bet · GT01KU34 · 2006-05-18 00:00:00 — 1994/95:15) redovisades endast att regeringen lagt riksdagsskrivelsen till handlingarna. tog lagutskottet upp frågan om droit de suite med anledning av motioner (bet. 1993/94:LU16). Utskottet fann, då frågan inte syntes få någon lösning inom EG och mot bakgrund av att någon form av system för ersättning vid vidareförsäljning av konst redan gällde i flera västeuropeiska länder inklusive , tiden vara mogen för ett ställningstagande till frågan huruvida en ordning med droit de suite bör införas även i . Utskottet utgick från att regeringen nu arbetade vidare med frågan och gjorde de överväganden som var erforderliga. Något initiativ från sida var därför inte påkallat. lade regeringen fram ett förslag i frågan och infördes regler om s.k. droit de suite i upphovsrättslagen (prop. 1994/95:151, bet. 1995/96:LU01). /89 gjordes ett tillkännagivande (rskr. 1988/89:158, bet. 1988/89:SkU22) som lades till handlingarna . Tillkännagivandet gällde avdragsrätt vid arvsbeskattningen för vård av gravplats. redovisades i propositionen Vissa förmögenhets- och punktskattefrågor m.m. (prop. 2000/01:31) att regeringen efter att en departementspromemoria i frågan remissbehandlats avstod från att lägga fram ett förslag. Beträffande ett tillkännagivande från /89 om parlamentarisk medverkan i (rskr. 1988/89:215, bet. 1988/89:SoU14) beslutade regeringen (utredningen lade fram sitt slutbetänkande ) att riksdagsskrivelsen inte skulle föranleda någon ytterligare åtgärd. Ett annat tillkännagivande från /89 gällde frågan om tjänstefel och en ny utredning (rskr. 1988/89:312, bet. 1988/89:JuU24 mom. 9). lade regeringen fram proposition 1997/98:105 Det allmännas skadeståndsansvar, i vilken anfördes att regeringen inte avsåg att vidta några åtgärder för en samlad översyn. /91 gjordes ett tillkännagivande till regeringen om fristående handelskontor i de baltiska staterna (rskr. 1990/91:245, bet. 1990/91:NU36 mom. 2). I proposition 1991/92:108 Statens roll i den exportfrämjande verksamheten vid exportråd framhölls att frågan om handelskontorens antal och lokalisering kontinuerligt borde prövas av ledning och styrelse i ljuset av marknadsprioriteringar, företagens efterfrågan och finansiella förhållanden. Mot bakgrund av att frågan tagits upp i proposition och lämnats utan erinran av beslutade regeringen att lägga riksdagsskrivelsen till handlingarna. /92 gjordes ett tillkännagivande till regeringen om produktansvaret för offentlig verksamhet (rskr. 1991/92:78, bet. 1991/92:LU4 mom. 6). I regeringens redogörelse /97 (skr. 1996/97:15) hänvisades delvis till proposition 1995/96:180 Patientskadelag m.m. När det gällde produktansvar för offentlig verksamhet utanför hälso- och sjukvårdsområdet hänvisades under en följd av år till att frågan övervägdes i och till en revidering av EG-direktivet om produktansvar. lades tillkännagivandet till handlingarna med hänvisning till att EG- domstolen funnit att produktansvarsdirektivet i viss utsträckning omfattade produkter som framställts och använts i offentlig verksamhet. Ett annat tillkännagivande från samma på grundval av ett tillkännagivande från lagutskottet (rskr. 1991/92:177, bet. 1991/92:LU24 mom. 18) om konsumenters avbeställningsrätt lades också till handlingarna , då med hänvisning till att regeringen delade bedömningen som gjorts av en utredning att det inte fanns tillräckliga skäl för en lagändring. 2 tillkännagivanden rörande stämpelskatten på fastigheter (rskr. 1991/92:188, bet. 1991/92:SkU22 mom. 28, rskr. 1992/93:351, bet. 1992/93:BoU19 mom. 6) lades till handlingarna med hänvisning till att dispenser gjort en lagändring obehövlig. 