sou · GSB3131d2 · 2005-01-01 00:00:00 — gande utan viteshot att lämna uppgifter bör således inte anses stå i strid med rätten att vara passiv. Om medverkan sker frivilligt och den förelagde lämnar upp- gifter av egen vilja utgör det inte några problem. En anklagad har rätt att själv välja om och i så fall hur han eller hon vill med- verka i en utredning. En anklagad i ett brottmål som väljer att medverka kan exempelvis i vissa fall erhålla lättnader vid straff- mätningen (29 kap 5 § första stycket 3 ). För att kunna göra valet mellan att frivilligt lämna uppgifter eller att utnyttja sin rätt att vägra lämna uppgifter krävs att den anklagade känner till sina rättigheter. Då förelägganden om att inkomma med upplysningar som kan vara belastande meddelas en anklagad bör därför denne lämnas en upplysning om sin rätt att inte medverka. Att införa krav på att sådana upplysningar skall lämnas kan inte anses vara främmande i svensk rätt. Det finns moment av detta i bland annat 36 kap. 14 § rättegångsbal- ken som anger att vittne skall erinras om sin rätt att vägra yttra sig om omständigheter som skulle röja att vittnet begått brott. Rätten att upplysas om sina rättigheter, såsom den att vara tyst, finns även inskriven i processordningarna för olika internatio- nella domstolar som upprättats (se t.ex. artikel 55.2 b i Romstadgan för ). Det ligger således väl i linje med utvecklingen av rättssäker- hetsfrågor på internationell nivå att kräva att sådana upplys- ningar lämnas. En fråga är hur man skall se på framtvingandet av uppgifter från någon annan än den anklagade. Själva kärnan i rätten att vara passiv avser rätten att inte behöva medverka till att man själv döms för brott. Det är således i förhållande till den ankla- gade som förbudet att framtvinga uppgifter gäller. Det lagför- slag som den danska lämnat re- glerar även frågan om uppgiftsskyldighet för andra än den an- klagade. Sådan uppgiftsskyldighet får enligt förslaget endast gälla i den omfattningen upplysningarna eftersöks för att an- vändas i behandlingen av andra frågor än fastställande av straff. Något avgörande från föreligger inte i frågan och det kan därför inte sägas att en dylik begränsning följer av . Det finns fall där förhållandet mellan olika subjekt är sådant att det skulle kunna innebära ett kring- gående av rätten att vara passiv om uppgiftsskyldighet skulle an- ses föreligga. Om t.ex. överträdelser har skett inom ett företags verksamhet och företagets ställföreträdare är misstänkta för brott, talar övervägande skäl mot att uppgifter framtvingas från företaget. Det är också den ståndpunkt som lagstiftaren intagit på skattesidan när det gäller utformningen av vitesförbudsregler där. Alltså, rätten att vara passiv förbjuder i vissa fall att uppgif- ter tvingas fram genom vites-, straff- eller annat sanktionshot. Den medför inte förbud att ställa frågor eller att inhämta upp- gifter från annat håll än från den anklagade. 6.2.3 Ett vitesförbud i balken? Frågan om vitesförbud i dessa situationer är inte unik för miljö- rätten och det finns skäl som talar för att den heller inte bör sär- regleras inom den miljörättsliga regleringen. Förhållningssättet bör vara lika inom de olika förvaltningsrättsliga områdena och en reglering bör ske gemensamt. En regel om förbud att vitesfö- relägga den som är anklagad för brott bör införas i någon av de för förvaltningen generellt gällande regleringarna, såsom för- valtningslagen eller viteslagen. Skulle en vitesförbudsregel infö- ras i förefaller den närmast höra hemma i ett nytt andra stycke i 26 kap. 14 §. Den skulle kunna ha följande ly- delse: Ett föreläggande får inte förenas med vite, om den som fö- reläggandet avses riktas till, eller om denne är en juridisk per- son, ställföreträdare för denne, är anklagad för en gärning som är straffbelagd eller kan leda till miljösanktionsavgift och före- läggandet avser utredning av en fråga som har samband med den gärningen. Om ett föreläggande utfärdas i ett sådant fall, skall erinras om att föreläggandet inte innebär någon skyldighet att lämna uppgifter eller tillhandahålla handlingar som kan använ- das som bevisning för att den som föreläggandet riktas till eller ställföreträdare för denne har begått en gärning som är straff- belagd eller som kan leda till miljösanktionsavgift. 