sou · GSB330 · 2005-01-01 00:00:00 — Genomsnittligt deltog nio deltagare per cirkel och det genomsnittliga antalet studietimmar per cirkel var . Verksamheten var relativ jämnt fördelad över huvudämnes- grupperna Scenisk konst (32,), Musik () och Konsthantverk (). De största enskilda ämnena var Folklig dans (av den estetiska verksamheten), Övrig textilslöjd () samt Sång och musik i grupp (). Kulturområdet inom folkbildningen är som forskningsområde föga belyst. konstaterade i sin forskningsöversikt (1998) att det, trots att kulturverksamhet i vid mening är den ojäm- förligt största folkbildande verksamheten, bara fanns två avhand- lingar och ett begränsat antal rapporter som behandlade området. Omfattningen av forskningen inom området motsvarar inte den mängd verksamheter med kulturell och folkbildande innebörd som bedrivs i vårt land, menade . projekt om kulturverksamhet i studieförbund och folkhögskola är en senare studie. Den har redovisats i rapporten Skapandets mångfald (och , 2000). Studien gjordes i elva kommuner, en kommundel och tio folkhögskolor /97. SUFO 2 har gjort en kartläggning av folk- bildningen och kulturen i åtta kommuner (SOU 2003:125). FBR:s undersökning hade fokus i huvudsak på deltagarnas upplevelse medan SUFO 2:s studie inriktades på vilken syn lokala anordnare och bidragsgivare har på verksamheten. I båda studierna har kulturbegreppet i stort avgränsats till att omfatta studieförbundens cirkelverksamhet inom estetiska ämnen samt kulturprogrammen och den skapande verksamhet som ingår i folkhögskolornas långa allmänna eller särskilda kurser. Omfattningen av kulturverksamheten varierade mellan de kommu- ner som ingick i både FBR:s och SUFO 2:s undersökningar. Villkoren för studieförbunden var i hög grad olika. – kulturella synsätt som uttrycktes i den lokala kulturpolitiken visade sig i båda studierna vara av stor betydelse för folkbildningens kulturverksamhet i de kommuner som studerades. I båda undersökningarna intervjuades ansvariga företrädare för studieförbunden. När det gäller motiven för att bedriva kultur- verksamhet sammanfaller i stort sett svaren i båda studierna. Det handlar om kulturarvet, kulturens sociala betydelse för alla åldrar och grupper, vikten av det egna skapandet, att bidra till ifråga- sättande och samhällsutveckling, att samverka med medlems- organisationerna. I SUFO 2:s undersökning konstaterades att med- vetenheten om centrala styrdokument inom kulturområdet varie- rade mycket och generellt var låg hos studieförbundens lokala före- trädare. Folkhögskolorna framhöll i båda undersökningarna sin roll inom kulturområdet, skolan kunde ses som ett kulturcentrum. Man kände generellt ett stort ansvar för kulturverksamheten. I slutbetänkandet påpekade SUFO 96 att studieförbunden borde se över såväl syftet med som kvalitet och ambitionsnivå i vissa hant- verkscirklar för att försäkra sig om att både de egna målen och statens mål för bidrag nåddes. I FBR:s undersökning renodlades kvalitetsbegreppet till att gälla det kulturpedagogiska arbetet. och ansåg att cirkelledarnas kompetens, medvetenhet och uppfattning om sin uppgift är avgörande för cirkelns kvalitet. Det är inte ledarnas brist på kunskaper i ämnet eller begränsade ambitioner, som ska sätta gränser för vad deltagarna får lära sig i en cirkel (och , 2000). De noterade också att man ofta skulle nå längre med en högre ambitionsnivå och kunskapsnivå hos organisatörerna, tydligare krav på cirkelledarna och en medveten och kvalificerad ledarutbildning, där folkhögskolorna skulle kunna ta på sig en större roll. och studerade också studieförbundens kultur- program. Mot bakgrund av att ungefär en tredjedel av kultur- programmen var riktade mot allmänheten (övriga program fanns inom medlemsorganisationerna eller var riktade till utvalda mål- grupper) undrade forskarna i vilken mån man når nya grupper i samhället och en ny publik. De menade också att det var tveksamt om vissa företeelser kunde rubriceras som kulturprogram och beto- nade att