sou · GSB388 · 2005-01-01 00:00:00 — Av 14 b § följer att det vid marknadsföring av tobaksvaror inte får användas texter, namn, varumärken och figurativa eller andra märken som ger intryck av att en viss tobaksvara är mindre skadlig än andra på förpackningar till tobaksvaror. Sanktionerna mot otillåten marknadsföring finns i 15 § tobakslagen. Av 15 § tobakslagen framgår att en marknadsförings- åtgärd som strider mot 14–14 b §§ vid tillämpningen av vissa bestämmelser i marknadsföringslagen (1995:450), ML, skall anses vara otillbörlig mot konsumenter. En marknadsföringsåtgärd som strider mot bl.a. 14 § första stycket andra och tredje meningen kan medföra marknadsstörningsavgift enligt bestämmelserna i 22–28 §§ ML. Detsamma gäller en marknadsföringsåtgärd som strider mot 14 a § första stycket 2 tobakslagen. För tillsynen över efterlevnaden av bestämmelserna för marknadsföring hänvisas till särskilda regler i ML. När det gäller marknadsföringen av tobaksvaror finns inga föreskrifter av regeringen i förordning eller myndighetsföreskrifter. har emellertid med stöd i bestämmelserna i tobakslagen och överenskommelser med branschen beslutat om riktlinjer (KOVFS 1998:7), se nedan avsnitt 5.1.3. 5.1.3Begreppen reklam och marknadsföring Begreppet reklam syftar i tobakslagen närmast på annonser i media och affischer eller skyltar som syftar till att främja varuförsälj- ningen. I förarbetena till tobakslagen finns exempel på sådana åtgärder som avses (prop. 1993/94:98). Som exempel på reklam anges annonser i press, radio och TV samt på film, affischer och annan skyltning utomhus och i butiker m.m. samt trycksaker för direktutdelning (a. prop. s. 20). Som exempel på marknadsföring som inte är reklam anges varuprover, presenter, pristävlingar, realisationer, exponering av varor på utställningar, ambulerande Marknadsföringen av tobaksvaror m.m. försäljning, försäljning från stånd utanför butiker och annat saluhållande. Begreppet marknadsföring har den mera vidsträckta innebörden, vilket framgår redan av lagtextens ordalydelse (14 § andra stycket tobakslagen, jfr prop. 1999/2000:111 s. 17). I förarbetena har understrukits att begreppet skall ha samma innebörd som i ML (prop. 1977/78:178 s. 47 och 54 och prop. 1992/93:185 s. 57, jfr prop. 1994/95:123 s. 164). Ett skäl härför är att 15 § tobakslagen hänvisar till vissa paragrafer i om sanktioner mot näringsidkare (bestämmelserna om förbud, vite och marknadsstörningsavgift) om marknadsföringsåtgärden skulle strida mot tobakslagen. Med begreppet marknadsföring avses marknads- föringslag reklam och andra åtgärder i näringsverksamhet som är ägnade att främja avsättningen av och tillgången till produkter (3 § ML). Hit hör i första hand reklamåtgärder eller andra handlingar som vänder sig till allmänheten eller en viss grupp av intressenter, exempelvis tidningsannonser och säljbefrämjande åtgärder med allmän inriktning. Begreppet täcker emellertid också åtgärder som är inriktade på enskilda individer, exempelvis muntliga säljargument som försäljare använder vid förhandling med enskild kund. Även själva saluhållandet av en vara omfattas av begreppet marknadsföring. Det gäller även om saluhållandet är rent passivt. Begreppet omfattar dock inte bara avsättningsfrämjande åtgärder utan också inköps- eller andra anskaffningsfrämjande åtgärder, dvs. sådana åtgärder som riktas bakåt mot t.ex. kreditgivare eller leverantörer (2 § ML). Det är i första hand fråga om åtgärder som en näringsidkare vidtar när denne själv efterfrågar varor eller tjänster. har i enlighet med sin instruktion, och i anslutning till bestämmelserna i bl.a. 14 och 15 §§ tobakslagen utfärdat riktlinjer för marknadsföring av tobaksvaror till konsumenter (KOVFS 1998:7). Dessa riktlinjer har som huvud- syfte att precisera kravet på särskild måttfullhet vid marknadsföring av tobaksvaror och att främja en enhetlig tillämpning av denna regel. För iakttagandet av riktlinjerna ansvarar tillverkare, importör eller annan näringsidkare