3 tillkännagivanden från /91 (rskr. 1990/91:24, bet. 1990/91:UU3 mom. 1-3) om fredsförhandlingar och FN:s roll, folks rätt till självbestämmande och om mänskliga rättigheter lades till handlingarna utan ytterligare kommentar. hade i yttrande till (yttr. 1992/93:UU5y) konstaterat att de förhållanden, vilka föranledde tillkännagivanden till regeringen på väsentliga punkter förändrats sedan ställningstagande . Vad bort verka för var i väsentliga hänseenden på väg att förverkligas. menade dock att det faktum att utvecklingen i varit positiv inte fritagit regeringen från att som förflutit sedan tillkännagivandet åtgärda skrivelse. gjorde under /92 också ett tillkännagivande om en nationell stiftelse för kulturmiljöförvaltning (rskr. 1991/92:204, bet. 1991/92:KrU18 mom. 14). I budgetpropositionen (prop. 2000/01:1 utg.omr. 17 s. 49) gjorde regeringen bedömningen att det inte fanns ekonomiska förutsättningar för att inrätta en sådan stiftelse och att det därför inte var aktuellt att utreda frågan ytterligare. /93 gjordes på hemställan ett tillkännagivande till regeringen beträffande en skyldighet för kommuner och landsting att publicera sina författningar (rskr. 1992/93:5, bet. 1992/93:KU1 mom. 2). Frågan redovisades utförligt (skr. 1998/99:15 s. 17). En rad omständigheter anfördes som grund för att inte lägga fram något förslag till lagstiftning i ärendet. Riksdagsskrivelsen i denna del lades till handlingarna . /93 gjordes också ett tillkännagivande till regeringen om kompensation till vissa projekt till följd av momsbeläggningen av väg- och broavgifter (rskr. 1992/93:420, bet. 1992/93:SkU26 mom. 1). Regeringen redovisade i skrivelse 1997/98:75 (s. 92) riksdagsskrivelsen som slutbehandlad med hänvisning till att ett förslag i proposition 1996/97:160 Långsiktigt hållbara trafiklösningar i och att skulle upphäva sitt beslut att införa vägtullar för att finansiera vissa vägprojekt i . Samma gjordes ett tillkännagivande med begäran om ett förslag om en fond för handikappstöd (rskr. 1992/93:443, bet. 1992/93:TU30 mom. 19). Mot bakgrund av en rapport från lade regeringen fram proposition 1995/96:86 Funktionshindrades tillgång till teletjänster. Enligt regeringens mening borde någon fond för finansiering av teletjänster för handikappade inte införas. /94 gjordes ett tillkännagivande till regeringen om att regeringen borde tillsätta en parlamentarisk utredning om polisorganisationen (rskr. 1993/94:68, bet. 1993/94:JuU8 mom. 1). Riksdagsskrivelsen redovisades som slutbehandlad med hänvisning till att regeringen beslutat att tillkalla en kommitté för att utreda den regionala polisorganisationen. beslutade regeringen att avveckla utredningen. I proposition 1994/95:100 (bil. 3 s. 21 f.) motiverade regeringen beslutet med att roll inom ett decentraliserat polisväsende redan lagts fast genom ett riksdagsbeslut . Arbetet med att renodla organisation i linje med dess nya roll som central förvaltningsbeslut borde enligt regeringen nu kunna drivas vidare av styrelsen själv med den av fastlagda inriktningen som grund. När arbetet kommit längre skulle regeringen åter överväga en extern utvärdering. På förslag av bostadsutskottet gjorde (bet. 1994/95:BoU14) ett tillkännagivande om att en översyn av bostadsbidragsreglerna borde göras i syfte att möjliggöra direktutbetalning av bostadsbidrag till hyresvärd. I proposition 1995/96:186 uttalade regeringen att en översyn "lämpligen inte nu bör genomföras". förordade med anledning av ställningstagandet ett nytt tillkännagivande om att direktutbetalning borde bli möjlig (bet. 1995/96:BoU11). I budgetpropositionen (prop. 1997/98:1 utg.omr. 18 s. 27) uttalade regeringen att betalningssystemen i samhället utvecklats så att det finns tillgång till alltmer automatiserade betalningsuppdrag och framhöll att den under dessa förhållanden inte avsåg att vidta någon åtgärd i frågan. Ett tillkännagivande /01 gällde att regeringen borde undersöka möjligheterna att SCB i arbetskraftsundersökningar () även skulle undersöka förekomsten av anställningsformen Överenskommen visstidsanställning (rskr. 2000/01:145, bet. 2000/01:AU7 mom. 12). Regeringen beslutade att lägga riksdagsskrivelsen i denna del till handlingarna och redovisade i skrivelse 2002/03:75 att den undersökt möjligheterna att i () arbetskraftundersökningar () ta