6.2.4 Vad innebär ett vitesförbud på miljöområdet? Ett praktiskt fall på miljöområdet kan vara att en tillsynsmyn- dighet polisanmält ett förorenande utsläpp som ett misstänkt miljöbrott enligt 29 kap. 1 § och att åtgärder där- efter behöver vidtas i det förorenade området. Rätten att vara passiv kan i ett sådant fall begränsa tillsynsmyndighetens möj- lighet att tvinga fram uppgifter från den misstänkte, t.ex. fastig- hetsägaren eller verksamhetsutövaren. Det krävs dock att det finns en konkret misstanke mot en viss person. Att tillsynsmyndighetens syfte med uppgiftsinhämtandet i och för sig är att se till att nödvändiga försiktighetsåtgärder vidtas och inte att inhämta bevis för att den misstänkte skall fällas till ansvar torde inte ha någon avgörande betydelse i frå- gan. Det går inte att bortse från att uppgifter som inhämtas kan ligga till grund för sådana utredningar. Ingenting i Europadom- stolens hittillsvarande praxis tyder heller på att syftet med att begära in uppgifterna skulle leda till att uppgiftsinhämtande av känsliga uppgifter för en anklagad godtas. Tvärtom har dom- stolen i flera avgöranden uttryckligen avfärdat argument som har med uppgiftsinhämtandets syfte att göra. Enligt domstolen kan inte de syften som bär upp skatte-, tull- eller terroristlag- stiftningen i en stat rättfärdiga ingrepp i rätten att vara passiv (se bl.a. fallen mot , dom , och Heaney m.fl. mot , dom ). En tolkning av hittillsvarande praxis leder till slutsatsen att om det föreligger en anklagelse om brott bör inte uppgifter som rör den gärning anklagelsen avser tvingas fram från den anklagade, oavsett vilket syfte uppgiftsinhämtandet har och oavsett vilken myndighet som begär in uppgifterna. Att det är en annan myndighet än en brottsutredande som begär in uppgifterna förefaller inte heller haft någon avgörande betydelse. I fallet mot var det tullmyndigheten och i fallet J.B. mot , dom , var det skat- temyndigheten som begärde uppgifter. Huruvida den administ- rativa myndigheten haft behörighet att åtala eller inte har inte spelat någon roll. En tolkning som tillmäter frågan om den ad- ministrativa myndighetens behörighet en avgörande roll skulle innebära en avgörande begränsning i rätten att vara passiv. Det finns inte fog för en sådan uppfattning utifrån den inställning visat genom sina avgöranden. Konsekvenserna av ett vitesförbud i de situationer som beskrivits bör emellertid inte överdrivas. Det bör inte innebära någon oöverkomlig svårighet för tillsynsmyndigheternas arbete. För det första kan föreläggande till den anklagade utan viteshot användas för att få fram uppgifter. Vidare avser vitesförbudet endast den anklagade eller det företag som denne är ställföre- trädare för. Föreläggande till andra kan således användas och förenas med viteshot om det skulle behövas. Myndigheterna kan dessutom använda tvångsåtgärder som inte förutsätter den anklagades medverkan. En fråga är om den anklagade får meddelas ett vitessanktio- nerat föreläggande att vidta åtgärder i stället för ett uppgiftsfö- reläggande. I situationen med det förorenande utsläppet kan t.ex. behov uppstå att förelägga den som är att anse som ankla- gad att vidta saneringsåtgärder. Ett sådant föreläggande kan knappast anses avse att tvinga den anklagade att medverka till fällande dom. Rätten att vara passiv bör inte innebära ett frånta- gande av ansvar för skyldigheten att t.ex. sanera ett förorenat område. Valet mellan uppgifts- och åtgärdsförelägganden aktualiserar även andra avvägningar som skall göras och som kan hänga samman med en annan rättssäkerhetsprincip, nämligen propor- tionalitetsprincipen. Ett åtgärdsföreläggande får inte kräva att åtgärder vidtas som