som marknadsför tobaksvaror samt Marknadsföringen av tobaksvaror m.m. anställd hos näringsidkaren och annan som handlar på närings- idkarens vägnar. riktlinjer omfattar föreskrifter om hur marknadsföringsåtgärderna inte får vara, nämligen aggressiva, övertalande eller sådana att de väcker särskild uppmärksamhet (p. Vidare innebär kravet på särskild måttfullhet enligt att marknadsföringen skall präglas av stark återhållsamhet, relevans och saklighet i vissa angivna avseenden (p. Slutligen anges vissa otillåtna marknadsföringsmetoder för att bl.a. kravet på särskild måttfullhet skall säkras (p. Här görs skillnad på begränsningar som avser reklambäraren (reklamkanal) respektive reklammetoden. När det gäller otillåten reklambärare kan det t.ex. vara fråga om reklam inom område för sportevenemang för allmänheten (p. 5.1 e). Som en otillåten reklammetod räknas demonstrationer av tobaksvaror som är särskilt arrangerade eller provutdelning av tobaksvaror. Till syftena med riktlinjerna hör bl.a. att tobaksdebuten bland ungdomar inte skall uppmuntras. Dock tillåts provutdelning av tobaksvara till den som är och är i färd med att köpa en sådan (p. 5.2. a). Utdelning av tobaksprover i samband med tobaksköp är en tämligen vanlig marknadsföringsmetod enligt branschföreträdare. En likartad marknadsföringsåtgärd som tillämpas är s.k. switch. När en tobakstillverkare lanserar en ny produkt eller annars bedriver en kampanj för en viss vara förekommer att butikssäljaren har instruerats att föreslå konsumenten att byta den vara som han eller hon efterfrågar mot tillverkarens vara. Denna form av marknadsföring behandlas inte i nämnda riktlinjer. En uttryckligen tillåten marknadsföringsmetod är kombinations- erbjudande med tobakstillbehör av obetydligt värde (p. 5.2. c) Även denna metod förekommer och det är då ofta fråga om att den som köper ett paket cigaretter även erhåller en cigarettändare. På och vid säljstället skall marknadsföringen vara underkastad de generella begränsningarna, dvs. åtgärderna skall uppfylla kravet på särskild måttfullhet. Reklam utanför säljstället får förekomma endast på säljställets fasadytor och på sedvanlig utstickande butiksskylt (p. Den totala reklamytan får uppgå till högst , dock uppdelad på minst två enheter. Marknadsföringen av tobaksvaror m.m. I 19 § andra stycket tobakslagen finns bestämmelser om de myndigheter som skall utöva den omedelbara tillsynen. Dessa myndigheter är eller den kommunala nämnd som kommunfullmäktige har bestämt. skall utöva den omedelbara tillsynen när det gäller lokaler och andra utrymmen för vilka verket även har den centrala tillsynen. Härmed avses dels vissa lokaler och utrymmen som anges i 2 § tobakslagen och som är upplåtna enbart för personal, dels rökfria arbetsmiljöer som anges i 8 § tobakslagen. Den kommunala nämnd som kommunfullmäktige bestämmer skall utöva den omedelbara tillsynen när det gäller bl.a. miljöer och lokaler som har den centrala tillsynen över. Vidare skall nämnden också utöva tillsyn när det gäller handel enligt 12 § tobakslagen, dvs. iakttagandet av åldersgränsen, och när det gäller näringsidkares anmälan om försäljning av tobaksvaror till konsumenter enligt 12 a § samma lag. får enligt 20 § andra stycket tobakslagen meddela de förelägganden eller förbud som behövs för att lagen eller en föreskrift som har meddelats med stöd av lagen skall följas. Enligt 27 § första stycket döms den som uppsåtligen eller av oaktsamhet bryter mot 12 § (18-årsförbudet) för olovlig tobaks- försäljning till böter eller fängelse . I 19 § sista stycket tobakslagen erinras om att för tillsyn över efterlevnaden av bestämmelserna för marknadsföring finns särskilda regler i ML. Genom en ändring i tobakslagen som trädde i kraft infördes i 12 § tobakslagen förbudet att i näringsverksamhet sälja eller på annat sätt lämna ut tobaksvaror till den som inte fyllt (SFS 1996:941). Inledningsvis ålåg det kommunerna att utföra tillsynsuppgifterna när det gällde iakttagandet