser. Som ni ser är extrempunkterna väldigt ovanliga. Intressant är även den neutrala delen - varken samarbete eller konflikt - inte heller särskilt vanlig. De stora mängderna fall samlas kring "lite samarbete" eller "lågintensiva konflikter". De historiska mönstren blir tydliga. Bland omständigheter som tenderar att skapa konflikter - om inte water wars så ändå allvarliga konflikter - har vi först kopplingen mellan fattigdom och konflikt. Att se till att det finns tillräckligt med vatten ses ofta av folk i allmänhet som statens ansvar. Till skillnad från till exempel matförsörjning där den allmänna förståelsen är helt annorlunda. När vattenförsörjningen når en oacceptabelt låg nivå brukar det leda till stort missnöje, kritik, avlegitimering och politisk och social oro. Det finns ett stort antal fall i världen där interna kravaller och missnöje med statens förmåga att leverera gott vatten har lett till våldsamheter. Det har även spillt över i internationella konflikter. Det är ett typiskt urbant eller semiurbant fenomen. I rurala miljöer skapar kopplingen mellan fattigdom och vattenbrist också intensiva lokala konflikter, men de syns mindre och uppmärksammas betydligt mindre. Det andra typiska fallet skulle vara där vi har gränsfrågor och territoriell integritet inblandat. Det är alltså den klassiska konfliktorsaken mellan stater. Vatten är svårt att reglera eftersom det rör sig upp- och nedströms. Till och med flodbäddar rör sig ju historiskt, även om det inte är så mycket. Det gör att gränsdragningsfrågan är lite komplicerad. Det är värt att notera att grundvatten sträcker sig över - eller snarare under - gränser. Vi har en väldigt svag internationell lag och väldigt svaga internationella normer för hur man ska hantera sådana frågor. En tredje typisk konfliktsituation är i vilken mån vattenallokeringsprocesser sammanfaller med etniska gränser eller gruppidentiteter, speciellt om det är en generell bristsituation där alla har legitima skäl att känna sig förfördelade på ett eller annat sätt. Det kan väldigt snabbt politiseras via etnisk eller annan grupptillhörighet. I den mån etniska grupper lever över gränser har man genast en internationell dimension på det hela. Det har vi sett i . Vi har sett det som hög-låglandskonflikter i . Vi har sett hur det föder internationella konflikter i . I det här sammanhanget ska jag också nämna en annorlunda typ av säkerhetsproblem. Upp-nedströmsproblematiken är klassisk i internationella floder. I takt med att vattenbristen blir större är det större incitament för uppströmsländer att ta vad de vill ha eller tycker att de behöver. Det ser vi som ett problem runtom i världen. Det är ett möjligt problem i i relation till och , i i relation till , , och och i i relation till . Ur ett säkerhetsperspektiv skapar det naturligtvis obehagliga situationer med mycket internationella spänningar. Vad kan vi vänta oss? Water wars eller krig om delade vattenresurser är inte sannolika i den meningen att stater kommer att gå i krig explicit om vattenresurser. Vi kommer antagligen att se en rörelse från water wars to water riots, som en dansk studie uttryckte det. Det har ibland lokala implikationer, ibland internationella. Att vi ser riots snarare än wars är i mitt perspektiv inte mindre allvarligt. På många sätt är det större mängder människor som kommer att drabbas. Det som är viktigt i den här kontexten är att den internationella säkerhetsfrågan i den meningen har blivit kopplad till utvecklings- och demokratifrågan. I den mån vi, det vill säga stater och den internationella "communityn", inte förmår skapa vattenpolicy som på ett rimligt sätt levererar vatten till de mest utsatta kommer vi att se social oro och politisk instabilitet. Det kommer på många sätt att spela över på många arenor. Bland två konfliktförebyggande åtgärder som vi kan jobba med är den ena just kopplingen mellan utveckling och säkerhet. Jag tror att vi måste ta på allvar att vi måste på ett bättre och mer rättvist sätt kunna fördela vatten, inte bara göra det bättre och rättvist utan det måste också framstå som bättre och mer rättvist. Det