går längre än vad som är rimligt. Innehållet i åtgärdsföreläggandet kan därför fordra att uppgifter och utred- ningar först inhämtas som kan ligga till grund för bedömningen av vilka åtgärder det bör föreläggas om. Att man har hamnat i en situation där en anklagad inte får föreläggas vid vite att lämna uppgifter om den misstänkta gärningen innebär emellertid inte att inga uppgifter kan inhämtas från denne. Som tidigare beskri- vits finns inget hinder mot frivillig medverkan, att uppgifter in- hämtas från annan än den anklagade eller att myndigheten gör andra egna efterforskningar. Inom ramen för straffprocessuella åtgärder kan t.ex. husrannsakan användas. 6.3 Kan den som inte lämnar uppgifter påföras sanktion? har i ett antal domar prövat frågan om det stått i strid med rätten att vara passiv att sanktioner riktats mot enskilda på grund av deras vägran att lämna uppgifter. I fallet mot hade klaganden som var misstänkt för skatte- och valutabrott dömts att betala böter för att han inte överlämnat handlingar om sina tillgångar i utlandet till tullmyn- digheterna. ansåg att brott mot artikel 6 fö- relåg eftersom myndigheterna försökt tvinga klaganden att till- handahålla bevis om de brott denne misstänktes för. På liknande sätt bedömde domstolen det vara i strid med artikel 6 i fallet J.B mot att klaganden dömdes till böter för att inte ha följt skattemyndighets föreläggande att lämna information rörande vissa investeringar. Myndigheterna hade enligt domstolen sökt tvinga J.B. att lämna upplysningar som eventuellt skulle ha av- slöjat att han gjort sig skyldig till skattebrott, vilket inte var för- enligt med artikel 6. I fallen Heaney och McGuinnes respektive mot , som alla gällde misstänkta IRA-män som gripits i anslutning till våldsdåd, fann att det stred mot artikel 6 att de klagande dömts till fängelsestraff på grund av deras vägran att uttala sig om sina förehavanden . Från svensk rättspraxis kan rättsfallet NJA 2001 s. 563 näm- nas. Där ansågs den som ålagts att beediga en konkursboupp- teckning ha rätt att vägra göra detta med hänsyn till att de upp- gifter som han skulle lämna under ed kunde avslöja att han be- gått brott och kunde komma att användas som bevis mot ho- nom i en kommande rättegång. Enligt får det numera anses fastslaget att det inte är förenligt med artikel 6 att någon under straffansvar åläggs att lämna sådana uppgifter. I ett tidigare mål, NJA 1991 s. 123, blev utgången en annan. Att en person har rätt att vägra lämna uppgifter eller tillhan- dahålla material som skulle belasta honom eller henne innebär inte att denne är skyddad mot tvångsåtgärder såsom t.ex. hus- rannsakan (RÅ 1996 ref. 97). Det är ju i så fall inte den miss- tänkte utan myndigheterna som skaffar fram informationen. Det centrala i rätten att vara passiv är respekt för den anklaga- des vilja. Det förefaller inte finnas några avgöranden avseende frågan om sanktionerade uppgiftsskyldigheters förhållande till rätten att vara passiv just på miljöområdet i svensk rättspraxis eller i praxis. Från engelsk rättspraxis kan nämnas House of Lords avgörande i det s.k. Green-målet. Ärendet av- såg en judicial review (ung. lagprövning) av en bestämmelse om uppgiftsskyldighet som var sanktionerad med upp till fängelse i straffskalan. Bestämmelsen om uppgiftsskyldighet ansågs i det fallet rättsenlig och inte stå i strid med passivitets- rätten. Inom den svenska miljörätten är uppgiftsskyldigheter sank- tionerade på olika sätt; genom vite, miljösanktionsavgift eller straff. I alla dessa fall kan den situationen uppstå att sanktionen inte bör utdömas eftersom det skulle strida mot rätten att vara passiv och att inte behöva lägga fram belastande material mot sig själv. Ytterst är detta en tillämpningsfråga, en bedömning får göras i varje enskilt fall om det föreligger en anklagelse om brott, om uppgifterna som efterfrågas har samband med den gärning som anklagelsen avser och om detta i så fall hindrar att sanktion i någon form döms ut. I princip