av 18- årsgränsen utan någon särskild finansieringsmöjlighet. Efterlevnaden var dock bristfällig och regeringen ansåg att det borde införas en anmälningsplikt för näringsidkare som säljer tobak i kommunen (prop. 2001/02:64 s. 48). Som bakgrund till förslagen angavs att , den dåvarande centrala tillsynsmyndig- heten på området, lät genomföra en studie av hur tillsynen Marknadsföringen av tobaksvaror m.m. organiserats och fungerar (a. prop. s. 46). Resultaten visade att tillsynen skedde med varierande intensitet på såväl läns- som kommunnivå. Det noterades bl.a. att merparten av kommunerna vid det tillfället () inte hade något register över försäljningsställen för tobak i kommunen. Kommunerna beskrev också att det ofta saknades tillräckliga resurser för ett effektivt tillsynsarbete. Ett system med anmälningsplikt i kombination med en avgiftsfinansierad tillsyn bedömdes tillräckligt för att uppnå att åldersgränsen för inköp av tobaksvaror efterlevdes på ett bättre sätt (a. prop. s. 48). underströk att efter- levnaden av 18-årsgränsen för att få köpa tobaksvaror otvivelaktigt var bristfällig och att ett anmälningssystem borde kunna förbättra denna efterlevnad och såg därför positivt på att kommunerna gavs möjlighet att få information om var och av vem tobaksvaror säljs. Utskottet tillstyrkte således förslagen och beslutade lagändringarna (bet. 2001/02:SoU8, rskr. 2001/02:235). Den eller de nämnder som kommunen bestämde fick fr.o.m. uppgiften att utöva den omedelbara tillsynen även när det gäller anmälan enligt 12 a § tobakslagen. Enligt en särskild övergångs- bestämmelse skulle den som i näringsverksamhet sålde tobaksvaror till konsumenter göra sådan anmälan som avsågs i 12 a § tobakslagen. Därutöver fick kommunen möjlighet att finansiera sina tillsynsinsatser på området. Enligt 19 a § tobakslagen fick alltså en kommun möjlighet att ta ut avgift för sin tillsyn av den som bedriver anmälningspliktig näringsverksamhet med tobaksvaror (SFS 2002:281). Som en förutsättning för denna tillsyn gäller alltså att det åvilar näringsidkaren att anmäla försäljningen. I den ovannämnda prop. 2001/02:64 framhöll regeringen att man avsåg att noga följa att de föreslagna åtgärderna i tillräcklig grad förbättrar efterlevnaden av åldersgränsen. Om efterlevnaden inte förbättrades borde övervägas att införa bestämmelser om försäljningsförbud motsvarande de som finns i alkohollagen, jfr 7 kap. 21 § alkohollagen (1994:1738). Huvudinriktningen av den kommunala tillsynen över tobaksförsälj- ningen borde enligt propositionen vara rådgivning och informa- tion. Erfarenheter från livsmedels- och folköltillsynen borde så långt möjligt tas till vara. Det åvilade att i egenskap av central tillsynsmyndighet över efterlevnaden av åldersgränsen bistå kommunerna så att tillsynen kunde ske på ett effektivt och informativt sätt. När det gäller tillsynsavgifter Marknadsföringen av tobaksvaror m.m. uttalade regeringen bl.a. att minderårigas fortsatt höga tillgång till tobak var oroande. En mera aktiv tillsyn av butikernas tobaksförsäljning var därför enligt regeringens uppfattning angelägen. Det finns bestämmelser om egentillsyn respektive egenkontroll på en rad områden där verksamheten kan riskera olägenheter för människor. Som exempel kan nämnas inom området för miljötillsyn enligt (MB). Den som bedriver verksamhet eller vidtar åtgärder som kan befaras medföra olägenheter för människors hälsa eller påverka miljön skall fortlöpande planera och kontrollera verksamheten för att motverka eller förebygga sådana verkningar (26 kap. 19 § första stycket MB). Den som bedriver sådan verksamhet skall bl.a. lämna förslag till kontrollprogram eller förbättrande åtgärder till tillsynsmyndigheten, om tillsyns- myndigheten begär det (26 kap. 19 § tredje stycket MB). Enligt 5 kap. 6 § tredje stycket alkohollagen skall den som bedriver detaljhandel med öl utöva särskild tillsyn (egentillsyn) över försäljningen. För tillsynen skall det finnas ett för verksamheten lämpligt program. 