sou · GSB380 · 2005-01-01 00:00:00 — Innan ett beslut om rättelse fattas skall parterna ha fått tillfälle att yttra sig, om det inte är uppenbart obehövligt. Beslutet skall om möjligt antecknas på varje exemplar av det avgörande som har rättats (tredje stycket samma paragraf). Det är emellertid inte alltid som intygen kommer att utfärdas i samband med domen. När en begäran om intyg inkommer i ett senare skede – kanske efter det att domen har vunnit laga kraft – är det möjligen mer tveksamt att betrakta intyget som ett beslut i det avslutade tvistemålet. Rättelsebestämmelsen i 17 kap. 15 § tar i vart fall inte direkt sikte på den situationen. Som tidigare nämnts kan det även bli aktuellt för andra myndig- heter att utfärda intyg. Den myndighet som främst blir aktuell är socialnämnden, men även överförmyndaren kan bli skyldig att utfärda intyg. Den behöriga domstolen eller myndigheten skall nämligen på begäran av part utfärda intyg om domar eller beslut i fråga om föräldraansvar (artikel 39 II-förordningen). En part som vill att en dom eller ett beslut skall erkännas, eller som ansöker om verkställbarhetsförklaring, skall som huvudregel ge in ett sådant intyg (artikel 37). För myndigheternas hantering av intyg gäller förvaltningslagen (1986:223) som i likhet med innehåller en rättelsebestämmelse (26 §). Denna bestämmelse överensstämmer i stora drag med bestämmelsen i 17 kap. 15 § men är i några avseenden annorlunda. En skillnad är att myndigheten innan rättelse sker skall ge part tillfälle att yttra sig om ärendet avser myndighetsutövning mot någon enskild och åtgärden inte är obehövlig (det finns alltså inget krav på att det skall vara uppenbart obehövligt för att underlåta att ge part tillfälle att yttra sig, vilket gäller enligt ). Det finns inte heller någon bestämmelse om att beslutet om möjligt skall antecknas på varje exemplar av det avgörande som rättats. Den fråga som måste övervägas är om det finns behov av en särskild rättelsebestämmelse. Det kan ifrågasättas om inte befint- liga rättelsebestämmelser i 17 kap. 15 § och 26 § Behovet av kompletterande bestämmelser förvaltningslagen skulle kunna tillämpas på rättelseförfarandet. Bestämmelserna är dock i vissa delar inte helt överensstämmande, vilket får till konsekvens att olika regler skulle komma att gälla för rättelseförfarandet beroende på vem som har utfärdat intyget. Det kan också uppstå osäkerhet vid tillämpningen av de befintliga bestämmelserna i de fall då en begäran om intyg inkommer efter det att målet eller ärendet är avslutat. Det är mot denna bakgrund enklare och tydligare att ha en gemensam rättelseparagraf som gäller för alla myndigheter. Övervägande skäl talar därför för att införa en särskild rättelsebestämmelse i lag. Även om det endast är intygen om domar om umgänge och om återlämnande av barn som kommenteras särskilt i förordningen vad avser rättelse, anser utredningen att frågan är av sådan allmän karaktär att bestämmel- serna om rättelse bör vara tillämpliga på samtliga intyg som utfärdas enligt II-förordningen. Enligt utredningens mening har intygen en så nära koppling till målet eller ärendet att såväl en begäran om utfärdande av intyg som en kopia av själva intyget skall fogas till akten, oavsett om utfärd- andet sker i ett senare skede. Handlingarna skall då registreras (se JO beslut , dnr 1344-2004). De befintliga rättelsebestämmelserna i och i förvaltningslagen bör vara förebilder för den nya bestämmelsen. Utredningen anser därvid att det inte finns anledning att ställa krav på att det skall vara uppenbart obehövligt att ge part tillfälle att yttra sig. I denna del bör därför förvaltningslagens lydelse användas. Vidare är det lämpligt att förordna att beslutet om möjligt skall antecknas i varje exemplar av det intyg som rättats (jfr 17 kap. 15 § ). Någon tidsram inom vilken rättelse skall få göras bör inte införas. Förslag: skall utses till centralmyndighet enligt den nya II-förordningen. Som tidigare framgått (se avsnitt 