torde det vara samma bedömningar som görs oavsett vilken form av sanktion som aktualiseras, dvs. oavsett om det är vite, miljösanktionsavgift eller straff som kan komma ifråga. Är det fråga om en uppgift som kan komma att belasta den anklagade bör inte någon sank- tion påföras. Detta innebär inte att uppgiftsskyldigheter måste vara osanktionerade eller att alla sanktionerade uppgiftsskyldigheter är olagliga. Det innebär endast att det finns vissa situationer då sanktion inte kan utdömas i de fall det skulle innebära ett framtvingande av belastande uppgifter för en uppgiftsskyldig som är att anse som anklagad. Regelsystemet som sådant kan således inte anses vara oförenligt med . Det är emellertid viktigt att se till att tillämpningen av systemet inte i enskilda fall strider mot konventionen. Det kan förtjäna att påpekas att rätten att inte belasta sig själv endast avser uppgifter som är eller kan vara belastande för den som lämnar dem. Vidare ger denna rätt aldrig en rätt att lämna felaktiga eller vilseledande uppgifter. Inte heller ger den en rätt att underlåta att lämna uppgifter alls. Endast i de delar uppgifterna kan komma att belasta den anklagade i en brott- målsprocess eller motsvarande gäller rätten att inte tvingas lämna uppgifter. Om t.ex. en verksamhetsutövare skulle vägra att ge in en miljörapport under invändning att uppgifterna som skall lämnas i rapporten skulle kunna komma att belasta denne är det knappast hållbart utan att det föreligger en konkret misstanke om brott. Inte heller om det föreligger en konkret och objektivt grundad anklagelse om t.ex. villkorsbrott i form av överutsläpp torde verksamhetsutövaren med ansvarsfriande verkan kunna hävda rätt att underlåta att lämna in rapporten i dess helhet. Rätten att vara passiv torde i ett sådant fall med nå- gon möjlighet till framgång endast kunna åberopas i förhållande till de delar av rapporten som efterfrågar de känsliga uppgif- terna. 6.4 Hur kan uppgifter som tvingats fram användas? Om uppgifter på något sätt tvingats fram från någon uppkom- mer frågan om de får användas som bevis mot denne inom ra- men för ett brottmålsförfarande eller motsvarande. Eftersom miljösanktionsavgiften i dessa avseenden bör jämställas med brott handlar det också om sådana uppgifter får ligga till grund för beslut om miljösanktionsavgift. Inom svensk processrätt har som huvudregel ansetts gälla att allt som har ett bevisvärde får förebringas som bevis och att be- visföringen således är fri (35 kap. 1 § första stycket rättegångs- balken). Detta har i princip ansetts vara fallet även när ett bevis inte har tillkommit i föreskriven ordning eller oklarheter förele- gat om hur det tillkommit. har i ett avgjort mål där en del av bevisningen bestod i s.k. överskotts- information som erhållits vid hemlig telefonavlyssning, kon- staterat att det inte finns något hinder vare sig enligt rätte- gångsbalken eller mot att tillåta åberopan- det av en utredning som framskaffats på ett sätt som inte är för- enligt med . En annan sak är enligt att det framgår av praxis att det kan vara konventionsstridigt om en sådan utredning varit den enda bevisning som legat till grund för en fällande dom. Av praxis framgår att det är en helhets- bedömning som skall göras. Den centrala frågan är om rätte- gången som helhet betraktad varit rättvis. Att bevis som legat till grund för en fällande brottmålsdom skaffats fram på ett sätt som är oförenligt med kan – men måste inte – innebära att rättegången inte varit rättvis. Av betydelse är bland annat om denna bevisning utgjort den enda bevisningen mot den tilltalade. I fallet mot Förenade , dom , förelåg enligt brott mot arti- kel 6. Fallet gällde en offentlig undersökning som syftade till att klarlägga om aktiekurserna manipulerats i samband med en stor affärstransaktion. , som hade en ledande befattning i ett av de berörda bolagen, förhördes under utredningen och var enligt engelsk lag skyldig att besvara de frågor som ställdes av utredarna. Denna skyldighet