5.2.1Skydd mot viss marknadsföring De allmänna krav som marknadsföringen skall motsvara anges i 4 § ML. Enligt denna paragrafs första stycke skall marknadsföringen stämma överens med god marknadsföringssed och även i övrigt vara tillbörlig mot konsumenter och näringsidkare. I andra stycket sägs att näringsidkaren vid marknadsföringen skall lämna sådan information som är av särskild betydelse från konsumentsynpunkt. Enligt 14 § ML får en näringsidkare vars marknadsföring strider mot god marknadsföringssed eller på något annat sätt är otillbörlig mot konsumenter eller näringsidkare förbjudas att fortsätta med den marknadsföringen eller att vidta någon annan liknande åtgärd. Förbudet skall enligt 19 § förenas med vite, om det inte av särskilda skäl är obehövligt. Marknadsföringen av tobaksvaror m.m. Av 15 § tobakslagen följer såsom angetts ovan att om tobaks- varor marknadsförs i strid mot 14 § tobakslagen, dvs. förbudet mot kommersiella annonser i tidskrifter m.m., är marknadsföringen att anse som otillbörlig och förbud med vite kan aktualiseras. Det fanns tidigare ett likartat förbud mot kommersiella annonser vid marknadsföring av spritdrycker, vin och starköl i periodiska skrifter [2 § tredje stycket dåvarande lagen (1978:763) med vissa bestämmelser om marknadsföring av alkoholdrycker]. finns andra bestämmelser av detta slag i 4 kap. alkohollagen. Av domen i det s.k. Gourmet-målet (dom i mål Dnr B 1/02, MDA 2003:5) framgår att domstolen ansett att det förelegat hinder mot att tillämpa det åberopade förbudet mot alkoholreklam i kommersiella annonser i tidningar. fann att när skyddssyftet ställdes mot förbudets betydelse som handelshinder, måste förbudet betecknas som alltför långtgående och därmed oproportionellt i EG-rättslig mening. Det fanns därmed inte heller grund att ålägga utgivaren av tidskriften något vitesförbud. Någon motsvarande problematik kan knappast uppkomma på tobaksområdet. EG- rätten inkluderar således ett tobaksreklamförbud som motiveras från bl.a. frihandels- och folkhälsoaspekter (avsnitt 3.1). I ML finns även bestämmelser om ålägganden samt om förbuds- och informationsförelägganden. Av 22 § ML framgår slutligen att en näringsidkare får åläggas att betala en särskild avgift (marknadsstörningsavgift), om näringsidkaren eller någon som handlar på näringsidkarens vägnar uppsåtligen eller av oaktsamhet har brutit mot någon av angivna bestämmelser, bl.a. 14 § första stycket andra och tredje meningen eller 14 a § första stycket 2 tobakslagen. Marknadsstörningsavgift får dock enligt 23 § ML inte åläggas någon för överträdelse av ett förbud eller en underlåtelse att följa ett åläggande som har meddelats vid vite enligt ML. Det kan tilläggas att marknadsstörningsavgiften inte kan åläggas anställda eller fysiska personer, vilket däremot är fallet beträffande förbudsförelägganden enligt 14 § ML (jfr prop. 1998/99:134 s. 121). Marknadsstörningsavgiften kan inte heller åläggas någon för en överträdelse av förbudet mot sponsring av program i 7 kap. 9 § radio- och TV-lagen. Marknadsföringen av tobaksvaror m.m. 5.2.2Skydd vid avtal som ingås på distans Lagen (2000:274) om konsumentskydd vid distansavtal och hemförsäljningsavtal genomför ett EG-direktiv (97/7/EG) om konsumentskydd vid distansavtal i svensk rätt. Lagen gäller, såvitt nu är av intresse s.k. distansavtal, dvs. avtal som ingås inom ramen för ett av näringsidkaren organiserat system för att träffa avtal på distans och där kommunikationen uteslutande sker på distans. Lagen gäller också för marknadsföring som syftar till sådana avtal (1 §). Endast tekniker för distanskommunikation skall ha använts och lagen gäller inte om parterna har träffats t.ex. i samband med att avtalet ingåtts för att diskutera avtalsinnehållet (prop. 1999/2000:89 s. 75). Med tekniker för distanskommunikation avses enligt direktivet varje medel som kan användas för ingående av avtal utan att parterna är fysiskt närvarande. Direktivet innehåller en