är inte nödvändigtvis samma sak, tyvärr. Internationellt konfliktförebyggande har mer än någonsin blivit beroende av nationell dynamik. Det faller också in i ett annat mönster där vi egentligen inte har internationella krig längre, utan de krig som försiggår försiggår på nationell nivå eller subnationell nivå. Det handlar om sammanfallande stater och inbördeskrig. Om det är fördelningen som är central måste vi titta på demokratifrågan, transparensfrågan, deltagande, de klassiska samhällsprocesser vi har för att skapa rättvisa och en god samhällsstyrning. Problemet är igen tillbaka till den regionala nivån. Möjligtvis kan man jobba med de här frågorna relativt enkelt på en nationell nivå, men hur gör man i en regional kontext? Det är mycket svårare. Man kan inte prata om demokrati där. Transparens är svårt i internationella frågor som vi vet och även fördelning. Igen kommer den regionala nivån tillbaka som en svag eller svår sak att hantera. Den andra åtgärden är mer specifik och relaterar till den regionala nivån och internationella flodbäcken. Vattentillgång och vattenfördelning är svagt reglerat. Det finns en idé om att man har river basin organizations, det vill säga institutioner som fördelar, reglerar, är tekniska rådgivare, balanserar intressen och så vidare i de internationella floderna. Men de är antingen väldigt svaga eller finns i många fall inte alls, vilket lämnar hela vattenfrågan i knät på gammal hård realistisk maktpolitik mellan olika stater. Det vet vi inte är särskilt bra för konfliktförebyggande. Det är paradoxalt att där vi har mest vatten som fortfarande kan användas och fördelas är också där vi har minst kunskap, och det är dit minst resurser går. Det handlar om policyarbete med vatten och säkerhet. Om man ska sticka ut hakan kan man säga att det är relativt enkelt att jobba på lokal nivå och global nivå. På lokal nivå har vi jobbat med utvecklingsfrågor i 30-40-50 år och långt förstås. På global nivå utmanar man inga stora intressen egentligen. Det är förstås rörigt och stökigt men det låter sig ändå göras. Jag gav en provkarta på tänkande som finns på den nivån. Däremot att gå in på regional nivå och jobba med stater som befinner sig i en intressemotsättning eller till och med en intressekonflikt är jobbigt. Det är symptomatiskt att i sin senaste vattensektorpolicy , där många hade väntat sig ett ledarskap, i princip undviker att diskutera de gränsöverskridande vattenfrågorna. har skickat vidare, men det är inte uppenbart till vem har skickats vidare. Några av de mest intressanta kunskapsorienterade försöken att förstå mer av detta har gjorts av mindre aktörer och av EGDI här på . Men det är förstås inte så lätt för en relativt liten aktör som att följa upp detta med ekonomiska och politiska muskler. Det förtjänar väl också att nämnas att Sida jobbar med olika internationella flodbäcken runtom i världen. Jag har själv studerat deras arbete med river basin organization i Mekongbäckenet i . De kanske representerar de mest intressanta, progressiva och lovande försöken att jobba integrerat med konfliktförebyggande och utvecklingsfrågor i ett internationellt flodbäcken i tredje världen . Vad bör vi då göra? Kombinera utvecklings- och konflikttänkandet. Det har jag kommenterat . Jag skulle kunna parafrasera vad sade i början. Hon citerade att man behöver utveckling för säkerhet och säkerhet för utveckling. Det är inte alltid som FN:s retorik kan stödjas av ett empiriskt underlag. Men jag tycker att jag kan påstå att i det här fallet gör det faktiskt det. Jag tror att vi i den mån vi jobbar med de här frågorna måste anpassa organisationen och utvecklingsarbetet till denna mer politiska situation som råder i internationella bäcken. Till exempel har Sida ett problem när de slänger sig in i internationella flodbäcken, för det blir utrikespolitik av det rätt snabbt. Sida kan inte springa omkring och bedriva utrikespolitik om man inte har en väldigt nära kontakt med UD. Vi bör också arbeta på den regionala nivån med konkreta flodbäcken, alltså inte vara rädda för de politiska frågorna. Det är konfliktbenägna frågor.