sou · GSB327d2 · 2005-01-01 00:00:00 — 6 Den nya examensstrukturen Forskarutbildningen kan inte betraktas skilt från högskole- systemet i övrigt. De kvaliteter som vi menar att examens- strukturen i en ny doktorsutbildning bör ha diskuteras därför i detta kapitel. Utifrån dessa, samt de krav som Bolognaprocessen ställer, blir vår slutsats att målet bör inriktas på en examens- struktur som innebär att en tvåårig masterutbildning följs av en treårig doktorsutbildning. Det betyder en examensstruktur som nominellt innebär förlängning av den samlade studietiden fram till doktorsexamen. Den nya examensstrukturen innebär enligt vår bedömning ett bättre urval av doktorander, som har gjort ett mer kvalificerat val och är bättre förberedda för doktorsutbildningen. De kan därmed komma i gång snabbare med avhandlingsarbetet, som också fokuseras starkare . Förutom att ge en god förberedelse för doktorsutbildning kommer masterutbild- ningen att utgöra en attraktiv utbildning både för studenter och arbetsliv genom att bidra till den höjda kompetens som sam- hällsutvecklingen kräver. Internationaliseringen främjas av den föreslagna examensstrukturen genom att den stämmer överens med huvudmodellen för examina i övriga . Under en krävs övergångsregler för att ut- veckla dagens system till en ny examensstruktur . Licentiatexamen föreslås finnas kvar , men fyller troligen ingen funktion när systemet är fullt utvecklat. 6.1Varför en ny examensstruktur? I direktiven för utredningen ingår att kartlägga och belysa hur den svenska forskarutbildningen förhåller sig till andra länders utbild- ning och till den s.k. Bolognaprocessen. Det ingår också att analy- sera huruvida forskarutbildningen är utformad till att även för- bereda för ett arbete och en karriär utanför universitet och hög- skola. I det perspektivet har det varit en viktig del i utrednings- arbetet att analysera forskarutbildningens utformning, uppläggning och struktur både utifrån de kvalitetsfaktorer som diskuterats i arbetet och de krav som internationella förhållanden, särskilt Bolognaprocessen, ställer. Forskarutbildningen är en del i högskolesystemet och kan inte hanteras skilt från systemet i övrigt. Det är därför naturligt att i analysen studera och värdera hela examensstrukturen från grund- utbildningens början till doktorsexamen. Vår utgångspunkt för den nya doktorsutbildningen är att den ska kännetecknas av hög kvali- tet och god effektivitet, en rimlig dimensionering och hög attrak- tionskraft. Den ska ge ett tydligt bidrag till såväl generell kunskapsutveckling, bildning och kompetenshöjning som tillväxt i det svenska samhället och försörja svensk grundforskning med högsta kompetens. För att nå målen har vi kartlagt i vilka avseen- den dagens forskarutbildning uppvisar brister och beskriver i det följande de förhållanden som behöver förbättras. 6.1.1Rekrytering genom professionellt urval och aktiva val För att kunna göra en bättre rekrytering än krävs inte bara bättre och tydligare rutiner samt en öppen hantering för urval och antagning. Doktorsutbildningen bör föregås av en väl strukturerad utbildning som ger en god förberedelse och inblick i vad en doktorsutbildning innebär. Den presumtiva doktoranden ska på goda grunder ha möjlighet att göra ett aktivt val. Kvaliteten i rekryteringen förbättras genom att de mest motiverade och lämpade studenterna blir antagna och att doktoranden har gjort ett kvalificerat val. 6.1.2Snabb igångsättning av forskningsprojekt i utbildningen Doktorander som är dåligt eller inte alls förberedda för forskar- utbildning riskerar att få ägna onödigt arbete och ta tid i anspråk för att sätta sig in i vad forskning representerar och hur ett forsk- ningsarbete bör planeras och utföras. I dagens system med för- kunskapskrav som är både vitt skilda och inte sällan otydligt for- mulerade blir den nyblivna doktoranden ofta vilsen i sin uppgift och utlämnad åt handledaren eller sig själv. En längre och tydligt beskriven utbildning med moment av forskningsföreberedande karaktär som förberedelse för doktorsutbildningen minskar det problemet. Längre utbildning som förberedelse stämmer också bättre med de internationella förhållanden som enligt Bolognadeklarationen bör anpassas till för att åstadkomma utbyt- barhet mellan utbildningssystemen. 