sou · GSB327d3 · 2005-01-01 00:00:00 — Annorlunda ut- tryckt: inom den växande och redan stora gruppen forskarstu- derande kan det tänkas finnas skäl att urskilja en delgrupp, som verkligen är inställd på att ägna sig åt fortsatt forskning och en annan delgrupp för vilken det snarare handlar om en högkvalifi- cerad allmän utbildning. I brist på större empiriskt underlag än enskilda egna iakttagelser vågar jag inte ens anställa gissningar om huruvida detta är en acceptabel hypotes eller ej, men den förefaller mig rimlig. Om så är fallet, synes det viktigt att man på ett tidigt stadium av forskarutbildningen möjliggör en differentiering efter de linjer som här antytts. De som i första hand ser verksamheten som en allmän kvalificerad intellektuell träning och metodträning torde ha intresse av att lägga accent på breddat kunskapsunderlag, medan de rena forskarstuderande har intresse av att tidigt börja med den problem- lösning som de vill fortsätta med. Ett betydande inslag av gemen- samt kunskapsinhämtande bör användas för att hålla grupperna samlade och säkra deras interna kommunikation, och den mer allmänt hållna metodträningen bör också kunna vara gemensam för de båda huvudkategorierna. Differentieringen bör inte innebära att slutgiltiga beslut träffas förrän men bör å andra sidan framför allt ge de klart forskningsinriktade möjlighet till en tidig start. En differentiering efter här antydda linjer bör möjliggöra ett antagningsförfarande som är mer formaliserat och därmed mer till- fredsställande från rättssäkerhetssynpunkt än nu tillämpad ordning. kräver problemen kring antagningen fördjupat över- vägande, som inte kan äga rum här. Mellan den helt privata hand- plockningen, som var både försvarbar och rimlig i det mycket begränsade system (begränsat både i fråga om tillgängligt rekryte- ringsunderlag och i fråga om karriärmöjligheter) som länge känne- tecknade det svenska forskningsväsendet å ena sidan och det starkt formaliserade system med inträdesprov i hård konkurrens (con- cours) som präglar framför allt franskt utbildningsväsen bör det vara möjligt att finna medelvägar, som inte innebär en mekanisk tillämpning av betygskriterier och heller inte det godtycke som korta intervjuer o.d. kan leda till. En kombination av lärar- omdömen, helst nog i betygsform, något skriftligt prov av mer allmän karaktär och intervjuer skulle kunna tänkas i de fall där konkurrensen verkligen kräver starka urvalsmekanismer. Även om differentieringen givetvis bör beaktas vid antagningen bör denna inte leda till att en grupp av forskarstuderande från början uppfattas som indelad i A- och B-lag. Samarbetsformer mellan högskolor utan examensrätt och universitet Önskvärdheten att undvika A- och B-lag inom samma verksamhet måste hållas i minnet när man överväger vilken roll som skulle kunna tilldelas de högskolor som inte har fakultetsorganisation i den framtida forskarutbildningen. Frågan torde bli brännande om planerna på en fördubbling av antalet forskarstuderande genom- drives. Det finns självfallet ingen som helst förnuftig anledning att hålla tillbaka högkvalificerad verksamhet där sådan visas före- komma eller visar sig klart möjlig att genomföra. Teoretiskt skulle det kunna tänkas att en utlokalisering av vissa moment i en forskarutbildning ägde rum till en högskola, t.ex. om där finns en eller flera särskilt framstående forskare på ett visst område eller om där eljest bedrivs erkänt god verksamhet inom ett visst fält. Det är emellertid svårt att konkretisera sådana idéer på ett sätt som låter sig genomföras med rimlig förutsebarhet, planmässighet och administrativ enkelhet. Personberoendet och därmed sårbarheten skulle vara betydande. Nackdelarna med splittring av knappa resurser utgör ett klart hinder i fråga om laborativa ämnen. Det förnuftigaste sättet att integrera högskolorna i forskar- utbildningen förefaller att vara att skapa generösa villkor för de studerande vid dessa som arbetar på nivåer ovan