var straffsanktionerad med upp till fängelse. Utredningen ledde till att åtalades för brott, och vid rättegången åberopades som bevis mot honom de uppgifter som han lämnat under den utredning som föregick åtalet mot honom. konstaterade att det vis- serligen inte förelegat en anklagelse mot i konventio- nens mening för förhören. Likväl stod det enligt domstolen i strid med konventionen att i den efterföljande straffbehandlingen läsa upp utskrifter från dessa förhör och åberopa dessa mot . hade därigenom enligt domstolen i strid med artikel 6 tvingats att bidra till en fällande dom mot sig själv. Utgången blev densamma i fallet I.J.L m.fl mot Förenade , dom , som också rörde en undersökning i anledning av misstänkta aktie- manipulationer. I båda dessa fall lade domstolen vikt vid att uppgifterna utgjorde en väsentlig del av åklagarens bevisning. Även här kan det finnas anledning att återkomma till miljö- rapporterna. Om innehållet i en miljörapport visar att villkors- överträdelse skett, uppstår frågan om dessa uppgifter får använ- das i ett brottmålsförfarande avseende villkorsbrott. Miljörap- porter används generellt inom miljörätten. Skyldigheten att lämna miljörapport utgör en del av det administrativa systemet på miljöområdet och förutsätter inte misstanke om oegentlig- heter. Det är således inte en uppgiftsskyldighet som uppkom- mit i en viss situation sedan oegentligheter eller misstanke om oegentligheter uppstått. I detta avseendet föreligger en skillnad jämfört med det ovan refererade Saundersmålet där skyldighe- ten att lämna uppgifter hade uppstått sedan misstanke om oe- gentligheter uppstått, även om misstankarna inte vid tiden för förhöret var riktade just mot . Av betydelse är om uppgiftslämnandet är sanktionerat, dvs. om uppgifterna kan an- ses ha framtvingats av den enskilde. Det är endast framtvingade uppgifter som är problematiska. Om t.ex. den misstänkte har gjort egna utredningar som denne frivilligt lämnar över innebär det inte några problem att använda detta material i en efterföl- jande brottmålsprocess. Eftersom det är en helhetsbedömning som skall göras blir en viktig fråga vilken betydelse uppgifterna har som bevisning. Ut- gör de en väsentlig del av bevisningen kan problem uppstå. Uppgifter som någon tvingats att lämna får som regel inte an- vändas i en brottmålsrättegång om de utgör den enda eller en väsentlig del av bevisningen. Det är därför viktigt för en åkla- gare i en straffprocess att söka få fram så mycket annan bevis- ning som möjligt. Annan utredning vid sidan om kan reparera skadan med framtvingade uppgifter. Den bedömning som görs utifrån är en bedömning av om rättegången som helhet varit rättvis. I hel- hetsbedömningen vägs in frågor om bland annat när uppgifts- skyldigheten uppstod, om uppgifterna framtvingats genom vi- tes-, fängelse- eller annat sanktionshot, om uppgifterna utgjort en väsentlig del av bevisningen och om hur försvarets rättighe- ter i övrigt tillvaratagits. Även i frågan om användandet av uppgifter som framtving- ats blir det en rättstillämpningsfråga. Att reglera dessa situatio- ner, dvs. hur uppgifter får användas som bevis, framstår som främmande för svensk rättstradition med den här gällande prin- cipen om fri bevisföring. Det är möjligt att rättsutvecklingen kommer att leda till en ökad formalisering av bevisrätten också i vårt land. Till dess får bedömningarna läggas i händerna på de rättstillämpande myndigheterna. Det får förutsättas att dessa myndigheter följer utvecklingen av tillämpningen av Europa- konventionen. Förhör, uppgiftsskyldighet och gryningsräder kan kalla den som förväntas kunna lämna upplysningar i ett ärende enligt KL till förhör. Själva kallelsen kan förenas med vite. Någon skyldighet att yttra sig vid för- höret finns dock inte för andra än företrädare för företag. Företagen är skyldiga att ge de uppgif- ter som behövs för verkets utredningar. Verket kan också kräva information från kommuner och landsting om kostna- der och intäkter