6.1.3Strukturerad examensstruktur med progression Det finns enligt vår bedömning en alltför skarp uppdelning mellan grundutbildning å ena sidan och forskarutbildning å den andra. Erfarenheter från respektive utbildningsnivå, men framför allt en bättre samplanering nivåerna emellan, borde utnyttjas för att ge en tydlig struktur och progression inom och mellan båda nivåerna. Sådan samverkan mellan kandidat- och magisternivåerna finns i någon mening och vi anser att detsamma bör gälla även för magis- ter- och doktorsutbildningsnivåerna. definieras den grundläggande behörigheten som 120 poäng högskoleutbildning. De särskilda behörighetskraven, och de krav som gäller i praktiken för att bli antagen, formuleras av ansvariga på fakultetsnämndsnivå. De särskilda behörighetskraven är ibland omfattande, ibland obefintliga och ibland uppställda för att allmänt ge den presumtive doktoranden en högre nivå på grundutbild- ningen inför forskarutbildningen. För att bli antagen kan den pre- sumtive doktoranden ha läst kurser som ger ytterligare poäng men som inte alltid bidrar till progressionen i utbildningen. Det finns därmed ingen tydlig progression mellan grundutbildnings- och forskarutbildningsnivåerna i dagens system, vilket i många fall kan leda till ineffektivitet i den samlade utbildningen och ge ökade kostnader för både studenten och lärosätet. Den överenskommelse som träffades mellan utbildnings- ministrar från 40 länder i inom ramen för Bolognaprocessen innebär att de olika utbildningsnivåerna bygger på varandra, vilket kräver en progression genom hela utbildnings- systemet (se avsnitt 6.2). En vanligt förekommande uppläggning av forskarutbildningen innebär att avhandlingsarbete varvas med kurser av olika omfatt- ning beroende på avhandlingsarbetets ämne och vetenskapsområde. Det förekommer också att forskarutbildningen inleds med studier av kurser och först därefter påbörjas avhandlingsarbetet. Det kan innebära viss ineffektivitet att ägna sig åt att följa kurser och bedriva avhandlingsarbete. Om stora delar av kravet på kurser är avverkat då avhandlingsarbetet påbörjas kan avhandlings- arbetet sättas i fokus, vilket bör innebära en kvalitetsförbättring. Kurser och seminarier kommer att behövas även inom den nya doktorsutbildningen men de ska vara relevanta för avhandlings- arbetet. Kursutbudet inom forskarutbildningen är enligt bl.a. Doktorand- spegeln inte alltid tillfredsställande. Det kan gälla att alltför få kurser erbjuds eller att de som erbjuds inte är anpassade till varken doktorandens eller utbildningens behov. Orsaken kan ofta vara att det inte är möjligt för ett visst forskarutbildningsämne att erbjuda det utbud av kurser som doktoranderna borde kunna kräva. Med en utbildningsstruktur som innebär att behovet av kurser på nu- varande forskarutbildningsnivå tillgodoses till stora delar under den behörighetsgivande utbildningen blir det möjligt att erbjuda ett mer strukturerat kursutbud, klart orienterat mot avhandlings- arbetet. 6.1.6Behörighetskravet bör vara en avslutad utbildning Utifrån kravet på progression i utbildningssystemet bör den grundläggande behörigheten till doktorsutbildning utformas som krav på genomgången utbildning från den avancerade nivån. Vi anser det vara tillräckligt att redovisa fullgjorda fordringar för examen. Examensbeviset behöver därmed inte vara utfärdat för att studenten ska vara behörig men måste finnas innan doktorsexamen utfärdas. Den avslutande utbildningen på avancerad nivå bör vara av sådan karaktär att den förbereder för doktorsutbildning men också för forskande och utredande uppgifter i arbetslivet utanför högskolan direkt efter examen. Den bör också vara utformad så att den ger goda möjligheter till rörlighet på den internationella arbetsmarknaden. Med den förutsättningen anser vi att det är en stor fördel för doktoranden att ha en avslutad utbildning på den avancerade nivån bakom sig då doktorsutbildningen påbörjas och att det stärker kvaliteten i en ny examensstruktur. 