3.6) föreskriver den nya II-förordningen att en eller flera centralmyndigheter skall utses (artikel 53). Även (artikel 6) och artikel 2 i stadgar att staterna skall utse en central- Behovet av kompletterande bestämmelser myndighet för att fullgöra de uppgifter i konventionerna som är ålagda sådana myndigheter. För del är det Utrikesdeparte- mentet (UD) som är centralmyndighet. Detta följer av 4 § verkställighetslagen och 1 § förordningen (1989:177) om erkännande och verkställighet av utländska vårdnadsavgöranden m.m. och om överflyttning av barn. UD:s uppgifter som central- myndighet framgår vidare av 2–5 §§ samma förordning. UD arbetar även med ärenden om bortförda barn utanför detta område. I sin roll som centralmyndighet är UD bl.a. förmedlare och samordnare. UD har en stor erfarenhet på området och har ett väl utvecklat nätverk av kontakter. De uppgifter som åläggs centralmyndigheten i den nya II-förordningen är av likartad karaktär som de uppgifter UD har . Till dess en närmare analys kan göras inom ramen för utredningens uppdrag att lämna förslag om ett svenskt tillträde till , talar övervägande skäl för att utse UD till centralmyndighet enligt II-förordningen. Detta bör ske genom att regeringen i lag bemyndigas att utse centralmyndighet på motsvarande sätt som görs i verkställighetslagen, och därefter i förordning utser UD till centralmyndighet enligt den nya II-förordningen. Det kan noteras att medlemsstaterna från bl.a. skall meddela kommissionen namn, adress och sätt att komma i kontakt med den utsedda centralmyndigheten (artikel 72 och 67). Bedömning: Den nya II-förordningen kräver förord- ningsändringar i flera avseenden. Förutom kompletterande bestämmelser i lag föranleder den nya II-förordningen ändringar i flera förordningstexter. Utred- ningen ger i detta avseende inte några förslag på författningstexter, men vill ändå notera de behov av tillägg och ändringar som har uppmärksammats. Ändringar kommer att krävas i förordningen (1949:661) om skyldighet för domstol att lämna uppgifter i mål och ärenden enligt m.m., förordningen (1983:490) om skyldighet för Behovet av kompletterande bestämmelser domstol att lämna uppgifter beträffande äktenskapsskillnader m.m. och förordningen (1987:1022) om äktenskapsregistret. Som tidigare anförts i avsnitt 5.3.4 torde det även vara aktuellt att reglera i förordning vad en underrättelse enligt artikel 11.7 II-förordningen skall innehålla. Vidare har utredningen i föregående avsnitt föreslagit att regeringen i förordning skall utse till centralmyndighet enligt den nya II-förordningen. Bestämmelser om underrättelse och central- myndighet bör enligt utredningens uppfattning kunna tas in i förordningen (1998:1321) med vissa föreskrifter om erkännande och verkställighet av utländska avgöranden. Slutligen kan noteras att medlemsstaterna skall underrätta kommissionen om vilket eller vilka av gemenskapens institutioners officiella språk utöver det eller de egna språken som kan godtas i meddelandena till centralmyndigheterna (artikel 57.2). Vilka språk som kan godtas bör meddelas i en förordning, och då lämpligen i den sistnämnda förordningen. Denna förordning måste även i övrigt ändras så att den hänvisar till relevanta artiklar i den nya II-förordningen istället för nuvarande hänvisningar till den äldre förordningen. Förslag: De kompletterande bestämmelserna till den nya II-förordningen skall införas lag. I avsnitt 4 har redogjorts för innehållet lag och lag. Det har då även konstaterats att bestämmelserna om exekvatur- förfarandet överensstämmer till stora delar i de båda lagarna. Utgångspunkten bör vara att det under sådana förhållanden är bättre att samla bestämmelserna i en lag än att ha dem uppdelade i två lagar. Lagstiftningen blir då mer lättöverskådlig. Det finns emellertid skäl som talar för att behålla de kompletterande bestämmelserna till II-förordningen i en separat lag även fortsättningsvis. lag innehåller även andra bestämmelser än de som avser exekvatur, och enligt