grundutbildningen att deltaga i verksamheten vid universiteten och de högskolor som bedriver forskarutbildning. Denna generositet bör också utsträckas till högskolornas lärare, som genom deltagande (på tjänstetid och i övrigt gynnsamma villkor) i de aktiviteter som forskarutbildningen omfattar skulle kunna öka sin kompetens och eventuellt fullborda egen forskarutbildning. I övrigt bör det råda stor frihet, och finnas särskilda ekonomiska resurser, för såväl universiteten och de forskande högskolorna som de icke-forskande högskolorna att finna samarbetsformer som är lämpliga och värdefulla i det enskilda fallet. kan ge exempel på flera sådana initiativ som visat sig fruktbara (ett må nämnas: det s.k. professors- programmet som genomfördes i samarbete mellan och den dåvarande högskolan i ). I diskussionen om forskarutbildningen har forska- skolor spelat en betydande roll, och den erfarenhet som samlats förefaller att ge vid handen, att den speciella form av organiserad forskarutbildning som sådana skolor innebär (de är för övrigt ganska olika till sin utformning, vilket inte kan närmare utvecklas här) kunnat uppvisa goda resultat. Det förefaller sannolikt att forskarskolor kommer att användas och kanske spela en ännu större roll än . Onekligen framstår sådana temporära och smidiga organisatoriska anordningar som tilltalande. En viss risk med forskarskolor ligger emellertid just i karaktären av skola. En utbildningspolitiker talade för ett årtionde sedan om att högskolans grundutbildning hade gymna- sifierats, och utan alla värdeomdömen kan man nog konstatera att man kommit mycket långt från de i det allra närmaste helt fria studier som ännu karakteriserade det svenska högskoleväsendet och att man gått långt i riktning mot skolmässiga undervisningsformer. I dagligt tal hänvisar dagens studenter regelmässigt till den egna seminariegruppen eller års- kullen som klassen, och föreläsningssalen heter klassrummet. Den allmänna amerikaniseringen och umgängesskickets infan- tilisering har sannolikt medverkat, men hur därmed må förhålla sig svarar det betecknade i sak ganska väl mot beteckningen. Man kan konstatera att ett behov nu också inställt sig av skolor även på doktorandnivå, kanske i avvaktan på professorsskolor i en mer avlägsen framtid. Den risk som forskarskolorna frambesvärjer ligger i att deras adepter kan stöpas alltför hårt i en och samma form. På områden där flera olika skolbildningar (här givetvis med annan innebörd än i närmast föregående mening) förekommer och står i konflikt med varandra är det angeläget att de forskar- studerande inte från början infångas av den ena eller andra be- roende på vilka lärare som leder verksamheten. I de fall jag har erfarenhet av har risken för det mesta varit ringa eller eliminerats genom att olika lärare kommit till tals, men klagomål om en viss likriktning och smalspårighet har också förekommit. Ett botemedel mot ensidighet och alltför stort eller tidigt lärar- beroende om man nu fortsätter att utveckla systemet med forskar- skolor är givetvis att dessa leds från ett par lärosäten, vilket tycks ha varit fallet i de lyckade exempel som finns. En fråga som förtjänar att åtminstone övervägas är om man skulle ha intresse av att inrätta någon form av förberedande forskarskolor – frivilliga och öppna för studenter på grundutbildningsnivå från exempelvis tredje studieåret – som en introduktion till en tänkt forskar- utbildning. En sådan förberedande verksamhet skulle med fördel kunna vara gemensam för flera ämnen eller fakulteter och även för flera lärosäten. är det viktigt att de är effektivt ledda och utformade, ställer vissa krav och inte blir något slags vag allmän- bildande hobbyverksamhet. Ett sådant system skulle förutom fördelen att tidigt rekrytera eller åtminstone finna tänkbara rekry- ter till forskarutbildning också genom att stå öppet även för studenter vid högskolor utan forskarutbildning kunna stimulera dem till vidare studier. Klart är