6.1.7Tydligare krav- och prestationsbild Ostrukturerad form på forskarutbildningen och dess genom- förande, oklara förhållanden som gäller och brister i arbetsmiljön är exempel på företeelser som bidrar till en psykosocialt ansträngd miljö. Dåliga och oklara arbetsförhållanden gör att doktoranden får problem som leder till sämre effektivitet och resultat i studier och avhandlingsarbete. Ambitionen måste vara att undanröja problem av denna karaktär och därmed öka kvalitet både i genomförandeprocess och resultat. Bolognadeklarationen1 innehåller tre övergripande mål: 1.att främja rörlighet – »mobility« 2.att främja anställningsbarhet – »employability« 3.att främja konkurrenskraft/attraktionskraft som utbildningskontinent – »competitiveness/attractiveness« 1 Bolognadeklarationen, "Higher Education Area: Joint Declaration of Ministers of Education Convened in on the 19th of 1999." (se vidare kapitel 12). Dessa övergripande mål bryts ned i sex operativa mål: 1.Införande av ett system med tydliga och jämförbara examina 2.Införande av ett system som huvudsakligen består av två ut- bildningsnivåer 3.Införande av ett poängsystem 5.Främjande av europeiskt samarbete inom kvalitetssäkring 6.Främjande av den europeiska dimensionen i högre utbildning. förordnades en projektgrupp inom Utbildnings- departementet med uppdrag att se över vissa examensfrågor i högskolan. Uppdraget består av två delar. I den första delen ska projektgruppen analysera Bolognadeklarationens nivåindelning av högre utbildning och högskoleexamina. I uppdragets andra del ska projektgruppen fastställa generella principer för hur omfattning och mål för en yrkesutbildning bör formuleras i examensbeskriv- ningen. Vi har haft kontinuerlig kontakt och diskussioner med projektgruppen alltsedan utredningsarbetet påbörjades. Projekt- gruppen redovisade den första delen av sitt upp- drag.2 Vid det senaste mötet inom ramen för Bolognaprocessen, då utbildningsministrar från 40 europeiska länder träffades i , har förutsättningarna för gruppens arbete föränd- rats. Den överenskommelse som då träffades innebär dels att forskarutbildningen ska ingå som en tredje cykel i examensstruk- turen, dels att de tre cyklerna ska bygga på varandra. I betyder det att grundnivå, avancerad nivå och doktorsnivå utgör en trappa i utbildningssystemet där varje nivå ska vara avklarad innan nästa påbörjas. För forskarutbildningen gäller författningsmässigt att den bygger på grundläggande högskoleutbildning om minst 120 poäng som oftast kompletteras med fakultetsnämndernas särskilda behörighetskrav. Dessa kan utgöra både ytterligare högskolestudier och särskild yrkesverksamhet. 2 Ds 2003:4, Magisterexamen i internationell belysning. I förarbetena till gällande högskoleförordning framhålls att de särskilda behörighetskraven bör vara preciserade och relevanta: Särskild behörighet är inte en utvidgad allmän behörighet utan ett krav på en för forskningsområdet i fråga nödvändig kunskapsbas.3 Trots detta förtydligande har den särskilda behörigheten alltmer kommit att likna en utvidgad allmän behörighet. I vissa fall krävs 60 eller 80 poäng i ämnet för forskarutbildningen eller genom- gången yrkesexamen av visst slag, men i andra fall krävs genom- gången utbildning på magisterexamensnivå alternativt avlagd magisterexamen. Ofta är de lokala kraven fastställda till åtminstone 160 poäng, vilket i praktiken kan innebära grund- utbildning. Av följande figur 6.1 framgår att av de som antogs till forskar- utbildning /02 hade av männen och av kvinnorna mer än 160 poäng i sin grundutbildning. Procentuell fördelning av poäng i grundutbildningen vid antagning till forskarutbildning, kvinnor och