sou · GSB351 · 2005-01-01 00:00:00 — Detta halvår har visat oss att det inte främst handlar om hur studieförbunden bedriver informationskampanjer. I stället bottnar människors deltagande i så många andra frågor. Vi har alltså valt att koncentrera betänkandet kring fem områ- den som vi menar påverkar icke-deltagarnas möjligheter. Vi gör inte anspråk på att ha hittat samtliga möjliga orsaker till varför människor inte deltar i folkbildningsverksamheter, eller att vi presenterar den enda bild som finns av folkbildning ur icke- deltagarens perspektiv. Vi tror ändå att ett ökat medvetande om de områden vi behandlar är nyckeln till en del av folkbildningens framtid. Folkbildningen har nämligen en viktig roll att fylla även . För att citera journalisten och universitetslektorn : Folkbildningen verkar ha sitt berättigande genom att vara den struktur av möjligheter som gör människor fria och orädda. 2 Världen omkring oss Tusentals, miljontals, människor använder internet till att lära sig saker //olika hjälpsidor och forum är mer folkbildande än det lokala NBV- eller . //Det finns färre och färre anledningar till att lära sig hur cirkelaktiviteterna fungerar och även om man gör det blir nog många avskräckta av den konventio- nella utformningen av dem. Till slut är det enda som lockar peng- arna. Ur Speglingar av folkbildningen, bilaga 3. Vad tycker de unga? Det politiska inflytandet är inte längre enbart koncentrerat till de politiska partierna. Intresset för partipolitik har minskat kontinuerligt , men intresset för politik och sam- hällsfrågor har inte minskat, tvärtom. har väl människor, och framför allt unga, varit så intresserade av tillvaron och sin omgivning. Enfrågegrupper och intresseorganisationer med en- skilda frågor på sin agenda har vuxit sig starka. minskar människors engagemang och medlemskap i traditionella organisationer. Men är sex av tio mellan 16–aktiva i minst en organisation eller förening. För den vuxna befolkningen som helhet är den siffran (SCB:s återkommande rapport om levnadsförhållanden i ). Engagemanget och intresset för att aktivera och engagera sig finns alltså. Människors medvetande om vad hennes handlingar får för konsekvenser blir allt viktigare. Sociologen visar i sin avhandling politiken vägen? Om individualise- ring, reflexivitet och görbarhet i det politiska engagemanget att intresset för att göra något för att förändra sannolikt är större än . Men det räcker inte längre med att bara vara medlem i ett parti. Människor vill agera konkret för att förändra. De vill bokstavligen känna att de gör något. Det kan röra sig om att handla ekologiskt eller rättvisemärkt, delta i köpbojkotter, skriva under protestlistor, ringa lokala politiker eller tjänstemän för att diskutera planfrågor och så vidare. Detta gäller även i hög grad de unga. Människor vill agera, inte bara reagera. De vill vara verkligt delaktiga i det arbete som görs för att förändra världen – i stort och i den egna tillvaron. Detta engagemang är naturligtvis något studieförbunden borde intressera sig för i än högre grad än vad som skett . Studieförbunden har, med några få lysande undantag, inte riktigt klarat av att ta sig an de nya ideologiska strömningar som har vuxit sig starka bland unga , som feminism, djur- rätt och globala rättvisefrågor. som hålls på olika platser runt om i landet, med deltagare från både nya och gamla sociala rörelser tillsammans med folkbildningsvärlden, är bra exempel på samar- beten som har lyckats. Men dessa exempel är fortfarande relativt få. Folkbildning har historiskt sett haft en viktig roll för demo- kratins vitalitet och förnyelse. De nu etablerade folkrörelserna använde sig av folkbildningen som ett verktyg för att påverka och förändra samhället. Kunskap var makt. Och detta håller . Dagens sociala rörelser har samma behov av kunskap, bild- ning, demokratisk skolning och fria mötesplatser som folkrörel- ser . Mötesplatserna är bara lite annorlunda än förr, och möjligheterna att