emellertid att varje åtgärd av detta slag kräver resurstillskott. Man kan inte med bibehållen realism kräva att det redan med alltför många uppgifter nedtyngda hög- skolesystemet skall utveckla ytterligare aktiviteter utan resursför- stärkningar. God forskarutbildning fordrar förtroende och hänsyn till särarternas betydelse Varje försök att anställa seriösa reflexioner om forskarutbildningen vid ett nutida europeiskt lands offentliga högskolesystem kräver strängt taget minst lika allvarliga överväganden kring den grund- utbildning varförutan den högsta utbildningsnivån är en byggnad på lösan sand, och det är strängt taget lika nödvändigt att i samma andetag reflektera över skolväsendet, som är den ofrånkomliga pålbädden för hela systemet. Det är en fundamental svaghet i alla de välmenta förändringar som genomförts i och annor- städes på forsknings- och utbildningspolitikens område att dessa olika stadier veterligen aldrig samordnats i senare tid. Att införa aldrig så välvisa förändringar i forskarutbildningen är självfallet inte helt meningslöst men det är i hög grad ineffektivt om dessa förändringar motverkas av motsatta utvecklingstendenser inom skolan. Vill man mot denna bakgrund, som ger anledning till mycket stora bekymmer för framtiden, försöka peka på vad som ter sig allra viktigast om och när man avser att försöka förändra forskar- utbildningen i positiv riktning, förefaller mig två punkter att för- tjäna framhållas. För det första måste man avstå från att utöver det absolut nödvändiga detaljreglera eller likrikta verksamheten. Skillnaden i arbetsformer mellan en humanistisk doktorandutbildning och en naturvetenskaplig eller medicinsk med dominerande laborativa in- slag är så stor att de gemensamma nämnarna i författningar och administrativa strukturer måste bli ytterst allmänna och abstrakta om de inte skall vara en tvångströja för den ena eller den andra av dessa verksamheter. För det andra måste grundutbildningen, hur man i övrigt orga- niserar den och vilken kvalitet den i övrigt kan förmås hålla, vara så utformad att den från början ger intellektuell stimulans och till- fällen till utveckling åt de vetenskapligt och allmänintellektuellt mest framstående studenterna. Här har i allmänna ordalag kort nämnts möjligheten av något slags förberedande forskarskola. Vik- tigt är också att framstående vetenskapsmän – ämnespro- fessorerna, om denna term behållit sin betydelse – deltar i grund- utbildningen och i en omfattning som inte är enbart symbolisk. Det finns alltför många distraherande faktorer under de första högskoleterminerna för att vetenskapen skall ha råd att försumma de möjligheter den har att göra sin röst hörd. Forskarutbildningen i ett forskningspolitiskt perspektiv , TeknD, och Fram till och med 1930-talet betraktades i princip inte tillflödet av nya forskare i som något politiskt problem. Upprätt- hållandet av den vetenskapliga kvaliteten i forskarutbildningen var universitetens uppgift, och de dystra utsikterna för akademikernas arbetsmarknad föranledde inte statsmakterna att sätta frågan om forskarutbildningens inriktning och omfattning på den politiska dagordningen. Det fanns ett begränsat behov av forskarutbildade i samhället, och inte heller inom universiteten hade man uppfatt- ningen att antalet tjänster för forskarutbildade borde utökas nämn- värt. Reproduktionen av forskare sågs som en fråga som i grunden handlade om nyrekryteringen av professorer och om professorer- nas arbetsvillkor. Under slutskede förändras denna syn på be- hovet av forskare fundamentalt. Forskningens roll i samhället som en problemlösande och samhällsomdanande kraft börjar nu betonas i högre grad än tidigare, och den universitetsberedning som till- sattes efter kriget talar om vikten för att inte komma på efterkälken i förhållande till den internationella utvecklingen. Arbetsmarknaden för universitetsutbildade börjar nu vidgas, och inom allt fler områden talas det om behovet av professionell