vägledande förteckning över sådana kommunikationsmedel. Utöver dessa kommunikationsmedel har Internet nämnts i propositionen som ett betydelsefullt medel för distanskommunika- tion (a. prop. s. 27 f. och s. 75). I lagen finns bestämmelser om information vid marknadsföring som syftar till distansavtal, om information när ett avtal ingås och om påföljd vid utebliven information (9–12 §§). Näringsidkaren skall informera om bl.a. varans pris, inbegripet skatter och avgifter, leveranskostnader och ångerrätt. Vid utebliven information blir påföljden att tillämpas och informationen skall därvid anses vara sådan information av särskild betydelse som avses i 4 § andra stycket denna lag. 5.2.3Krav på produkters säkerhet Den nuvarande produktsäkerhetslagen (2004:451), som trädde i kraft , syftar till att säkerställa att varor och tjänster som tillhandahålls konsumenter inte orsakar skada på person (1 §). En vara är enligt produktsäkerhetslagen säker, om den vid normal användning och livslängd inte för med sig någon risk för människors hälsa och säkerhet eller bara en låg risk. Denna risk måste dock vara godtagbar med beaktande av hur varan används och skall vara förenlig med en hög skyddsnivå när det gäller människors hälsa och säkerhet (8 § första stycket). Det direktiv varpå lagstiftningen bygger kräver inte att en vara skall vara Marknadsföringen av tobaksvaror m.m. fullständigt säker, utan etablerar en säkerhetsnivå med utgångs- punkt från vad som får anses socialt godtagbart (prop. 2003/04:121 s. 95). Sådana risker hos en vara som samhället får anses ha godtagit, t.ex. att en kökskniv är vass, skall inte i sig leda till att varan bedöms som farlig (a. prop. s. 96). Under förarbetena till den upphävda produktsäkerhetslagen (1988:1604) framhölls att skadligheten hos en vara måste avvika från vad förvärvaren av varan skäligen kunde förvänta sig, för att säkerhetsåtgärder enligt lagen skulle kunna tillgripas (prop. 1988/89:23 s. 75 f.). Konsekvensen härav var att ett ingripande enligt lagen mot generellt skadliga varor, såsom sprit och tobak, inte kom i fråga om det inte gällde produkter som i fråga om skadefrekvens och skadetyp helt avvek från det gängse mönstret. (jfr SOU 2003:82 s. 172). Den nuvarande produktsäkerhetslagens bestämmelser om säkra varor m.m. skall dock inte tillämpas när det gäller risker som omfattas av särskilda säkerhetskrav i någon annan författning eller i en EG-förordning (4 § första stycket). Om speciallagstiftningen på produktsäkerhetsområdet anförs i förarbetena till produkt- säkerhetslagen beträffande tobaksvaror att tobakslagen innehåller bestämmelser om bl.a. varningstexter, produktkontroll och tillsyn och att får meddela de förelägganden och förbud som behövs för att bl.a. angivna bestämmelser skall efterlevas (prop. 2003/04:121 s. 58). Eftersom tobakslagen innehåller dessa särskilda säkerhetskrav är produktsäkerhetslagens bestämmelser om säkra varor m.m. inte tillämpliga. Däremot kan andra bestämmelser i produktsäkerhetslagen som inte har någon motsvarighet i tobakslagen aktualiseras. Det finns inte någon motsvarighet till bestämmelserna om varningsinformation i tobaks- lagen. Om varningsinformation anges i produktsäkerhetslagen att en tillverkare som har tillhandahållit en farlig vara utan dröjsmål skall informera om skaderisken och om hur den kan undanröjas, om det behövs för att förebygga skadefall (14 § första stycket). får meddela de förelägganden och förbud som behövs i ett enskilt fall för att produktsäkerhetslagen och föreskrifter som har meddelats med stöd av lagen skall efterlevas (27 §) i fråga om tobaksvaror är (3 § andra stycket produktsäkerhetsförordningen, 2004:469). Marknadsföringen av tobaksvaror m.m. Skyddet för konsumenter omfattar även möjligheterna att göra ett väl grundat val av vara och en viktig faktor är priset på varan. Enligt prisinformationslagen (1991:601) har lagen till ändamål att främja en god prisinformation till konsumenter (1 §). Prisinformation skall