för tilltron till studieförbunden som förmedlare av ett kulturutbud var en diskussion kring definition av och målsättning med kulturprogrammen nödvändig. publicerade 2002 rapporten i studie- förbunden, som bl.a. hade resonemangen i Skapande mångfald som utgångspunkt. Rapporten vände sig i första hand till studieför- bundens lokala avdelningar och andra lokala enheter. Bl.a. behand- lades kvalitetsaspekter på såväl kulturprogrammen som kultur- cirklarna. I SUFO 2:s studie framhöll studieförbunden vikten av kvali- tetsarbete och de ansåg att de har hög kvalitet på kulturverksam- heten. Studieförbunden uppgav höga ambitioner när det gäller ledarutbildning men möjligheterna att nå ledarna med utbildning var mycket varierande. Olika geografiska förutsättningar och förbun- dens organisatoriska struktur spelar in. Behov finns av mer ledar- utbildning, men det är problem att få ledare att inse att de behöver mer utbildning. Ett problem är hantverkscirklarnas framtid. av de erfarna cirkelledarna inom de traditionella hantverken närma- re sig pensionsåldern och flera studieförbund ser svårigheter att rekrytera nya kunniga ledare. De folkhögskolor som ingick i kartläggningen verkade inte ha något problem att få tag på kompetenta lärare. Folkhögskolorna anordnade i sin kortkursverksamhet 54 cirkelledar- utbildningar med 988 deltagare, varav 679 var kvinnor (SCB, 2003). Motsvarande uppgifter /93 var 194 kurser med 3 657 del- tagare, varav 2 144 var kvinnor (SCB, 1993). När det gäller ansvaret för kvalitet och information kring kultur- programmen betonade studieförbunden samfällt i vår studie, att de har en nära kontakt med medarrangören i planeringen. I kommu- nerna varierar det vilka studieförbund som har utbildningar av arrangörer. Några har det i egen regi, andra hittar andra lösningar. Till det ideologiska perspektivet på kulturverksamheten hör också synliggörandet av den. (1994) konstaterade att i de två studieförbund som hennes studier handlade om tenderade man nästan att hemlighålla den estetisk-praktiska verksamheten. I vår kartläggning tillfrågades de ansvariga i studieförbund och folkhög- skolor om vilket utrymme som gavs åt kulturverksamheten i års- redovisningarna. Sammantaget noterades att det främst var statistik- uppgifter som redovisades, medan beskrivningar i text förekom sparsamt. Några orsaker till den uppläggningen av redovisningen lämnades som regel inte. Kommunernas perspektiv på folkbildning och kultur I de båda undersökningarna intervjuades också kommunala före- trädare. I FBR:s undersökning tillfrågades både kulturpolitiker och kulturchefer. Vår undersökning omfattade endast kulturchefer. och frågade om synen på den lokala kultur- politiken och studieförbunden. Svaren kunde grovt indelas i tre grupper där ytterligheterna var den grupp som ställde sig ytterst tveksam till att kommunerna gav bidrag till studieförbundens kulturverksamhet och den grupp som ansåg att studieförbundens kulturverksamhet var oerhört viktig. I den tredje gruppen återfanns de vars uttalanden tydde på att studieförbundens kulturverksamhet av olika skäl hade en undanskymd plats. I vår undersökning märktes inte en så tydlig polarisering, även om en av kulturcheferna uttryckte ett direkt missnöje med studie- förbundens utbud av kulturprogram. Kommunens roll sågs av kultur- cheferna främst som stödjande och stödet formades inom ramen för de övergripande mål som gällde för kommunernas engagemang i kulturlivet. I FBR:s studie uttryckte kulturpolitiker två skilda synsätt på kultur och kulturverksamhet, det marknadsinriktade och det väl- färdsinriktade. Marknadsinriktning innebär bl.a. att kultur och kulturverksam- het blir den enskildes angelägenhet och att utbudet mer eller mindre övergår i privat regi. Tankar fanns om hur kultur kan användas och utgöra medel för att nå andra (kommersiella) syften. Välfärds- inriktning innebär bl.a. att det är samhällets ansvar att så många som möjligt ska få tillgång till kultur såväl beträffande kulturutbud som möjlighet till eget skapande. Hos studieorganisatörerna framkom också två synsätt på verk- samheten – bildningens väg och marknadsanpassningens väg. Frågan om marknadsanpassning eller välfärdsinriktning ansåg och är en vägvalsfråga för folkbildningen i stort och undrade om marknadsinriktad folkbildning är ett hot eller en möjlighet. 