män 1998/99– 2001/02. Samtliga doktorander påbörjade högskoleutbildning /94 1992/93:1, Frihet för kvalitet 51. För den som uppfyller behörighetskraven ska förmågan att till- godogöra sig forskarutbildningen vara avgörande vid antagningen. Det blir då ofta de antagandes bedömning att en sökande som visat prov på ett bra självständigt arbete genom magisteruppsats har större förmåga än en sökande som ännu inte visat prov på ett längre sådant arbete. Ett intryck vi fått genom de svar högskolorna lämnat på våra frågor i enkätform, samt diskussioner med handledare och andra ansvariga för forskarutbildningen, är att studenten inte alltid anses mogen för en forskarutbildning direkt efter kandidatnivån. De lokalt fastställda särskilda behörighetskraven innebär ofta en förlängning av nettostudietiden från nominellt till totalt för den enskilda individen. Mot den bakgrunden bör frågan ställas om den grundläggande behörigheten ska omprövas och anpassas till den faktiska situationen, dvs. krav på minst 160 poäng högskolestudier. Utredningen antog tidigt i arbetet den hållningen att så bör ske. En tolkning av Bolognadeklarationen från Berlin- mötet innebär att kravet på fullgjorda prestanda på den avancerade nivån, dvs. masterutbildning, som behörighetskrav för tillträde till forskarutbildning nu är givet. Dock kvarstår frågan hur omfattande magisterutbildningen bör vara – 40, 60 eller 80 poäng? Dagens grundläggande behörighetskrav utgörs av 120 ospecifi- cerade poäng, vilket endast garanterar en viss bredd i förkunska- perna. Vikten av självständiga arbeten som förberedelse för fors- karutbildningen har betonats i flera sammanhang, bl.a. forskarutredning och Andrénska utredningen. Att påbörja en fors- karutbildning utan att först ha gjort ett någorlunda omfattande självständigt arbete torde sällan vara något att rekommendera. Eftersom särskild behörighet ska avse nödvändiga förkunskaper bör således inte ett krav på självständigt arbete ingå i den särskilda utan i den grundläggande behörigheten. Med examensöversyns- gruppens förslag om nivåplacering av yrkesexamina och att examensarbeten ska ingå i alla definierade examina blir det både möjligt och lämpligt att definiera den grundläggande behörigheten till doktorsutbildning som en masterexamen. Oaktat de formella krav som följer av Bolognaprocessen, finns därför enligt vår bedömning starka skäl som talar för att masterut- bildning bör utgöra grundläggande behörighetskrav. Dels måste doktorsutbildningen bygga på en gedigen grundutbildning som ger den blivande doktoranden goda förkunskaper och goda möjligheter att veta vad doktorsutbildningen innebär, dels ska det vara möjligt att göra ett urval som inte är beroende av personliga kontakter och som främjar en medveten och aktiv rekrytering. För att åstad- komma ett effektivt och ändamålsenligt utbildningssystem för framtiden måste också ambitionen finnas att den behörighets- givande utbildningen inte bara ska förberedda för doktorsutbild- ning utan också vara en attraktiv utbildning både för studenter och arbetsmarknad. Den dominerande trenden bland de länder som medverkar i Bolognaprocessen är att den första nivån, som leder till motsvarig- heten till kandidatexamen, omfattar och att den andra nivån, som leder till masterexamen, omfattar . I diskussioner med examensöversynsgrupp har erfarits att minst 15 av de nuvarande och blivande EU-länderna samt EES länderna, varav 11 nuvarande EU-länder, har eller håller på att införa ett system med två nivåer för grundutbildningen där huvudmodellen omfattar 3+2 år. Inget annat land än har en så kort studietid som fram till magisterexamen som huvudmodell. Alla våra nordiska grannländer – , , och – har infört systemet med två nivåer som omfattar tre respektive (bilaga 7). I vårt utredningsuppdrag ingår att kartlägga och belysa hur den svenska forskarutbildningen förhåller sig till andra länders utbild- ning och till den s.k. Bolognaprocessen. För att kunna göra en sådan analys och