lämnas när en näringsidkare marknadsför bestämda varor eller tjänster, med undantag för försäljning på auktion (4 §). Priset skall bl.a. anges skriftligen om konsumenten inte kan få upplysningen på annat likvärdigt sätt (5 § första stycket). Förutom försäljningspris skall i allmänhet även ett jämförpris anges. Näringsidkaren är skyldig att ange priset så att det klart framgår för konsumenten vilken vara eller tjänst som informationen avser (9 §). För över- trädelser gäller att om en näringsidkare inte lämnar prisinformation enligt prisinformationslagen, skall ML tillämpas och informationen skall därvid anses vara sådan information av särskild betydelse som avses i 4 § andra stycket ML. 5.3Bestämmelser om reklam och sponsring i radio och TV åtog sig redan genom som trädde i kraft , att följa rådets direktiv /552/EEG av om samordning av vissa bestämmelser som fastställts i medlemsstaternas lagar och andra författningar om utförandet av sändningsverksamhet för television. Direktivet genomfördes i svensk rätt bl.a. genom lagen (1992:1356) om satellitsändningar av televisionsprogram till allmänheten. finns bestämmelserna i radio- och TV-lagen (1996:844). Direktivet reglerar TV-sändningar avsedda för allmänheten oavsett med vilken teknik – marknätet, kabelnätet eller satellit – som sändningen når allmänheten. Även kodade sändningar, som sändningar i betal-TV, omfattas av regelverket. Direktivets ansvarsregler utgår i första hand från att det är det land där programbolaget har sitt säte som skall se till att sändningarna är förenliga med direktivets bestämmelser (den s.k. sändarlandsprincipen). Om programbolaget inte har sitt säte i ett EU-land, ansvarar det EU-land som upplåtit frekvens, upplänk eller satellitkapacitet. Detsamma gäller även stater inom det Europeiska ekonomiska samarbetsområdet (EES) Marknadsföringen av tobaksvaror m.m. I direktivet finns reglering om bl.a. reklamens utformning, omfattning och placering. Vidare föreskrivs att programbolag skall vara lätta att identifiera och att det måste finnas information om vad som är reklamprogram respektive sponsrade program. Genom och rådets direktiv /36/EG om ändring av det ursprungliga direktivet har regleringen på området kompletterats. Radio- och TV-lagen reglerar ljudradio- och televisionssändningar till allmänheten som är avsedda att tas emot med tekniska hjälpmedel (1 kap. 1 § första stycket). Lagen är med visst undantag tillämplig för sändningar genom tråd endast om sändningen når fler än 100 bostäder (1 kap. 3 § första stycket). Den omfattar också bl.a. satellitsända TV- och ljudradioprogram i vissa fall. I princip är yttrandefrihetsgrundlagens, YGL, bestämmelser tillämpliga på de sändningar som avses i radio- och TV-lagen. Bestämmelserna i gäller dock inte, med undantag för 1 kap. 2 och 3 §§ YGL, för sådana sändningar genom tråd som når endast 100 bostäder eller färre (1 kap. 3 § andra stycket jämfört med 1 kap. 6 § tredje stycket YGL). Det särskilda meddelarskyddet respektive skyddet mot censur m.m. gäller alltså alltid. Av förarbetena till 1 kap. 3 § radio- och TV-lagen framgår att avgränsningen avser att sändningar på sjukhus, sportanläggningar, arbetsplatser, varuhus och hotell inte skall räknas in (prop. 1995/96:160 s. 68). Bestämmelserna om reklam och annan annonsering finns i 7 kap. radio- och TV-lagen. När det gäller marknadsföringen av tobaks- varor finns vissa särskilda bestämmelser i radio- och TV-lagen, dock att regleringen är olika för reklam och för sponsring. Vad avser reklam anges att bestämmelser om förbud mot reklam för tobaksvaror finns i tobakslagen. Det som avses är förbudet för en näringsidkare som marknadsför tobaksvaror till konsumenter att använda kommersiella annonser i ljudradio- eller TV-program. Begränsningen till kommersiella annonser följer av 1 kap. 12 § YGL jämförd med 1 kap. 9 § TF, se ovan avsnitt 4.1.5 och 4.2.2. Detsamma gäller TV-sändningar över satellit som omfattas av radio- och TV-lagen (14 § tobakslagen).