5.4.2Den lokala kulturverksamhetens villkor Stödet till folkbildningen motiveras ofta av att organisationerna och därmed verksamheten finns i hela landet. De svarar för ett brett kulturutbud både som anordnare av cirklar och kurser och som arrangörer av kulturprogram. Under vilka villkor verkar studieförbundens lokalavdelningar och folkhögskolorna? Det här avsnittet avser att belysa villkoren med hjälp av olika rapporter om den lokala kulturverksamheten. Vilken nytta har verksamheten för lokalsamhället? Studieförbundens kulturverksamhet belystes i tre av rapporterna från SUFO 96. I Kunskapssyn och samhällsnytta i hantverkscirklar och hantverksutövande (SOU 1996:122) urskilde forskarna tre cirkeltyper: kunskapscirkeln, den sociala cirkeln samt egenmålscirkeln där välbefinnandet var primärt. Forskarna menade att samtliga tre cirkeltyper var samhällsnyttiga. Kunskapscirkeln gjorde kunskapen tillgänglig och bidrog till att bevara ett kulturarv. I den sociala cirkeln motverkades ensamhet och isolering som en demokratisk mötesplats skapades. Egenmålscirkelns samhällsnytta utgick från att samhället mår bättre om den enskilda medborgaren mår bra, känner tillfredsställelse och välbefinnande i sitt liv. Efter- satta mänskliga behov kan bli synliga i samhällsekonomin som ut- gifter för t.ex. sjuk- och socialvård. Liknande slutsatser dras i FBR:s undersökning (och , 2000). Kulturområdet berördes också i rapporten (SOU 1996:47). Forskarna konstaterade att cirklarna kunde vara såväl kulturbevarande som kulturförnyande. De var till sitt innehåll inte sällan fokuserade på kulturarvet och bidrog därmed till återskapan- de av kulturen. De kunde också vara med i en kulturell omvand- lingsprocess parallell med skiftet från industrisamhälle till service- och informationssamhälle. Industrisamhället blev till historia och omvandlades till nya kulturella uttryck. Som kultur- och samhälls- bärare deltog cirklarna både i samhällets och kulturens bevarande och i dess förändring. Cirklarna medverkade till att forma nya kulturella uttryck som ungdomliga rockcirklar och olika amatör- kulturella verksamheter. De bidrog också till att forma och upp- rätthålla deltagarnas identitet i olika skeden av livet – i synnerhet för människor där etnicitet och kulturtillhörighet, arbetslöshet och pensionering gör att identitetsfrågan är särskilt aktuell. I rapporten på Dalhall (2001) från om hur staten ska medverka till att utveckla det lokala kulturlivet upp- märksammas folkbildningsorganisationerna. Deras betydelse är störst i mindre och medelstora samhällen. Statsbidraget till folk- bildningen är det grundläggande statliga stödet till den lokala kulturen. Genom organisationernas finmaskiga nät silas resurser till vuxenutbildning och kultur ner till även förhållandevis små platser. På många orter är studieförbunden de enda aktörerna som kan förmedla och finansiera professionell kultur. De har därför en nyckelroll för att främja de kulturpolitiska målen om tillgång till och deltagande i kultur, framhålls det i rapporten. I vår egen studie ger kommunföreträdare flera exempel på vad studieförbundens kulturverksamhet bidrar till. I glesbygdsområden finns inte publikunderlag för kommersiell verksamhet. Där spelar studieförbunden en avgörande roll för att ett kulturutbud kommer Stödet till olika former av kulturverksamheter är viktigt för kommuninvånarnas trivsel. Några kommuner framhöll att studieförbunden syns för dåligt. Genom att de inte sänder ut studieprogram har intrycket ökat av att de är osynliga. Politiskt aktiva har inte samma bakgrund som tidigare, de ser inte att studieförbunden initierar och driver kulturverksamhet. Förbunden