utredningens förslag bör det också införas nya bestämmelser i lag med anledning av den nya II-förordningen (se avsnitten 5.2–5.6). En ännu viktigare omständighet är att det är svårt att förutse vilka konsekvenser en svensk anslutning till kan få. Det är sannolikt att konventionen föranleder kompletter- Behovet av kompletterande bestämmelser Under sådana förhållanden kan det vara lämpligare att behålla lag tills vidare, istället för att föra in bestämmelserna lag och kanske tvingas att bryta ut de bestämmelser som avser föräldraansvar för att få dem samlade i en egen lag. Frågan kan aktualiseras i samband med utredningens arbete med . Utredningen anser därför att skälen för att behålla två separata lagar är så starka att de kompletterande bestäm- melserna till II-förordningen tills vidare bör finnas i en egen lag. Förslag: De lagändringar som föreslås skall träda i kraft . Bedömning: Det behövs inte några övergångsbestämmelser. Som redovisats i avsnitt 3.8 innehåller den nya II-förord- ningen övergångsbestämmelser om hur den skall tillämpas på ärenden som påbörjats enligt den äldre förordningen (artikel 64). Enligt artikel 71 upphör den äldre II-förordningen att gälla från den dag den nya förordningen börjar tillämpas, och hänvisningar till den äldre II-förordningen skall anses som hänvisningar till den nya förordningen enligt jämförelsetabellen i bilaga V till denna förordning. De svenska bestämmelser som innehåller hänvisningar till II-förordningen bör ändras och träda i kraft som den nya II-förordningen (dvs. i praktiken ). De kompletterande bestämmelser som behövs torde inte bli aktuella i mål eller ärenden som anhängiggjorts innan den nya II-förordningen träder i kraft, varför det inte finns något behov av övergångsbestämmelser. 7 Konsekvenser av förslagen Bedömning: Den nya II-förordningen och de därtill föreslagna kompletterande bestämmelserna medför marginellt ökade kostnader för det allmänna. Kostnaderna bör kunna rymmas inom berörda myndigheters befintliga budget. Några andra konsekvenser i den mening som avses i kommitté- förordningen uppkommer inte. Om förslaget i ett betänkande enligt 14 § kommittéförordningen (1998:1474) påverkar kostnaderna eller intäkterna för staten, kommuner, landsting, företag eller andra enskilda skall en beräk- ning av dessa redovisas i betänkandet. En finansiering skall föreslås om förslaget innebär kostnadsökningar eller intäktsminskningar för staten, kommuner eller landsting. Den nya II-förordningen omfattar alla avgöranden om föräldraansvar, dvs. även de utan anknytning till äktenskapsmål. Vad detta kan komma att innebära för domstolar, socialnämnder och överförmyndare i fråga om antalet mål och ärenden med internationell anknytning, är mycket svårt att förutse. Förord- ningen innebär emellertid inga nya uppgifter för domstolar eller andra myndigheter. Det snabbare förfarandet vid ansökan om återlämnande enligt innebär att förfarandet effektiviseras. Antalet ärenden bör dock inte komma att påverkas. En konsekvens av förordningen är emellertid att exekvatur- förfarandet tas bort för de umgängesdomar som försetts med intyg, liksom för de avgöranden om återförande av barn som fattas efter ett avslag på en ansökan om återförande av barn enligt artikel 13 . Detta förenklade förfarande kan visserligen förutsättas innebära en mindre avlastning för och , men prövningen kommer i stället att ske i allmän förvaltningsdomstol i samband med verkställighets- Domstolsväsendet i stort torde därför inte påverkas i detta avseende. En nyhet som införs är att medlemsstaterna skall utse en centralmyndighet. Centralmyndigheterna skall samarbeta med varandra i enskilda ärenden och på ett mer allmänt plan. I centralmyndighetens uppgifter i enskilda ärenden ingår bl.a. att informera och biträda personer med föräldraansvar och att underlätta överenskommelser mellan personer med föräldraansvar genom medling eller andra metoder (artikel 55). Centralmyndig- hetens biträde enligt artikel 55 skall