in uppgifter om överenskommen visstidsanställning men att SCB bedömt det som omöjligt att mäta förekomsten av sådan anställning. Ett annat tillkännagivande från /01 gällde budgetlagen (rskr. 2000/01:274, bet. 2000/01:KU23 mom. 7). Regeringen förde i skrivelse 2004/05:101 Årsredovisning för staten principiella resonemang med anledning av ett tillkännagivande om vissa bestämmelsers placering i budgetlagen eller i riksdagsordningen och framhöll att med ledning av de erfarenheter som successivt vinns kan det hållas för troligt att budgetlagen som alltjämt är en förhållandevis ny lag behöver ses över. Det kan då vara lämpligt att ta upp den principiella och praktiska frågan om olika bestämmelser bör placeras i riksdagsordningen eller budgetlagen. Mot den bakgrunden behövs inte ytterligare åtgärder med anledning av tillkännagivande. Beträffande ett tillkännagivande (rskr. 2000/01:96, bet. 2000/01:SoU1 mom. 19) om lagstadgad rätt till valfrihet rörande tandvård hänvisades till att regeringen i budgetpropositionen konstaterat att valfrihet i barn- och ungdomstandvården genomförts i de flesta landsting. Regeringen ansåg inte att det behövdes ytterligare åtgärder (skr. 2001/02:75, bet. 2000/01:SoU1 mom. 10). Ett tillkännagivande /02 gällde bank- och finanskrisen (rskr. 2001/02:179, bet. 2001/02:FiU13 mom. 1). ansåg att regeringen skulle tillsätta en expertpanel, gärna med utländska deltagare, med uppgift att komplettera genomgången av att alla viktiga erfarenheter av bank- och finanskrisen har beaktats vid utformningen av den lagstiftning som skall gälla för framtiden på det finansiella området. Panelens arbete fick dock inte försena införandet av den nya lagstiftning som regeringen avsåg att lägga fram i . Med hänvisning till flera reformer och det fortsatta arbete som skedde på bred front ansåg regeringen i skrivelse 2004/05:75 att det inte fanns behov av ytterligare offentliga utredningar om bankkrisen. Ett tillkännagivande /02 gällde stöd till anhöriga och närstående (rskr. 178, SoU11 mom. 28) och redovisades i skrivelse 2004/05:75 som slutbehandlat med hänvisning till att regeringen i proposition 2004/05:1 (utg.omr. 9 s. 147 f.) bedömt att det inte då borde genomföras en lagändring. Bland annat saknades det enligt regeringen ett ekonomiskt utrymme att göra avsevärda omfördelningar inom välfärdssystemet. Ett annat tillkännagivande samma tog upp frågan om individuell visningsersättning (rskr. 2001/02:219, bet. 2001/02:KrU17 mom. 6). Regeringen gjorde i proposition 2002/03:1 (utg.omr. 17, s. 51 f.) bedömningen att fördelningssystemet uppfyller målsättningarna med den individuella visningsrätten, och att Bildkonst upphovsrätt i (BUS) har både representativa och verksamhetsmässiga förutsättningar att bygga upp och hantera ett administrativt fördelningssystem. Regeringen ansåg slutligen att det inte fanns behov av att ompröva den gällande avgränsningen till konst i statlig, landstingskommunal och ägo. Ett tillkännagivande samma gällde den framtida tillsynen m.m. av offentlig upphandling (rskr. 2001/02:324, bet. 2001/02:FiU12 mom. 1). hade hänvisat till att myndighetsstrukturen när det gäller konsument- och konkurrensfrågor var under utredning i . Utskottet hade förordat att det i samband med dessa överväganden gjordes en förnyad prövning av NOU:s ställning med inriktning bl.a. på att ta vara på de fördelar som kan finnas med en kontroll- och tillsynsfunktion via en förvaltningsmyndighet och utvecklingsfunktioner i eventuellt andra former. Riksdagsskrivelsen redovisades under påföljande som slutbehandlad (skr. 2002/03:75 s. 88) med hänvisning till att regeringen i proposition 2002/03:1 (utg.omr. 2) anmält att den inte hade för avsikt att vidta några åtgärder i fråga om myndighetsstrukturen inom konsument- och konkurrensområdet, men avsåg att beröra frågan om i samband med beredningen av frågan om sanktionssystemet inom den offentliga upphandlingen. Under den första undersökta perioden åtgärdades majoriteten av tillkännagivanden () redan under det pågående . Efter det påföljande var åtgärdade. I 13 fall från perioden dröjde det innan tillkännagivandena slutredovisades. 