behöver heller inte alltid annonsera för att nå ut, vilket leder till att verksamheten blir dold. Vilka relationer har de lokalt verksamma till varandra? För studieförbunden framstår i SUFO 2:s undersökning samverkan med andra som en nödvändig förutsättning för att utveckla kultur- verksamheten. Motiven är bl.a. att samverkan ger större resurser både personellt, ekonomiskt och pedagogiskt. Den kan också ge kontakt med nya grupper och göra det lättare att höja kvaliteten i verksamheten. På små orter är det bättre att göra gemensamma arrangemang. Samverkan motverkas av brist på resurser, traditioner och gamla hjulspår. Avstånden inom geografiskt vidsträckta kom- muner ses också som ett hinder för samverkan. Relationen till kommunens kulturförvaltning var blandad hos studieförbunden. De flesta hade goda kontakter, men det fanns också förbund som uppgav att de i vissa kommuner inte hade några kontakter alls. En anledning till det senare kan vara de stora admi- nistrativa enheter som flera studieförbund har . Avsaknaden av lokalkontor i kommunen, som ofta blir en följd av större admi- nistrativa enheter, gör att samarbetet med kommun, föreningsliv och övriga studieförbund riskerar att minska, studieförbunden visar sig inte, får en undanskymd roll i kulturpolitiska sammanhang, vilket leder till minskad verksamhet som i sin tur leder till lägre bidrag eller inget bidrag, som leder till minskad verksamhet, som I vår studie är studieförbundens samverkan med kommunens musik- och kulturskolor tämligen begränsad. sam- arbetar om konsertverksamhet, något har projektsamarbete. Ett förbund har i sin kommun entreprenad på verksamhet inom dans, bild och drama. Samverkan med de olika kulturinstitutionerna i kommunen och länet är mycket vanlig, uppgav studieförbunden. Det handlade om samverkan med biblioteken, länsteatern, , länsmusiken, kammarorkestern, den regionala filminstitutionen. och större resurser totalt angavs som motiv för denna samverkan, liksom höjd kompetens och kvalitet. Tillgång till lokaler och kontakter med professionella kulturarbetare nämndes också. Sam- verkan ansågs vara ett bra sätt att nå ut till fler människor, det är bra att synas tillsammans, att man har samma syfte och mål. Ett förbund sade att man ibland känner sig tvingad att samverka för att kunna komma ifråga när man själv har idéer. Ofta handlar sam- verkan om kulturprogram. Från kommunala företrädare framhölls att samverkan med t.ex. studieförbunden är en förutsättning för att få till stånd de arran- gemang som erbjuds. Möjligheterna till samverkan har dock minskat genom att flera av studieförbunden har minskat sin personal på plats i kommunen. Mötesplatser behövs för att skapa dialog. Hur ser deltagarna på kulturverksamheten? (1994) konstaterade tre dominerande motiv till varför del- tagarna sökt sig till en textilcirkel: ett kunskapsmål (att lära sig ett textilt hantverk), ett socialt mål (behovet av gemenskap), och ett välbefinnademål (att återställa balansen mellan kropp och själ). och (1996) problematiserade dessa tre mål. Kunskapsmålet och det sociala målet befanns vara integrerade delar i cirkelns liv men att prioriteringen av dem kunde skifta . Upplevelsen av välbefinnande påverkades bl.a. av vilka behov hos individen som tillfredsställdes, t.ex. att skapa, att uppleva nyttan av utfört arbete i ett socialt sammanhang. Välbefinnandemålet var flexibelt i förhållande till hur kunskap och social gemenskap integre- rades och relaterades till cirklarnas olika förutsättningar. (1995) undersökte den kulturverksamhet inom studie- förbunden som har de flesta deltagarna, ungdomsmusiken. Han ansåg att musikcirkeln bidrar till ungdomars identitetsskapande processer och ger kunskaper och kompetenser som medverkar i och underlättar vuxenblivandet. Studieförbundens musikverksam- het är en konstruktiv fritidssysselsättning för ungdomar. Studie- cirkelformen passar bra för rockspelandets öppna läroprocesser. Musikverksamheten utgör ett viktigt socialiserande och kultur- skapande