skaffa sig och sprida kunskap är så många fler med den teknik och de informationskanaler som finns. Men människor som vill förändra behöver likaväl bildning för att kunna spela en avgörande roll, i synnerhet i ett samhälle som blir alltmer specialiserat och kunskapsintensivt. I detta samhällsförändrande klimat borde studieförbunden vara närvarande i betydligt högre grad än vad de är . Det verkar som om många folkhögskolor är mer lyhörda för de sociala och politiska strömningar som finns, framför allt bland unga, än studieförbunden. Folkhögskolorna tycks hitta det som är folkbildningens viktiga kärna – att binda sam- man det lokala, människan och platsen, med det globala sam- manhanget. Sommarseminarierna kring globala frågor på är bara ett exempel på lyckade sats- ningar, det finns många fler. När 2003 genomförde sin regelbundna Attityd- och värderingsstudie och frågade vad unga människor (16–) tycker ger livet mest mening, så kom fritiden på tredje plats. Bara familj och vänner ansågs viktigare. Läsa böcker och tidningar är den mest utförda fritidssysselsättningen bland unga. Det finns alltså alla möjligheter att engagera unga, om studie- förbunden bara kan erbjuda en relevant fritidssysselsättning. I undersökning ställs också frågan hur mycket man anser att staten ska bidra till kultur och fritid. Grovt kan man säga att de som i störst utsträckning ses som brukare av och statlig fritidsverksamhet också är de som anser att stödet till kultur- och fritidssektorn bör öka, det vill säga de yngsta, unga födda utomlands, arbetslösa, boende i storstad och unga som är aktiva i föreningar som i sin tur är beroende av stöd. Det vill säga de grupper som studieförbunden har allt att vinna på att få kontakt med. Det här är viktiga reflektioner att ha med sig i diskussionen kring hur man lockar nya grupper, och framför allt unga, till folkbildningsvärlden. han anar starten på en ny folkrörelse; föreningar med invand- rarprofil som tar initiativ som leder till integration på föreningarnas egna villkor. Allt präglat av traditionella folkrörelseideal och – me- toder. -Men, säger han, det finns ett inbyggt systemfel när studiecirkeln hålls fram som basen i folkbildningen. För att starta studiecirklar måste människor först ha mobiliserat sig, därför är det ännu vikti- gare för oss med seminarier, debatter och möten - men med dagens bidragsregler är det inte lätt att anordna sådant. Ur Speglingar av folkbildningen, bilaga 3. Vem betalar och varför? har människor samlats i grupper runt om i , för att tillägna sig kunskap och erfarenheter om speci- fika ämnen tillsammans med andra, och själva växa och utvecklas. Behovet är till stor del annorlunda än vad det var , men fortfarande spelar studieförbundens och folkhög- skolornas verksamhet en viktig roll för människors möjligheter till lärande och utveckling. I takt med att informationsflödet blir allt större, tempot högre och möjligheterna till eftertanke och pauser allt färre, så ökar behovet och nödvändigheten av källkri- tik, tid för reflektioner och fördjupningar. Och i takt med att teknifieringen blir allt starkare så ökar också behovet av mänsk- liga kontakter och verkliga mötesplatser. Studieförbunden har en viktig funktion som motvikt till den snuttifiering av kunskap och vetande som präglar en stor del av vår vardag. Folkbildningen finansieras till största delen genom stöd från stat, landsting och kommuner. Det kanske mest grundläggande skälet till detta samhällsstöd är att studieförbund och folkhög- skolor bidrar till en demokratisk utveckling av vårt samhälle. Villkoren för statens stöd till folkbildningen regleras i Förord- ning om statsbidrag till folkbildning, (SFS 1998:973). (Se bilaga 5.) Det fanns tio studieförbund och 147 folkhögskolor runt om i landet som fick statligt stöd. Det statliga stödet fördelas av (). var det totala statliga stödet till folkbildningen 2 , fördelat på 1 till stu- dieförbundsverksamhet, 1 till folkhögskolor och till FBR. FBR