kom- petens på universitetsnivå. Men i första hand var problemet inte bristen på forskare inom universiteten utan bristen på univer- sitetsutbildade personer för tjänster utanför akademierna. Eftersom forskarutbildning har sina historiska rötter i forsk- ningen och inte i den högre utbildningen är det rimligt att granska 1 Föreliggande text bygger på och (2002), Tradition och förnyelse i svensk forskarutbildning, och (2003) Layered science and science policies, vol. 41(3). den mot bakgrund av hur den svenska forskningsvärlden har ut- vecklats . Den svenska forskningspolitikens tre världar Forskning är i grunden ett arbetssätt, en uppsättning av verk- samheter som är infogade i och integrerade med sin samhälleliga kontext. Det är inte en homogen aktivitet och har aldrig varit det. Dess metoder, dess etos, dess grundläggande idéer skiljer sig mellan olika vetenskapsområden, är avhängig av den samhälleliga situationen och förändras över tiden. Lite tillspetsat kan man ut- trycka förhållandet på följande sätt: En (manlig) doktorand i medicin harpå sin höjd promotionens frack gemensam med sin humanistiska kollega.2 Forskningspolitiken – den offentliga sektorns metoder att poli- tiskt styra forskningen – är splittrad. Den grundläggande orsaken är att politiken vuxit fram och skapats i olika samhälls- situationer med olika tolkning av vad som behövs och vad som är motiverat. Politik som är inriktad specifikt mot just forskningen och dess finansiering utgör naturligtvis bara en del av samspelet mellan samhälle och vetenskap. Frågorna om den högre utbild- ningen och högskolan är separata politikområden som av uppen- bara skäl är nära kopplade till forskningen. Vidare omfattas bara en mindre del av den totala svenska FoU- insatsen av den eftersom den privata finansieringen av teknisk utveckling och forskning faller utanför. Den helt dominerade delen av svensk FoU finansieras av företagen och då huvudsakligen av ett litet antal stora, internationellt arbetande företag. Inte heller är den privata sektorns bidrag till högskoleforskningen i försum- bart vare sig kvantitativt eller kvalitativt.3 Den svenska situationen inom den statliga sektorn påverkades under andra delen av framförallt av det internationella skeendet även om den också har vissa nationella särdrag. Det är framförallt koncentrationen av forskningen till högskolesystemet och avsaknaden av ett system av forskningsinstitut som utgör det specifikt svenska och som ställer den svenska forskningspolitiken – och högskolepolitiken – inför vissa svårigheter. Trots detta är den 2Nybom, T (2000) 3Wallenbergsstiftelsens och Cancerfondens bidrag kan inom vissa områden väl jämföras med de offentliga organens finansiering. väsentligen en spegling av en internationell trend. En naturlig ut- gångspunkt för en analys är därför de gemensamma dragen i den västeuropeiska och amerikanska forskningspolitiska utvecklingen. ger en intressant översikt över forskningspolitiken under andra hälften av 1900-talet.4 Hon försöker fånga den forsk- ningspolitiska utvecklingen i tre faser eller forskningspolitiska paradigm. Hon granskar ett antal forskares analys av utvecklingen i olika industrialiserade länder och finner en betydande kongruens mellan dem när det gäller förändringar i forskningspolitiken, dess föreställningar, modeller, instrument, kriterier och mål, samt dess ändamål. Ruivo urskiljer tre perioder och tre paradigm : forskning som framstegets motor, forskning som problemlösare samt forskning som en källa till strategiska möjligheter. De olika paradigmen svarar mot olika sätt att bedriva forskning, olika finansieringssystem, olika institutionella arrangemang och olika relationer mellan forsk- ning och samhälle. Skälet till denna kongruens mellan länderna är att mellanstatliga organ – och då särskilt – starkt bidragit till att skapa en internationell forskningspolitisk kultur från vilka de olika länderna har lånat in nya idéer. I en avslutande kommentar gör