överhuvudtaget för att kunna granska hur en ny doktorsutbildning bör utformas har det varit nödvändigt att även diskutera och framföra synpunkter på examina på den avancerade nivån inom grundutbildningen. kommer att följa Bolognaprocessens intentioner och därmed trenden i inom utbildningssystemet. Då blir en naturlig utveckling även här att slutexamen på den avancerade nivån utgörs av masterexamen om 80 poäng efter kandidatexamen. Vi har också sett det som en naturlig konsekvens av den utvecklingen att doktorsutbildningen bygger på sådan tvåårig masterexamen. För en blivande examensstruktur för grundutbildningen antas att även magisterutbildning av dagens omfattning, dvs. 40 poäng kom- mer att rymmas. Det finns givetvis möjlighet att lägga 40-poängs magisterutbildning till grund för doktorsutbildningen. på masterutbildningen och första året på forskarutbildningen skulle i så fall löpa parallellt med allt vad det innebär av oklarheter och svårigheter att åstadkomma ett effektivt och ändamålsenligt sys- tem. Vi utgår från att på masterutbildningen måste vara så kvalificerat till sitt innehåll att det på samma sätt som första året av forskarutbildningen ger både praktisk och teoretisk erfaren- het av vetenskapliga metoder, förhållningssätt och teoribildning. Genom att det året också läggs till behörighetskravet för doktors- utbildningen utnyttjas systemet maximalt. Större och mer kreativa studerandegrupper bildas och det slutgiltiga valet att gå in i en doktorsutbildning senareläggs utan negativa konsekvenser för indi- videns samlade studiegång. Sammanfattningsvis innebär vårt förslag till examensstruktur att fullgjorda fordringar för masterexamen om 80 poäng utöver kandi- datexamen utgör grundläggande behörighetskrav för tillträde till doktorsutbildning. Masterutbildningen ska ge dels ytterligare bredd och djup i och kring ämnet eller motsvarande, dels en intro- duktion till vetenskapligt arbete och vetenskapliga metoder. Den ska som ett led i forskningsförberedelsen bestå av kurser, samt ett självständigt arbete om minst 10 poäng. Dessutom ska den utgöra en kvalitativt högtstående förberedelse för ett arbetsliv med möj- lighet till kvalificerade arbetsuppgifter av forskande och utredande karaktär och därmed bidra till det ökande kompetensbehov som samhällsutvecklingen kräver. Med den grundläggande behörighet som vi föreslår blir det än viktigare att betona att eventuella särskilda behörighetskrav bara ska innebära en precisering av de specifika förkunskaper som behövs för en viss doktorsutbildning, och inte en allmän höjning av det grundläggande behörighetskravet. Särskild behörighet ska nor- malt kunna uppnås inom ramen för den grundläggande behörig- heten, om det inte finns skäl för t.ex. viss yrkeserfarenhet. Det bör förtydligas i högskoleförordningen att förkunskapskraven ska vara helt nödvändiga för att doktoranden ska kunna tillgodogöra sig utbildningen. 6.4Treårig doktorsutbildning eller fyraårig? Som en konsekvens av resonemanget att öka den grundläggande behörigheten för antagning till doktorsutbildning ställs frågan om forskarutbildningens omfattning på sin spets. gäller att doktorsexamen teoretiskt ska kunna uppnås efter totalt utbildning, vilket är en av de kortaste studietiderna i . Den verkliga studietiden är väsentligt längre av flera skäl. Studenterna väljer längre grundutbildning i sina examina och kraven för tillträde till forskarutbildning sätts högre och högre. Vi har därför funnit SOU 2004:27 Den nya examensstrukturen anledning att föreslå en ökad nominell studietid för doktors- examen, men inte längre än . Under vårt arbete har även framkommit synpunkten att den samlade utbildningen bör förlängas till genom en fyraårig forskarutbildning som bygger på tvåårig masterutbildning. Vår bedömning är att en treårig doktorsutbildning som bygger på fem års tidigare utbildning kan ge minst samma kvalitet som i dagens system. Efter omfattande reformer som genomförts eller pågår i övriga inklusive är det treårig doktorsutbildning som dominerar. I har inom några områden även använts en 4+4-modell parallellt med det formella 5+3-systemet. Vid en utvärdering som genomfördes befanns att de som använde 4+4-systemet föredrog detta medan de som genomförde utbild- ningen som 5+3 föredrog det systemet. Utvärderingsgruppen drog slutsatsen att 4+4-modellen borde betraktas som jämbördig med 5+3-modellen. 