bildades och är en ideell förening med tre medlem- mar; (som är en intresseorganisation för de tio studieförbunden), (som represente- rar de landsting och regioner som är huvudmän för 44 folkhög- skolor) och Rörelsefolkhögskolornas intresseorganisation, (som representerar de 103 folkhögskolor som har folkrörelser och andra organisationer som huvudmän). Dagens system för stöd till folkbildningen innebär att staten bidrar med en summa pengar och har satt upp reglerna för vilka kriterier som ska gälla för att få statsbidrag. Sedan är det som beslutar om vilka som ska få bidrag och hur fördelningen ska se ut. styr inriktningen och agerar på ett fritt och självständigt sätt, helt enligt statens ur- sprungliga tanke enligt förordningen om statsbidrag till folk- bildningen. är en ideell organisation med vissa myn- dighetsutövande funktioner. De är närmast verksamheten och känner bäst till utvecklingsmöjligheter, trender och skeenden. Det är folkbildningens styrka. Men det blir också folkbild- ningens stora svaghet. När representanter, som enbart består av dem som redan är djupt involverade i folkbildningen, ska disku- tera initiativ att nå nya grupper, diskutera kriterier för hur nya studieförbund ska kunna skapas eller sätt att föra folkbildningen framåt, så riskerar diskussionen att begränsas av dagens situa- tion. Som exempel kan tas framsyn (2004). Den föregicks av ett ambitiöst och grundligt arbete, med remisser och rådslag och flera tusen aktiva deltagare. Deltagare och personal ute i landet hade alla möjligheter att få göra sina röster hörda och påverka slutresultatet. Tyvärr missade man att ta del av åsikterna från dem som inte redan är etablerade i folkbildningsvärlden, det vill säga en stor grupp av de unga som sannolikt är bärare av folkbildningsidealen . Vi vet hur svårt det är att nå dem som inte redan del- tar och inte är aktiva. Men inte heller unga som redan är aktiva och inskolade i organisationer, ungdomsorganisationerna i LSU (för Ungdomsorganisationer), blev inbjudna att yttra sig. LSU är en paraplyorganisation för 91 ungdomsorganisationer, och en stor del av deras verksamhet ägnas åt just bildningsarbete och kunskap i olika former. En del av ungdomsorganisationerna har naturligtvis kunnat påverka diskussionen i de studieförbund de är medlemmar i. Men det finns fortfarande en hel del av orga- nisationerna i LSU som inte är medlemmar i något studieför- bund och inte heller har någon naturlig kontaktyta med dessa. Vi har vid ett flertal tillfällen dessutom fått bekräftat att många av ungdomsorganisationerna har mycket dålig kunskap om vad stu- dieförbunden gör och har för grundidé och i vilken mån ett sam- arbete skulle kunna vara möjligt. Här har verkligen en viktig funktion att fylla som samarbetspartner och bollplank åt LSU. Inte minst efterlyser många ungdomsorganisationer möjligheten att få hjälp med bra pedagoger och erfarna kursledare. och dess medlemsorganisationer kan i detta sammanhang spela en betydelsefull roll. är ett organ av och för studieförbund och folkhögskolor och lojaliteten mot dessa grupper är naturligtvis därför större än mot några andra. Detta är svårt att bortse ifrån, oavsett vilka intentioner staten har. Däri ligger ett stort problem för folkbildningens trovärdighet bland andra än de egna med- lemsorganisationerna. Vårt uppdrag har inte varit att föreslå möjliga lösningar på detta problem. Men vårt uppdrag har varit att se hur möjligheten att nå nya grupper kan ökas, och enligt vår bedömning är ett av- görande hinder för detta just trögheten i den befintliga organisa- tionen. I takt med att kommun- och landstingsbidragen minskar så ökar ekonomiska betydelse, något som ytterligare förstärker detta problem. Det är en svår balansgång mellan att å ena sidan agera själv- ständigt från staten och å andra sidan följa statens önskemål om att folkbildningen – och – ska ha ett övergri- pande ansvar för också andra grupper än sina egna medlemmar. Det är högst rimligt, med