hon iakttagelsen att forsknings- politiken visar kumulativa drag och att instrument och metoder från föregående period inte överges när nya idéer och målsättningar introduceras. Detta är en observation som kastar ett intressant ljus över 1900-talets svenska forskningspolitik och inte minst de forsk- ningspolitiska konflikter som karakteriserat dess sista decennium.5 Dagens svenska forskningspolitik kan, menar vi, uppfattas som uppbyggd av tre lager eller skikt, där varje lager är relativt väl avgränsat från de andra. Forskningspolitiken är att likna med ett sedimenterat system där de olika lagren vuxit fram under olika perioder. Naturligtvis är inte lagren helt åtskilda utan det finns en viss grad av samverkan mellan dem. De är inlagrade (intercalated) för att låna ett uttryck från Galison.6 4Ruivo, B (1994). 5Jmf , M & , U (2000). 6Galison, P (1997). Forskning som stategisk möjlighet Forskning som framstegets motor Det första lagret, forskning som framstegets motor, karakteriserade forskningspolitik. tillväxte och dominerade det andra lagret, forskning som problemlösare och tillkom det tredje, forskning som strategisk möjlighet. De nya forskningspolitiska idéerna ersätter inte de gamla utan överlagrar dem. En konflikt om resurser och utrymme skapas därvid mellan de olika lagren av forskningspolitik med deras olika uppfattningar om vad som är forskningens och vetenskapens roll i samhället, dess bidrag och arbetssätt. Frågorna och utmaningarna inom de olika paradigmen försvinner inte utan konkurrerar. För- visso påverkar de olika lagren varandra men avsaknaden av en gemensam grundläggande förståelse av verksamhetens mål och syfte leder till att interaktionen är begränsad, villkorlig och ofta motsägelsefull. En gemensam referensram saknas och institu- mekanismer för samverkan är svaga. Mycket vore vunnet med en klarare förståelse av de forsk- ningspolitiska lagrens olika bakgrund, motiv och funktion. Det finns ett behov av att skapa ett samtal mellan dem. Det krävs då ett språk som gör samtalet möjligt, en rudimentär men gemensam begreppsbildning. Låt oss nu med denna begreppsmodell som stöd försöka tyd- liggöra de stora dragen i förändringen av det svenska statliga forsk- ningsfinansieringssystemet, med betoning på det mot bakgrund av utvecklingen efter samt de ökade krav som en integration av lagren nu ställer. Forskarna i samhällets tjänst I ett historiskt perspektiv är det långt ifrån självklart att en forskare eller vetenskapsman skall behöva underkastas någon form av systematisk och institutionell utbildning. Ännu fram var forskning – i betydelsen av utveckling av ny kunskap – alls inte med nödvändighet knuten till de akademiska läroanstalterna. Detta förhållande skulle komma att ändras . Med det nya universitetsideal som då utvecklades i följde uppfattningen att universiteten skall inkorporera forskningen som en av sina huvuduppgifter. Och detta ledde i sin tur till att uni- versiteten måste säkra tillflödet av forskare, dvs. utveckla metoder för utbildning av forskare. Forskningen ökade inte minst inom naturvetenskaperna i och . Den nya högskolan i , etablerad av staden efter mönster av som ett borgerskapets utbildningsanstalt, lade till en nya dimensioner. Forskning blev i ökande grad ett universitetsfenomen och universitetsinstitutionen förvandlades från att ha varit institutioner för bildning till enheter där undervisning och forskning kombinerades. ändras uppdraget formellt och i stadgarna tas in att universitetens uppgift är vetenskaplig forskning och undervisning. Med forskningens expansion, dess ökande omfattning och tekniska kompetens samt som följd av detta dess specialisering och indelning i allt smalare discipliner, följde också dess avlägsnande från direkta samhälleliga behov och mål. har på ett målande sätt skildrat de förändringar som ägde rum: Den retoriska idealismen och mycket av de konservativa stämningarna vädrades ut tillsammans med en falnande punschromantik.7 De