arbete med ungdomar. och (2000) såg studiecirkelns och folkhög- skolans roller som mötesplatser för människors samtal, välbefin- nande, gemenskap och personliga utveckling som mycket bety- delsefulla effekter av verksamheten. De menade att även om det huvudsakliga målet är att en bildningsprocess kommer till stånd och vidmakthålls i studiecirkeln eller folkhögskolekursen, får inte mötesplatsens effekter förringas. och frågade vad deltagarna ansåg att cirkeln/ kursen gav dem. Svaren indelades i kategorierna verksamhetsrelate- rade, individrelaterade och socialt relaterade (jfr , 1994). De verksamhetsrelaterade svaren handlade om kunskap och närliggan- de begrepp, om kreativitet, om verksamhetens utformning och om frihet – frihet under ansvar. De individrelaterade svaren nämnde självförtroende och glädje. De socialt relaterade svaren lyfte fram gemenskap, att träffa likasinnade, att träffa människor i olika åldrar och med olika bakgrund. Männens svar skilde sig inte från kvinnor- nas och enkäterna präglades av en mycket positiv inställning till folkhögskola och studiecirklar. Rekrytering av deltagare, publik och medverkande I FBR:s undersökning framhöll flera organisatörer att studie- förbundens utveckling mot allt färre lokalkontor leder till svårig- heter. Det är viktigt att vara nära människorna, att finnas på plats. Informationen sprids ofta via mun till munmetoden. Lokalkänne- dom och personliga kontakter är ofta förutsättningen för studie- förbundens verksamhet. Om studieförbunden måste organisera verksamheten i ännu större enheter är faran stor att man tappar den lokala anknytningen. En aspekt är också att cirkelledarna förlorar en hemvist om lokalkontoret försvinner. I vår undersökning sade studieförbunden att de hade ganska lätt att rekrytera cirkeldeltagare, men att rekryteringen i allt mindre utsträckning sker via studieprogram och annonser. I stället används medlemsorganisationerna och tidigare deltagare. Detta styrks av uppgifter i FBR:s senaste deltagarundersökning där uppgav att de rekryterades genom en förening och genom vänner eller grannar (, 2002). Publik till kultur- programmen rekryterades oftare via annonser och affischer. Kultur- programmen arrangerades i stor utsträckning i nära samarbete med föreningslivet som i regel hade bestämt vem eller vilka som skulle medverka. Även om yrkesverksamma kulturarbetare anlitades var det vanligast att amatörer medverkade. Som skäl uppgavs att man gärna använder personer och grupper ur den egna eller före- ningarnas verksamhet samt att man inte ansåg sig ha råd med dyra professionella medverkande. Folkhögskolorna använde främst sina egna elever som med- verkande i kulturprogrammen, men professionella kulturarbetare engagerades ofta. Deltagarna rekryterades genom programblad, affischer, annonser men också genom personliga kontakter med omgivningen. I rapporten på Dalhall (2001) från note- rades att studieförbundens roll som arrangörer och organisatörer av kulturprogram hade förstärkts genom att många kommuner inte längre arrangerar egen publik kulturverksamhet. I de flesta mindre samhällen fanns inte heller några privata alternativ beredda att svara för kulturarrangemang. Minskade anslag, i kombination med ökade kostnader för medverkande, gjorde dock att de lokala organisatio- nerna hade begränsade möjligheter att svara för ett löpande arrangörskap av främst professionell kultur. Den länk som studie- förbunden utgör i den regionala institutionsstrukturen hade för- svagats. Av vår kartläggning framgick att det var mycket sällan som en studieavdelning stod som enda arrangör av ett kulturprogram. Eko- nomin kräver samverkan även om man skulle vilja vara ensam arrangör. Samarrangemang skedde oftast med medlemsorganis- ationerna och kommunen. Samverkan med folkhögskolor och kulturföreningar förekom, men inte i någon stor utsträckning. Exempel på arrangemang som ofta var samarrangemang är festi- valer och hantverksmässor. Begreppet medarrangör används ofta och kan