tanke på samhällets ekonomiska stöd, att ställa politiska krav på mätbara effekter av samhälls- nyttan av de bidrag som ges. ska vikten av frihet och självständighet för folkbildningsarbetet inte underskattas. Ansvaret för denna balansgång ligger i lika hög grad hos staten som hos folkbildningsaktörerna själv. Om staten inte klarar av att ge tydliga målsättningar för folkbildningspolitiken, så får problem i sitt arbete. Staten måste klargöra vilken roll ska ha. Det går inte att å ena sidan tala om folkbildningens självständighet och frihet och å andra sidan kräva allt fler återrapporteringar och utredningar av . Den hybridroll som har leder till osäkerhet och gränsdragningsproblem. Ansvaret för att förändra detta har staten. Ett antal utredningar kring roll har ge- nomförts , se exempelvis SUFO 2. Också vi kan konstatera att det finns problem med dagens system. Därför måste regering och riksdag ytterligare fundera på hur folkbild- ningen på bästa och mest effektiva sätt verkligen når de männi- skor som har störst behov av den. Vad är problemet? Reglerna hindrar, de måste passeras för att vi ska kunna bedriva folk- bildning, säger som är verksamhetsansvarig. Problemet är att vi är styrda ovanifrån i stället för av deltagare som kommer till oss med det som de vill göra. Det händer ofta att vi måste säga nej till vissa typer av studiecirklar, till exempel när invandraror- ganisationer kommer och frågar efter simundervisning. -Det vore väl en välgärning att använda samhällsbidraget till sådant, utbrister ombudsmannen . -Det vore folkbildning! säger , cirkeladministratör. Slutsatsen är enkel: med ett annat regelverk skulle fler kunna medverka i ABF verksamhet. Ur Speglingar av folkbildningen, bilaga 3. har en ökad kritik mot stödet till folkbildningen hörts. Kritiker har kraftigt ifrågasatt värdet av att staten ska stödja en verksamhet som den inte har kontroll över. Den dis- kussionen präglar stämningsläget i dagens folkbildningssverige – man är under angrepp. Praktiskt taget samtliga samtal vi har fört med representanter från studieförbunden har inletts med en dis- kussion kring bristen på resurser och en genuin oro inför framti- den. I takt med att det ekonomiska stödet från kommuner och landsting minskar blir beroendet av det statliga stödet allt större. Lika viktig blir de tillfälliga resurser som tillförs från statligt, kommunalt eller privat håll i form av projektanslag, tillfälliga bi- drag för särskilda insatser eller uppdragsutbildningar. Detta i kombination med att även medlemsorganisationerna överlag stramar åt sin ekonomi gör att situationen blivit allt tuffare för studieförbunden. Utrymmet för att satsa på nya mål- grupper eller nya arbetsformer minskar, och långsiktiga nysats- ningar blir betungande – satsningar som kanske skulle kunna bjuda in just de grupper som är underrepresenterade inom folkbildningen. införde nya principer för fördel- ningen av statsbidraget bland studieförbunden. Detta gjordes bland annat för att ge studieförbunden större möjligheter att arbeta långsiktigt och satsa mer på att öka kvaliteten i verksam- heten. Tanken var också att studieförbunden skulle kunna satsa mer på förnyelsearbete och utveckling av arbetsformer och verk- samhet. Statsbidraget är uppdelat i tre olika delar; ett basbidrag, som omfattar av den totala summan, ett målgruppsbidrag på , som avser verksamhet för de tre uttalade mål- grupper som finns – funktionshindrade, arbetslösa och invand- rare – och ett utvecklingsbidrag på . Dagens bidragssystem bygger till stor del på att staten erbju- der en fast summa pengar som studieförbund och folkhögskolor sedan ska slåss om. Särskilt för studieförbunden resulterar detta system i att om ett förbund får utökade resurser, så sker det på bekostnad av något annat förbunds resurser. Konsekvensen av dagens bidragssystem är att det primära blir jakten på timmar, inte de individer som bygger studieförbundens verksamhet eller kvaliteten på verksamheten. Det innebär