vara kostnadsfritt (artikel 57.3). Uppgiften att vara centralmyndighet enligt förordningen kommer att medföra ökade kostnader för . Det är svårt att med säkerhet bedöma omfattningen av central- myndighetens nya uppgifter. kan dra nytta av sina erfarenheter av uppgifter av likartad karaktär enligt . Utredningen bedömer därför att kostnaderna för de nya uppgifterna bör bli relativt begränsade och att de kan antas rymmas inom befintlig ekonomisk ram för . Utredningen har i uppdrag att göra en närmare analys av centralmyndighetsfrågan i ett större perspektiv inom ramen för sitt slutbetänkande. Utredningen kommer därför att ha anledning att återkomma också i kostnadsfrågan. I den mån II-förordningens tillämpning i övrigt medför några kostnadsökningar torde dessa endast bli marginella. Såvitt utredningen kan bedöma bör eventuella kostnads- ökningar kunna rymmas inom ramen för de berörda myndig- heternas anslag. Avslutningsvis bör framhållas att den nya II- förordningen kommer att medföra ett informationsbehov. Det är viktigt att allmänheten, domstolarna och övriga myndigheter uppmärksammas på den nya förordningen. Information om ny lagstiftning är en uppgift som myndigheterna (främst på central nivå) kontinuerligt arbetar med. Förslagen får i övrigt inte några konsekvenser i de i kommitté- förordningen (1998:1474) nämnda avseendena att någon särskild redovisning av konsekvenserna är motiverad. 8.1Förslag till lag om ändring i lagen (2001:394) med kompletterande bestämmelser till II- förordningen Av denna bestämmelse framgår att lagen innehåller kompletterande bestämmelser till II-förordningen. Paragrafen har endast ändrats på så att den anger den nya II-förordningens beteckning istället för tidigare hänvisning till den äldre förordningen. Paragrafen är ny och har behandlats i avsnitt 5.4.1. Den innebär att skall vara behörig domstol vid exekvaturförfarandet enligt den nya II-förordningen. Bestämmelsen innebär i praktiken inte någon ändring i förhållande till vad som redan gäller enligt den äldre förordningen, där det i bilagorna I och II anges att behörig domstol för del är . Bestämmelsen är ny och har behandlats i avsnitt 5.2.6. Paragrafen, som är utformad med 2 § lag som förebild, innehåller en allmän reservforumbestämmelse för socialnämndens del. Bestäm- melsen blir tillämplig i de fall då svensk behörighet föreligger enligt förordningen men då det inte finns någon behörig socialnämnd enligt andra svenska forumbestämmelser. Så kan vara fallet både i frågor om godkännande av avtal om vårdnad m.m. och i andra frågor som rör föräldraansvar enligt II-förordningen och som för svenskt vidkommande skall handläggas av socialnämnden. Bestämmelsen innebär att socialnämnden i blir reservforum. 2–4 §§ Ändringarna är av redaktionell karaktär och innebär att bestämmelserna hänvisar till relevanta artiklar i den nya II- förordningen. Någon ändring i sak har inte gjorts. Bestämmelsen är ny och har behandlats i avsnitt 5.3.4. Den innebär att domstolen eller centralmyndigheten skall delge sådan information som skall tillställas parterna enligt artikel 11.7 II-förordningen. Med hänsyn till att det föreskrivs i lag att informationen skall delges blir bestämmelserna i delgivningslagen (1970:428) tillämpliga vid verkställandet av delgivningen (se 1 § angiven lag). Bestämmelsen är ny och har behandlats i avsnitt 5.5. Enligt första stycket får domstolen eller den berörda myndigheten besluta om rättelse om ett intyg som den har utfärdat innehåller någon uppenbar oriktighet till följd av ett skrivfel, räknefel eller liknande förbiseende. Detta motsvarar vad som gäller för rättelse enligt bl.a. förvaltningslagen, ärendelagen och . Av andra stycket följer att parterna skall ha fått tillfälle att yttra sig om det inte är obehövligt. Bestämmelsen har sin förebild i förvaltningslagen. Slutligen följer av tredje stycket att beslutet om möjligt skall antecknas i varje exemplar av det intyg som rättats. Bestämmelsen har i detta avseende sin motsvarighet i rättelse- bestämmelser. Bestämmelsen är ny och har behandlats i avsnitt 5.6. Den ger regeringen behörighet att utse centralmyndighet enligt den nya II-förordningen. 