betyda allt från att medarrangören endast står för en del av finansieringen till fullständig medverkan. Kommunerna framhöll att de gärna ville stödja studieförbunden i deras arrangörsroll. var det studieförbunden som tog initia- tiv, ibland var det kommunen. I det senare fallet kunde det handla om att kommunen sökte en arrangör till ett arrangemang som kommunen önskade genomföra. Fördelen med att samarbeta med studieförbunden ansågs vara att de genom sin förankring ofta gör det lättare att nå målgruppen. De har också en kompetens som arrangörer vilken ses som en stor tillgång. I KUR:s rapport på Dalhall sades att förutsättningarna för den lokala amatörkulturen och cirkelverksamheten varierade starkt beroende på studieförbundens aktivitet och storleken på de kommunala bidragen. Problemen tycktes vara störst i storstads- områdena där höga lokalkostnader och låga eller obefintliga kommun- bidrag förstärker svårigheterna. Flera av de studieförbund som ingick i vår kartläggning för- fogade över egna lokaler för sin kulturverksamhet eller hade till- gång till lokaler genom medlemsorganisationerna. Också kommu- nen bedömdes ha god tillgång på lokaler som studieförbunden kunde använda och som var ändamålsenliga. Kommunernas bedömning av tillgången på lokaler för studie- cirklar och kulturprogram var att den i stort sett är god. När det gäller kostnaderna för att använda kommunens lokaler hade några nolltaxa, andra inte. Subventioner kunde dock förekomma även i dessa kommuner. Lokalerna bedömdes av kommunerna i stort vara ändamålsenliga men det kunde vara problem att finna oömma lokaler för amatörkulturen. De flesta kommunerna i vår studie tog ut hyra för sina lokaler. Studieförbunden och kulturföreningarna upplevde ofta hyran som betungande och en del hävdade att kostnaden lade band på kultur- utvecklingen. Majoriteten av föreningarna och studieförbunden visste dock inte hur mycket lokalkostnaden utgjorde i relation till totala kostnaden för verksamheten. Några antydde att kommunens hyror får till följd att lokalutnyttjandet blir dåligt. Arrangören tvingas välja en billig lokal, som är mindre lämpad, som kommunens (dyrare) lokal står tom. En del kommuner försöker motverka problemet genom att gå in som medarrangör och stå för hyran. Tillgången till lokaler för föreningslivets behov och har utretts och förslag har presenterats i betänkandet Allmänna samlingslokaler (SOU 2003:18). Utredaren konstaterade att sam- lingslokaler är viktiga grundpelare i ett demokratiskt samhälle genom att de bl.a. används för bildningsverksamhet och förenings- och kulturliv. De allmänna samlingslokalerna spelar en allt viktigare roll i ett levande kulturliv genom att vara öppna för amatörers skapande och gästspel av professionella kulturarbetare. Det handlar inte bara om tillgång till lokaler, framhöll utredaren. För att lokalen ska kunna fylla en funktion måste t.ex. dess utformning och tekniska utrustning fylla dagens krav. Allt färre kommuner har noll-taxa. Utredningen uppger att tillhandhåller 62 kommuner fria lokaler till ungdomsorganisationer och att 22 av dessa kommuner har fria lokaler även till övrig föreningsverksamhet. , som gjort enkäten, bedömer att avgiftsfria lokaler blir än mindre vanliga . Dessutom aviserar runt 90 kommuner att de kommer att höja taxorna . När det gäller allmänna samlingslokaler är det främst förenings- möten som hålls i dem. Därefter kommer studiecirkelverksamhet. Den tredje vanligaste verksamheten är privata sammankomster. I utredningens enkät till 650 föreningar framkom att av dem som använder en allmän samlingslokal för sin verksamhet betalar ingen hyra/avgift. Av dem som betalar utgör studieförbun- den . Utredningen hänvisar också till en undersökning som Ungdoms- styrelsen genomfört. I den finns en tydlig tendens till att allt fler mötesplatser drivs av föreningar eller i olika samverkansformer. , föreningar, kommuner och företag utvecklar till- sammans nya samverkansformer för att kunna möta ungas behov av mötesplatser.