i sin tur att det blir svårare för studieförbunden att bygga långvariga relationer till sina deltagare. Det blir också svårt för studieförbunden att göra seriösa sats- ningar på nya inriktningar, teman, målgrupper och arbetssätt, eftersom man vet vad man har men inte vad man får. När antalet timmar och antalet deltagare blir det väsentliga för studieförbundens överlevnad ökar också risken för att kvaliteten inte kan upprätthållas. Den pedagogiska kompetens som är stu- dieförbundens kärna kan heller inte utnyttjas fullt ut när varenda krona ska jagas. Därför finns det en stor risk att kvaliteten på studieförbundens verksamhet urholkas betydligt om dagens ekonomiska utveckling fortsätter. En försämrad kvalitet leder i förlängningen till att verksam- heten blir allt mindre intressant för deltagarna. Ingen är natur- ligtvis intresserad av att betala pengar för eller lägga sin fritid på något man inte känner sig nöjd med. När de generella bidragen minskar ökar pressen på studieför- bunden att genomföra projekt och satsningar som de får särskilt stöd för. Beroendet av tillfälliga bidragsgivare ökar och är i sig ett hot mot studieförbundens självständighet och långsiktiga arbete. Om pengarna inte räcker är det lätt att tänja på de ideolo- giska gränserna och genomföra verksamheter som kanske inte helt överensstämmer med studieförbundets egna värderings- grunder och idéer, eller medlemsorganisationernas intentioner, för att kunna överleva. Strömlinjeformningen blir ett verktyg för att kunna nå och attrahera så många som möjligt. Självständig- heten blir då inte längre en självklarhet. Det är också ett problem att bidragssystemet inte följer med studieförbundens utveckling när deras verksamhet förändras. Det drabbar framför allt de studieförbund som ökar sin verk- samhet och utvecklas och når nya deltagare. Det är självklart att en viss nivå av trygghet måste finnas inbyggd i systemet så att inte de ekonomiska svängningarna ska bli för stora vid tillfälliga svackor. Men som det är nu hämmar bidragssystemet mer än det ger studieförbunden möjlighet att utvecklas. Utrymmet för flexibilitet är närapå obefintligt i det nuvarande systemet. Det fungerar inte om man ska kunna anpassa sig till den syn på bildning och kunskapsutveckling som vuxit sig stark i samhället. Studieförbunden måste kunna anpassa sig till deltagarna, i stället för tvärtom som . Bidragen till studieförbunden kan alltså inte detaljstyras som sker . Det måste erbjudas utrymme för egna initiativ och satsningar på nya arbetsformer eller samarbetspartners. har bestämt sig för att se över bidragssy- stemet och presentera en ny modell som ska börja gälla 2007. Det är naturligtvis glädjande att ambitionen till förändring och förbättring finns, men översynen måste starta . Här delar vi också SUFO 2:s bedömning att det, i förberedel- searbetet kring ett nytt bidragssystem, är särskilt viktigt att frå- gan om hur nya deltagare och nya grupper ska kunna delta och känna sig välkomna finns med. är den ekonomiska situationen i landets kommuner ansträngd. De har inte samma möjligheter att fördela bidrag som förr, och studieförbunden kan inte i lika hög grad som tidigare förlita sig på deras stöd. Flera kommuner ger inte längre något bidrag alls till studieförbundens verksamhet. Det handlar inte längre enbart om en medveten politisk vilja att inte stödja folk- bildningen utan även om en alltmer bister ekonomisk verklighet. Den situationen och de konsekvenser detta medför måste staten ta på allvar. Och studieförbunden måste själva bli mycket bättre på att visa vilken roll de spelar för invånarna i en kommun. Vi diskuterar detta mer ingående i kapitel 4 när vi tar upp folkbild- ningens relationer till omvärlden. En folkpartistisk kulturpolitiker uttryckte bidragsproblemati- ken så här i en debattartikel : Under de goda åren var det lätt att schablonmässigt pytsa ut en slant till de organisationer som vände sig till nämnden och sökte bidrag. Visst förekom det att