i deras verksamheter. Uppgiftsskyldigheten kan förenas med vite. Om har anledning att misstänka att en överträdelse har skett, kan verket ansöka hos om att få genomföra en undersökning hos företagen i fråga, en s.k. gryningsräd. Vid en gryningsräd kommer ver- ket i regel oanmält och undersöker om det finns handlingar eller andra dokument som kan bevisa en eventuell överträ- delse av KL. Verket kan också genomföra undersökningar hos företag på begäran av Europeiska kommissionen eller konkurrensmyndigheten i en annan medlemsstat i EU. Ver- ket kan även medverka vid undersökningar som kommissio- nen gör i . Office of och Serious Fraud Office utreder brott i . Det kan noteras att Office of håller förhör med misstänkta. Särskilda regler finns för att garantera den hördes rättigheter. Man skiljer mellan Office of förhör med inslag av tvång och de förhör där den hördes medverkan är av frivillig art. Man har särskilda regler som begränsar möjligheten att i en straffpro- cess använda uppgifter som en tilltalad lämnat under ett för- hör med tvångsinslag. Uppgifter som inhämtats innan någon är misstänkt för brott kan användas fullt ut i brottsutredningen. Därför bör de uppgifter kunna användas som överlämnas till Ekobrotts- myndigheten vid en anmälan om misstanke om konkurrens- brott, utan att artikel 6 i för mänskliga rättigheter lägger hinder i vägen. Även framtvingade uppgifter kan användas som bevisning i en brottmålsrättegång om det inte är den enda eller en vä- sentlig del av bevisningen. I de fall där an- vänder sina egna befogenheter enligt KL parallellt med en brottsutredning, är det viktigt att iakttar de grundläggande principerna om rätten för den misstänkte att inte belasta sig själv, se redovisningen av Miljöbalkskom- mitténs betänkande. Det anförda kräver ingen särskild lagstiftning. 9.11Programmet för eftergift och nedsättning av konkurrensskadeavgift Utredningens bedömning: Programmet för eftergift och nedsättning av konkurrensskadeavgift för företagen kan finnas kvar även om det införs en straffrättslig reglering av konkurrensbrott. Dock kommer programmets funktion att avslöja karteller att till stor del gå förlorad. får på talan av be- sluta att ett företag skall betala en särskild avgift (konkur- rensskadeavgift), om företaget eller någon som handlar på företagets vägnar uppsåtligen eller av oaktsamhet har över- trätt förbuden i 6 eller 19 § eller artikel 81 eller 82 i EG-för- draget.21 Konkurrensskadeavgiften skall fastställas till lägst och högst eller till ett högre belopp dock inte överstigande av företa- gets omsättning föregående räkenskapsår. 21 26 § KL. Som har beskrivits närmare i avsnitt 2.9, infördes ett särskilt program för eftergift och nedsätt- ning av konkurrensskadeavgift, 28 a-c §§ KL. Konkurrensskadeavgift får efterges för ett företag som har överträtt förbudet mot konkurrensbegränsande samarbete mellan företag, om företaget anmäler överträdelsen till Kon- kurrensverket innan verket har fått tillräckligt underlag för att ingripa mot överträdelsen och något annat företag som deltagit i överträdelsen inte har gjort anmälan tidigare. Före- taget skall också lämna all information om överträdelsen som företaget har tillgång till. Förutsättningar för eftergift är vidare att företaget samarbetar fullt ut med under utredningen av överträdelsen och har upphört eller efter sin anmälan upphör att med- verka i överträdelsen. Konkurrensskadeavgift får dock inte efterges, om företaget har haft den ledande rollen i överträ- delsen och det med hänsyn till omständigheterna därför är uppenbart oskäligt med eftergift. Vid sidan av reglerna om eftergift får konkurrensskadeav- giften sättas ned om ett företag i väsentlig mån har underlät- tat utredningen av den egna eller andras medverkan i överträ- delsen. Har så skett i högst väsentlig mån, får avgiften efter- ges på den grunden. Enligt förarbetena är syftet med programmet följande.22 Genom programmet skall avslöjande och bekämpandet av olagliga karteller främjas.