8.2Förslag till lag om ändring i 10 kap. 13 § Paragrafen, som behandlar tingsrätts behörighet i förmynderskaps- ärenden, har behandlats i avsnitt 5.2.4. Bestämmelsen ger behörighet till i de fall då domsrätt föreligger för svensk domstol men någon behörig domstol inte pekas ut i annan svensk lag. Så kan t.ex. vara fallet när svensk domsrätt föreligger trots att barnet inte har hemvist i . 8.3Övriga lagförslag med anknytning till II- förordningen II-förordningen är i vissa fall tillämplig i stället för svenska lagar på området. Med hänsyn till att den nya II-förordningen kommer att ersätta den äldre förordningen, måste de berörda lagarna ändras så att de i stället hänvisar till den nya II-förordningen. I bestämmelserna sägs inte uttryckligen att det är II- förordningen som har företräde. Att så är fallet i förhållandet mellan de medlemsstater för vilka förordningen gäller, följer av EG-rättens företräde framför nationell rätt. Föräldraansvar och skydd av barn i Beslut vid regeringssammanträde . En särskild utredare skall lämna förslag om ett svenskt tillträde till om behörighet, tillämplig lag, erkännande, verkställighet och samarbete i frågor om föräldra- ansvar och åtgärder till skydd för barn. Utredaren skall föreslå de författningsändringar som en svensk anslutning till konventionen ger anledning till. En central fråga för utredaren är att ta ställning till om konventionen bör införlivas med svensk rätt genom inkorporering eller transformering. Utredaren skall vidare föreslå de kompletterande bestämmelser som behövs till den nya II-förordningen om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar i äktenskapsmål och mål om föräldraansvar samt om upphävande av förordning (EG) nr 1347/2000. I utredarens uppdrag ingår att föreslå vilken myndighet som bör utses till centralmyndighet enligt och II-förordningen. En strävan har varit att skydda och stärka barnets roll och rättigheter i samhället. Konventionen om barnets rättigheter, antagen av , slår fast viktiga principer, bl.a. att barnets bästa skall komma i främsta rummet vid alla åtgärder som rör barn och att barnet är bärare av de minimirättigheter som räknas upp i konventionen. Människors ökade rörlighet påverkar även barnens situation. Arbete pågår i olika internationella organisationer för att bättre ta till vara barns intressen i gränsöverskridande situationer. deltar aktivt i detta arbete. för internationell privaträtt har behandlat frågor som rör barn . återfinns en reglering av de mest centrala internationellt privaträttsliga frågorna i förhållande till barn i tre konventioner som utarbetats inom Haag- konferensen: om de civila aspekterna på internationella bortföranden av barn (), om skydd av barn och samarbete vid internationella adoptioner samt . har tillträtt de två förstnämnda konventionerna. är anslutning till aktuell. Bakgrunden till denna konvention är en påbörjad revision av om myndigheters behörighet och tillämplig lag i frågor om skydd för underåriga. Projektet övergick successivt till att bli mer självständigt och antogs den nya konventionen. Ingen av EU:s medlemsstater har anslutit sig till . Med hänsyn till att vissa bestämmelser i konventionen påverkar förhållanden som regleras i den s.k. II-förordningen (se nedan) är behörigheten i de frågor som behandlas i delad mellan medlemsstaterna och gemenskapen. Endast stater kan dock f.n. ansluta sig till konven- tionen. Europeiska unionens råd (rådet) bemyndigade därför medlemsstaterna att i gemenskapens intresse underteckna konventionen. , jämte andra medlemsstater, gjorde så . Rådet har därefter förberett ett nytt beslut som kommer att uppmana medlemsstaterna att vidta de åtgärder som krävs för att ansluta sig till konventionen, om möjligt före . Avsikten är att medlemsstaterna i samband med en anslutning skall avge en