man från politikerhåll gick in i verksamheten och ställde frågor om drift och innehåll, men oftast klubbades förvaltning- ens förslag igenom utan alltför ingående diskussioner. [] är det inte goda år längre och alla prognoser för kommunernas ekonomi pekar entydigt nedåt. Därför blir det allt viktigare att ställa frågor om vad kommuninnevånarna vill, eller bör, få för sina pengar. För Cirkus Cirkörs del var det inte bara pappersarbetet som växte till ett problem. För att fungera i folkbildningsstrukturen blev det nödvändigt att justera verksamheten; de återkommande drop in-träningarna rymdes inte i definitionerna av vad som be- traktas som bidragsgrundande verksamhet. I stället klassades de öppna träningarna som kulturprogram, vilket berättigar till ett betydligt blygsammare bidrag än en studiecirkel, som inte heller motiverade allt pappersarbete. Ur Speglingar av folkbildningen, bilaga 3. Hur är relationen till omvärlden? Studieförbundens relationer till sin omvärld är till stor del ett beroendeförhållande, vilket vi konstaterade i kapitel 3. Detta be- roendeförhållande har blivit alltmer ansträngt i takt med att bland annat kommunernas och landstingens ekonomier har blivit allt sämre. Flera kommuner ger inte längre några bidrag till stu- dieförbunden och deras verksamhet, och antalet ökar år för år. Enligt sammanställningar som har gjort så har det kommunala stödet till studieförbunden nästan halve- rats , om man räknar in kostnadsutvecklingen. Enligt har också ansvaret för kulturfrågor i kommunerna splittrats upp . behandlades kulturfrågor och kulturpolitik oftast i en separat kulturnämnd. Ansvariga politiker och tjänstemän hade då ofta en god kunskap om folkbildningen och dess villkor. De flesta hade själva tagit aktiv del i den genom kurser på jobbet, via facket eller genom kvällskurser. Vikten av folkbildning var för dem oftast självklar. Säkert inverkade det också att det var goda tider i kommunerna, ekonomin var stabil och studieförbunden hade alla möjligheter att få ekonomiskt stöd utan att argumen- tera och slåss särskilt intensivt för pengarna. är bilden en helt annan. kan kulturfrågor behandlas av till exempel en gemensam kultur- och fritidsnämnd, eller av en kommunstyrelse direkt eller vara uppdelade på en rad olika nämnder och förvaltningar (, 2003). Allt färre förtroendevalda har kunskap om och erfarenhet av studieförbundens verksamhet och känner därmed inte heller den lojalitet till folkbildningstanken som många av deras företrädare gjorde. Det försämrade ekonomiska läget bidrar naturligtvis till att andra prioriteringar måste göras och då är det lätt att studie- förbundens verksamhet hamnar på efterkälken. Att studieför- bunden inte heller har varit vana vid att behöva argumentera för sin verksamhet och visa vad konsekvenserna blir för invånarna i en kommun om den upphör, gör att det inte alltid är så lätt att få gehör för folkbildningstanken ute i kommuner och landsting. de tjänar på att uppträda utåt som en grupp organisationer som har vissa gemensamma intressen och sedan profilera sig inom det. Det finns ingen motsättning mellan stark idémässig profil och lokal samverkan. Inte minst för att bli synliga gentemot kommunerna, gentemot dem som finansierar dem. Ur Speglingar av folkbildningen, bilaga 3. Detta är också en tydlig bild vi har mött när vi talat med kom- munpolitiker och tjänstemän. De ser studieförbunden som ett särintresse bland alla andra och känner inte att de har någon kun- skap om deras betydelse för lokalsamhället i stort. Vi har också mött argumentet att i takt med att studieförbun- den drar ned på sin verksamhet lokalt, kanske i bästa fall övergår till regionkontor och plockar in kursledare utifrån, så blir det också mindre intressant för kommunerna att stödja deras verk- samhet. Politiker och tjänstemän har svårt att se nyttan för sina kommuninvånare när verksamheten styrs från grannkommunen, eller som ibland är fallet, från en centralort i länet eller regionen.