10 av dessa dröjde . slutredovisades ett tillkännagivande som var . /89-1991/92 tycks det ha tagit att åtgärda tillkännagivandena. Färre än hälften () slutbehandlades under det pågående . Efter det påföljande var slutbehandlade. Det dröjde innan av tillkännagivandena slutbehandlats. 24 tillkännagivanden slutredovisades först . För 2 av dem tog det , 4 tog , 4 tog , 5 tog , 2 tog , 4 tog och 3 tog . När det gäller tillkännagivandena under riksmötena /01-2003/04 har mindre en femtedel åtgärdats redan under det pågående . Efter det påföljande var knappt hälften åtgärdade. var av tillkännagivandena från riksmötena /01-2003/04 slutbehandlade. Tiden för att behandla tillkännagivanden har således förlängts som antalet tillkännagivanden minskat. Denna utveckling är särskilt tydlig men visade sig /90-1992/93. Under de undersökta perioderna ägde regeringsskiften rum . De kvarvarande tillkännagivandena från /76 slutbehandlades till allra största del under den nya regeringens tid. Ett tillkännagivande från slutbehandlades dock först . Förhållandevis många tillkännagivanden (6) från /76 slutredovisades och då av den socialdemokratiska regering som återkommit i regeringsställning . /79 hade regeringsställning ensamt. Antalet tillkännagivanden detta var mycket stort (405) och ungefär lika stor andel tillkännagivanden åtgärdades under det pågående som under övriga riksmöten . Dessutom slutbehandlades förhållandevis många (25) tillkännagivanden från före valet . Den nya regering som tillträdde efter valet slutbehandlade under /80 59 tillkännagivanden från föregående riksmöten och hälften av tillkännagivandena från det pågående . för efter valet slutbehandlades av tillkännagivandena från /92, vilket inte skiljer sig från övriga riksmöten . Dessutom slutbehandlades 69 tillkännagivanden från /91 och 11 respektive 27 från riksmötena /89 och 1989/90. Det förefaller således inte som regeringsskiftena spelat någon avgörande roll när det gäller tiden för slutbehandling av tillkännagivandena. Förändringar i antalet tillkännagivanden Under det första , 1975, rådde jämviktsriksdag. Antalet tillkännagivanden var då 163, vilket är mycket högt med tanke på att bara omfattade vårsessionen 1975. Också påföljande var antalet tillkännagivanden stort. Det var då sista före valet, vilket torde ha medverkat till det höga antalet, 282. 1976 var valår och en borgerlig regering tillträdde med en klar riksdagsmajoritet. Antalet tillkännagivanden nästan halverades under detta (1976/77) till 145 och ökade påföljande /78 något till 169. avgick regeringen och en folkpartiregering tillträdde. /79 var antalet tillkännagivanden anmärkningsvärt högt (405), vilket, förutom det förhållandet att regeringspartiet hade förhållandevis få riksdagsmandat, torde ha berott på att det var det sista före nästa val som ägde rum . Det första efter valet var antalet tillkännagivanden det lägsta under hela fem och ett halvt års-perioden, nämligen 127. Antalet var klart lägre än under båda de tidigare riksmötena - 1976/1977 och 1977/78 - då de borgerliga partierna också hade majoriteten. Vid början av den andra perioden (1988/89-1990/91) hade Socialdemokraterna regeringsställning men i minoritet. Antalet tillkännagivanden låg högre än under de två första riksmötena efter valet . Antalet tillkännagivanden före valet var visserligen det högsta med var ändå 145 lägre än /79, då ju ensamt var i regeringsställning. Skillnaden i antal mellan den första och andra perioden förklaras nästan helt med denna skillnad de båda valåren - förutom av det förhållandet att den första perioden är längre. /92 var det första under den borgerliga regeringsperioden och antalet tillkännagivanden var liksom det första föregående valperiod förhållandevis lågt. Det sista , /93, som var ett mellanår ökade antalet med 22. Mellanåret föregående