förklaring som ger företräde för gemenskapsrättens tillämpliga interna regler om erkännande och verkställighet av domar. reglerar behörighet, tillämplig lag, erkännande, verkställighet samt samarbete mellan konventions- staternas myndigheter i sådana frågor med internationell anknytning som rör föräldraansvar och åtgärder till skydd för barn. Den omfattar såväl privat- som offentligrättsliga åtgärder, bl.a. frågor om vårdnad, umgänge, förmynderskap och omhänder- tagande av barn. Till konventionen finns en förklarande rapport. Konventionen består av en ingress och sju kapitel. I kapitel I anges konventionens mål och tillämpningsområden samt definieras grundläggande begrepp, bl.a. begreppet föräldraansvar. Där klar- görs också att konventionen tillämpas på barn . Kapitel II behandlar vilket lands myndigheter som är behöriga att vidta åtgärder som gäller skyddet för barnets person och egendom. Huvudregeln är att det är myndigheterna i den stat där barnet har sitt hemvist. När det gäller flyktingbarn och barn vilkas hemvist inte kan fastställas, är myndigheterna i den stat där barnet vistas behöriga. Särskilda behörighetsregler gäller när ett barn olovligen förts bort eller hålls kvar och när ett mål om äktenskapsskillnad pågår. I kapitel III finns bestämmelser om tillämplig lag. Huvudregeln är att de behöriga myndigheterna tillämpar den egna statens lag, dvs. lex fori, vid alla åtgärder som rör barn, men vissa undantag gäller. Tilldelning eller fråntagande av föräldraansvar direkt på grund av lag, dvs. utan något särskilt beslut om det, regleras av lagen i den stat där barnet har hemvist. Tilldelning eller fråntagande av föräldraansvar genom en överenskommelse eller en ensidig rättshandling, utan ingripande av rättslig eller administrativ myndighet, regleras av lagen i den stat där barnet hade hemvist då den för frågan avgörande handlingen ägde rum. Föräldraansvar som föreligger enligt lagen i den stat där barnet har hemvist består efter en ändring av hemvistet till ett annat land. Om barnet får ett nytt hemvist, skall tilldelning av föräldraansvar direkt på grund av lag till en person som inte redan har föräldraansvar regleras enligt den nya hemviststatens lag. Kapitel IV innehåller regler om erkännande och verkställighet. Huvudregeln är att de åtgärder som en behörig myndighet i en konventionsstat beslutat om eller vidtagit till skydd av barnet skall erkännas och verkställas i alla andra konventionsstater. Erkännande får vägras endast på vissa i konventionen angivna grunder. Verkställighet skall ske i enlighet med lagen i verkställighetsstaten, med beaktande av barnets bästa. Kapitel V reglerar samarbetet mellan konventionsstaterna. Varje konventionsstat skall utse en centralmyndighet som i de enskilda fallen skall samarbeta med andra staters centralmyndigheter och främja samarbetet mellan de behöriga myndigheterna i den egna staten för att uppnå konventionens mål. Kapitel VI innehåller allmänna bestämmelser, bl.a. om skyddet av personuppgifter och sekretess samt förhållandet mellan konventionen och andra internationella instrument. Konventionen påverkar inte tillämpningen av , när båda konventionsparterna har tillträtt denna. Bestämmelserna kan dock åberopas i syfte att återföra barn som olovligt bortförts eller kvarhållits eller för att ordna umgänge. Konventionen inverkar inte på andra internationella instrument som konventionsstaterna har anslutit sig till eller på rätten för en konventionsstat att ingå andra överenskommelser med stater när det gäller barn som har hemvist i någon av dessa stater. En mycket begränsad reservationsrätt ges. Kapitel VII innehåller slutbestämmelser om bl.a. anslutning till konventionen och konventionens ikraftträdande. antog rådet förordning (EG) nr 2201/2003 om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar i äktenskapsmål och mål om föräldraansvar samt om upphävande av förordning (EG) nr 1347/2000. Den nya förordningen skall liksom sin föregångare benämnas II- förordningen.