4 I bilaga 7 redovisas examensstrukturen inom ett antal relevanta länder. Förutom de nordiska länderna, där denna examensstruktur före- kommer, kan en jämförelse göras med . Där saknas egentligen nationellt normerade studietider. Den översyn som gjordes 1995 föreslog inte införandet av sådana, men påpekade ändå: However, we do believe that the Two Plus Three Plus X model for doctoral education ought to be evaluated and debated within the academic community. The idea is that preparation for a career in research has three discrete phases. The first, which should require no more than 2 years...is for developing a broad command of the field [Master-nivån, vår anm.]. The second, for which the norm might be 3 years, is for making an original contribution to research as reflected in the dissertation. The third, for refining research skills and specialized knowledge that might be required for a first research position, should be left to postdoctoral assignments. Our concern is that the second and third phases [dvs. doktorsutbildningen och den postdoktorala perioden, vår anm.] are often merged in current practice.5 Examensstrukturen blir enligt vårt förslag 3+2+3 år, vilket kombineras med utökade möjligheter till fortsatt forskning efter doktorsexamen genom den nya doktorsanställning som beskrivs i kapitel 10. Vi anser att en sådan struktur driver fram ökad kvalitet på det sätt som beskrivits inledningsvis. De ingående delarna är väl 4Danmarks Forskningsråd, Godt begyndt – forskeruddannelsen i (: Forskningsråd 2000). 5National m.fl., Reshaping the Graduate Education of Scientists and Engineers (: 1995). strukturerade, det finns tydliga regler för vad som gäller för till- träde till doktorsutbildningen och inte minst är doktoranderna väl förberedda och introducerade till vad en doktorsutbildning innebär. Jämfört med dagens forskarutbildning, med i vissa fall 80 poäng som kurskrav, kan inslaget av kurser minskas väsentligt inom den nya doktorsutbildningen. För den nya doktorsutbildningen om 120 poäng föreslår vi att avhandlingsarbetet ska omfatta minst 80 poäng och kurserna minst 20 poäng. Avhandlingsarbetets omfattning är därmed uttryckt på samma sätt som för dagens fyraåriga utbildning. Tiden för själva avhandlingsarbetet i den nya utbildningen behöver inte i egentlig mening bli kortare, men den blir mer komprimerad. Det senare beror dock på i vilken omfattning doktoranden kompletterar sin utbildning med annat arbete på institutionen/motsvarande. Vi anser att en komplettering med undervisning och viss allmän institutionstjänstgöring är ett utmärkt sätt att få viss pedagogisk meritering och dessutom en bred kännedom om akademins förutsättningar och villkor. Omfattningen av sådan verksamhet inom ramen för anställning som doktorand bör kunna omfatta av hel arbetstid, så att en doktorand- anställning på heltid kan innehas . Det bör också fortsatt vara möjligt att inneha anställning som doktorand på deltid, lägst halvtid, och kombinera med annan anställning. Ett exempel på en utbildningsstruktur som liknar den föreslagna är en variant av civilingenjörsutbildning vid tekniska univer- sitet som efter 160 poäng avslutas med ett traineeår för att ge civilingenjörsexamen. Traineeåret är upplagt så att det till karaktä- ren liknar av en forskarutbildning och tillgodoräknas med då forskarutbildningen inleds. Det betyder att utbild- ningstiden efter civilingenjörsexamen är och den totala utbildningstiden till doktor blir 4+1+3 år. I diskussioner med företrädare för näringslivet framförs att en övergång till treårig doktorsutbildning är angelägen.