valperiod var ökningen ungefär lika stor. fram till den sista undersökta perioden skedde en viss minskning av tillkännagivandena. Enligt uppgifter som tagits fram i annat sammanhang och som inte är helt jämförbara utan ger ett något högre antal tillkännagivanden var antalet 193 under /94. Detta var en klar minskning jämfört med motsvarande år under de tidigare perioderna. /95 var antalet tillkännagivanden förhållandevis högt (137) med tanke på att det var det första i valperioden. Antalet tillkännagivanden sjönk under de två påföljande riksmötena /96 och 1996/97 till 70 respektive 103 för att sista före valet stiga till 116. De två första riksmötena efter valet, 1998/99 och 1999/2000, var antalet tillkännagivanden lågt, 80 respektive 89. Den sista nu undersökta femårsperioden är riksmötena /01-2004/05. /01 var ett mellanår och antalet tillkännagivanden var 89, omkring halva antalet tillkännagivanden jämfört med mellanår under de tidigare femårsperioderna. Det sista före valet skedde en tydlig ökning till 118, vilket ändå var lägre än alla år under de båda tidigare femårsperioderna. Under de tre följande riksmötena /03, 2003/04 och 2004/05 var antalet tillkännagivanden anmärkningsvärt lågt, omkring 50 . Det första efter valet var inte antalet tillkännagivanden lägre än senare riksmöten , vilket varit fallet under de undersökta tidigare perioderna. Under har antalet motioner legat på en hög nivå jämfört med tiden . Det höga antalet motioner i förhållande till den andra har alltså inte fört med sig att antalet tillkännagivanden ökat trots att tillkännagivandena ofta torde ha sin grund i motionsyrkanden. Den genomförda studien ger inte tillräckligt underlag för att med säkerhet avgöra vilka orsaker som ligger bakom den tydliga nedgången i antalet tillkännagivanden. För detta skulle behövas ytterligare studier i form av t.ex. intervjuer. Det finns dock vissa förhållanden som är av sådan karaktär att de torde ha bidragit till utvecklingen. Två omständigheter som sammanhänger med varandra kan tänkas ligga bakom den påtagliga nedgången i antalet tillkännagivanden . Valet 1994 gav Socialdemokraterna regeringsställning och med stöd inledningsvis av Västerpartiet och därefter av uppnåddes en riksdagsmajoritet i många frågor. Efter valen 1998 och 2002 samarbetade regeringen med och de gröna för att uppnå riksdagsmajoritet inom en rad områden. Samarbetet med samarbetspartierna har utvecklats så att förslag till ofta i förväg är framförhandlade med samarbetspartierna och en säker riksdagsmajoritet därigenom kunnat förutses. Det andra förhållandet som kan ha påverkat antalet tillkännagivanden är den budgetreform som trädde i kraft . Det första då budgetreformen kunde ge ett fullt utslag var /98, vilket var det sista före valet . Antalet tillkännagivanden var då 116, vilket inte innebar någon anmärkningsvärd uppgång jämfört med föregående (103) och innebar en skillnad mot de starka uppgångar som förekommit tidigare riksmöten före val. Antalet tillkännagivanden understeg 90 de två följande riksmötena och med avbrott för en uppgång till 118 före valet har nedgången fortsatt till en anmärkningsvärt låg nivå (50) /05. Anmärkningsvärt är emellertid att en nedåtgående trend tycks ha startat redan före regeringsskiftet och således före budgetreformen. Den uppgång av antalet tillkännagivanden som annars kan märkas för det sista före riksdagsval var detta /94 mycket marginell. Antalet tillkännagivanden som enligt en uppgift var 193 kan jämföras med antalet tillkännagivanden riksmötena /76, 1978/79 och 1990/91, som alla var de sista . Antalet tillkännagivanden var då 282, 405 (folkpartiregeringen) respektive 260. Bortsett från /79 skedde således en minskning med ungefär en tredjedel /94. /95 var visserligen antalet tillkännagivanden förhållandevis högt (137) med tanke på att det var det första , men antalet tillkännagivanden sjönk under de två påföljande riksmötena /96 och 1996/97 till 70 respektive 103, vilket var det lägsta antalen