tekniska högskolorna i och i , KTH och , ville också bli akademiskt respektabla och förde en långvarig och uthållig strid för att få examensrätt för doktorer. Dock var de väl medvetna om att deras grundläggande uppdrags- givare var företag som ASEA, och deras statliga motparter i SJ, och . Uppgiften var primärt att utbilda ingenjörer, folk som kunde konstruera, rita, beräkna och organisera.8 Storindustrins genombrott i och förändringen av landet från en jordbruksekonomi till ett industrisamhälle ställde alltså högskolesystemet och forskarna inför nya utmaningar. Emellertid var den stora vattendelaren det , vilket på ett övertydligt sätt demonstrerade den tekniska utveck- lingens betydelse, dess beroende av vetenskapen och de fördelar som ett samhälle hade som fullt ut kunde engagera forskare och tekniker för sina behov. I blev nu militären forskningens främsta pådrivare. 7Johannesson, K (1989). 8Björck, H (1992) och , M (1999). följde de andra ländernas exempel och lade under kriget grunden för sin statliga forskningspolitik. Det första steget som togs var att organisera den tekniska forskningen genom skapan- det av ett tekniskt forskningsråd. Men i andra avseenden valde en egen väg: Vi avstod från att bygga nya forsknings- institut, och den tekniska forskningen fördes till högskolesystemet. Grunden för den svenska forskningspolitiska modellen hade lagts. Forskningsrådssystemet byggdes upp och expanderade till de andra vetenskapsområdena och varje område fick ett eget forsk- ningsråd. syn på forskningen det första forskningspolitiska lagret förvandlades synen på forskningen. Från att framförallt betraktats som en individuell och kulturell aktivitet lyfts den nu fram till att bli en förändringsfaktor som skulle bidra till utvecklingen av samhället. Om forskningens möjligheter till- varatogs på rätt sätt utlovades en närmast explosionsartad ökning av den ekonomiska tillväxten och befolkningens levnadsstandard. Kunskapsproduktionen skulle emellertid inte enbart göra män- niskorna rikare, utan också lyckligare. Mot den bakgrunden är det inte förvånande att statsmakterna ville finna vägar att påverka för- utsättningarna för samhällsnyttig forskning. Det var inte längre tillräckligt att som tidigare låta akademierna själva hantera forsk- ningens innehåll och kvalitet. Långsiktig planering och styrning var nödvändigt för att de samhälleliga målen skulle uppnås. De statliga anslagen till forskning ökade snabbt, framförallt via universitetsanslagen men också via de nya forskningsråden. Pro- cessen att etablera forskningsråd började med de tekniska veten- skaperna där expansionen och det nya forskningsrådet välkom- nades. Samhällsvetenskapernas företrädare gjorde dock segt mot- stånd mot det nya systemet, vilket man såg som ett instrument för staten att otillbörligt styra forskningen.9 Den berömda mellan en liten grupp vetenskapsmän och regeringen lade basen för en snabb tillväxt av den offentligt finansierade forskningen. skriver i sina memoarer om 50-talet: 9 , T (1989). Forskarna kom inte som tiggare till politikernas bord. De var alla med- vetna om vilken oerhörd roll deras vetenskaper skulle kunna spela vid uppbyggandet av framtidens samhälle. Hela atmosfären vid denna andades optimism och en trygg tillit till den egna förmågan. Vi politiker rycktes med av denna optimism. Vi kände att det var en stor och viktigt uppgift för oss att skapa utrymme för forskarna för att de skulle kunna nå praktiska resultat av sina idéer. attityd är nog en god spegling av uppfattningen om vetenskap och teknik hos socialdemokratin och kanske också andra delar av den politiska opinionen. Optimismen och tilltron till framstegen är uppenbar. Men hoppet stod till resultaten av verksamheten, inte till det akademiska framsteget per se. Det var en instrumentell ansats även om den var ospecificerad. Den kan summeras: Låt forskarna få fria händer och vi kommer att skörda resultaten – alltså forskning som framstegets motor.