tillkännagivanden dittills, för att sista före valet stiga till 116. De två första riksmötena efter valet, 1998/99 och 1999/2000, var antalet tillkännagivanden lågt, 80 respektive 89. Budgetreformen innebar bl.a. att det infördes en rambeslutsmodell med budgetreglering i två steg med bindande ramar och sammanhållen budget. Antalet anslag minskade också. /01 gjordes en utvärdering av den nya budgetprocessen. Rambeslutsmodellen sades ha lett till förbättrad koordinering i budgetarbete. Modellen hade förstärkt en minoritetsregerings möjligheter att få igenom sitt budgetförslag och försvårade för skilda majoriteter att öka anslag utan samtidig finansiering under riksdagsbehandlingen. Det hade under utvärderingsarbetet fångats upp ett missnöje bland riksdagsledamöterna, som hängde samman med svårigheten för utskotten att göra ändringar i anslagen i förhållande till regeringens förslag. Det var enkelt att konstatera att gjorde färre ändringar i regeringens budgetförslag i den nya budgetprocessen än den gamla. Huvudförklaringen bedömdes ligga i det förhållandet att regeringen valt att presentera förslag till som i förväg förhandlats med ett eller flera av oppositionspartierna. Därmed hade regeringen försäkrat sig om en majoritet i för sitt förslag, vilket naturligen innebar att utrymmet för förändringar i praktiken var begränsad. Att antalet beslutade ändringar inte var större än det var berodde enligt utvärderingen på att alternativen inte kunnat samla majoritet i utskotten. Inom fanns en uppfattning att innehållet i vår- och budgetpropositionerna inte gick att påverka vid riksdagsbehandlingen. Det avgörande skedet i budgetprocessen ligger de facto utanför , eftersom frågorna avgörs i förhandlingar. Någon slutsats i fråga om budgetreformens inverkan på antalet tillkännagivanden kan inte direkt utläsas av antalet tillkännagivanden i budgetbetänkanden. Före budgetreformen behandlades en stor mängd motioner från allmänna motionstiden i sådana betänkanden även om motionerna ofta inte direkt berörde anslaget. har budgetbetänkandena i stor utsträckning begränsats till att behandla budgetfrågor, vilket gör att betänkandena inte är jämförbara. Hans Hegeland har i sitt avhandlingsmanus 20065[Källa: Hegeland, Hans (2006) Nationell EU-parlamentarism - från utrikespolitik till inrikespolitik? Avhandlingsmanus, , .] redovisat att 1994/95-2004/05 gjorde 938 tillkännagivanden. Av dessa rörde 109 stycken () EU. I genomsnitt har 85 tillkännagivanden gjorts per , varav 10 stycken om EU. I stort sett hälften av dessa rörde frågor där begärt att regeringen skall agera på visst sätt i EU, t.ex. inom ramen för regeringskonferensen /04. Av de 109 EU-tillkännagivandena är 53 stycken () av denna karaktär. Andra hälften, 56 stycken () handlar om att regeringen skall hantera en fråga som avgörs på EU-nivå på ett visst sätt i den nationella kontexten, t.ex. besluta om vissa särskilda regler för EU-finansierat stöd. EU nämns i av alla motioner 1994/95-2004/05. Före medlemskapet var den siffran . Medlemskapet i EU har sålunda gett avtryck i motionerna. Det har dock inom ramen för denna studie inte varit möjligt att dra några slutsatser i fråga om det förhållandet att många frågor avgörs på EU-nivå kan ha minskat antalet tillkännagivanden. Nedgången i antalet tillkännagivanden tycks i huvudsak kunna förklaras av att regeringen under de två senaste regeringsperioderna lagt fram förslag som varit framförhandlade med samarbetspartierna , , respektive och de gröna, men också det förhållandet att de samlade budgetbesluten tycks ha gett sämre möjligheter för samlade reservationer från de riksdagspartier som inte har regeringsställning kan ha påverkat utvecklingen. Mot bakgrund av att en viss tendens till minskning i antalet tillkännagivanden kan skönjas redan före valet skulle det dessutom kunna ifrågasättas om inte en bidragande orsak också kunde vara att det uppstått en minskad benägenhet att kompromissa fram ställningstaganden i detaljfrågor.