sou · GSB31d2 · 2005-01-01 00:00:00 — I propositionen Stöd till brottsoffer (2000/01:79) anför regeringen att det är viktigt att frågan om ersättning till dem som är i behov av skydd behandlas uttömmande och i ett sammanhang. En sådan behandling borde enligt rege- ringen lämpligen göras inom ramen för den fortsatta beredningen av förslaget om det nationella handlingsprogrammet för skydd av bevispersoner. Ett skyddsprogram såsom det har beskrivits i förslag skulle enligt regeringens bedömning i huvudsak tillgodose det krav på skydd som en enskild person kan ställa på samhället. Regeringen anser därför att ett sådant program som utformas med utgångspunkt i förslaget skall genomföras. För den enskilde kan ett beslut om att få omfattas av ett skydds- program eller ett beslut att skyddsprogrammet skall upphöra vara av avgörande betydelse för hans eller hennes framtid. Det är därför särskilt angeläget att de beslut som fattas under handläggningen kan bli föremål för insyn och kontroll. Möjligheten att få ett beslut överprövat fyller en viktig sådan funktion. Regeringen anser att detta förfarande och den övergripande utformningen av skydds- programmet bör regleras i en särskild lag. Hur en sådan lag skall utformas måste övervägas närmare. Det finns också anledning att ytterligare överväga hur den personkrets som skall kunna omfattas av ett skyddsprogram skall avgränsas. har föreslagit att personkretsen i princip skall begränsas till personer som på grund av medverkan i förundersökning och rättegång om grov eller organiserad brotts- lighet löper allvarlig risk för att bli utsatt för brottsliga angrepp i form av hot, våld, trakasserier eller annan allvarlig kränkning. Behov av att kunna omfattas av ett skyddsprogram kan emellertid även finnas för bevispersoner som medverkar i förundersökning och rätte- gång om annan brottslighet än sådan som bedöms som grov eller organiserad. Det finns därutöver personer som lever under hot utan att vara bevispersoner. Även i dessa fall är det samhällets uppgift att tillhandahålla skydd. Här rör det sig emellertid om delvis andra situationer och problem. Ofta är t.ex. den presumtive gärningsmannen känd. Utredaren skall mot denna bakgrund över- väga om senast berörda behov skall tillgodoses inom ramen för ett skyddsprogram eller på något annat sätt. Att skydda en person är förenat med stora kostnader – både direkta och indirekta. har föreslagit att särskild ersättning skall kunna lämnas till en bevisperson för att täcka dennes direkta kostnader. Regeringen ansluter sig i princip till denna bedömning. En sådan ersättning får emellertid aldrig utgöra någon form av belöning för en bevispersons insats i rättsprocessen. Ersättningsfrågan innehåller många komplexa frågor såsom ersätt- ningsnivåer och beskattningskonsekvenser. Det är nödvändigt att dessa och därmed sammanhängande frågor närmare utreds och analyseras. Möjligheten att lämna skälig ersättning till andra än bevispersoner som är i behov av skydd bör också övervägas. Ett fungerande skyddsprogram förutsätter samverkan mellan flera olika myndigheter såsom polis, kriminalvård, socialtjänst och sjukvård. Det är därför nödvändigt att klargöra berörda myndig- heters ansvarsområden. Om behov av skydd uppkommer t.ex. i samband med förundersökning framstår det som självklart att polisen har huvudansvaret för att tillgodose behovet. kan behov av bistånd från samhällets sida ha förändrats från rena skyddsåtgärder till åtgärder som måste anses falla under en annan huvudmans ansvarsområde. Regeringen anser att det är angeläget att tydliggöra hur samarbetet myndigheter emellan skall bedrivas och finna lämpliga avgränsningar i huvudmannaskap. Det finns också anledning att överväga behovet av lagstiftning i fråga om samverkan och ansvarsfördelning. För att samarbetet skall kunna fungera på ett ändamålsenligt sätt och skyddet för de personer som omfattas av programmet skall vara så heltäckande som möjligt måste berörda myndigheter kunna utbyta information. Mot denna bakgrund finns det skäl att se över sekretesslagstiftningen så att denna inte lägger hinder i vägen för nödvändigt informations- utbyte. Vid den översynen måste hänsyn tas till behovet av att en uppgift får tillräckligt starkt sekretesskydd hos den mottagande myndigheten. En näraliggande fråga av betydelse för ett effektivt vittnesskydd är frågan om särskilda forumregler i mål där den ena parten har fått sekretessmarkering, medgetts kvarskrivning eller fått fingerade personuppgifter. Flera utredningar, se exempelvis Kvinnovålds- kommissionen (SOU 1995:60) och Utredningen om vissa folkbok- föringsfrågor (SOU 1996:68), har diskuterat om de nuvarande forumreglerna bör anpassas för situationer där den ena partens person- och adressuppgifter är hemliga. Regeringen har i sin proposition 2000/01:79 Stöd till brottsoffer uttalat att denna fråga bör utredas särskilt och anfört att man då också bör se över reglerna i om bl.a. parts skyldighet att uppge namn och adress. Den utredning som skall genomföras syftar till att skapa ett fungerande skydd för bevispersoner m.fl. Det är därför lämpligt att i detta sammanhang utreda dessa frågor. har pekat på behovet av åtgärder för att så långt som möjligt förhindra att en bevisperson, på grund av rädsla, vid huvudförhandling ändrar en tidigare lämnad uppgift eller avstår från att lämna en sådan. Regeringen anser att det finns skäl att - inom ramen för vad som är förenligt med - överväga sådana åtgärder. Utredaren skall utforma ramen för ett program till skydd för bevis- personer m.fl. och utarbeta förslag till särskild lagstiftning på området. Utredaren skall närmare överväga hur den personkrets som kan komma att omfattas av programmet skall avgränsas. Utredaren skall särskilt överväga frågan om ersättning skall kunna lämnas till bevispersoner och andra personer som är i behov av skydd. Utredaren skall här ta hänsyn till vad regeringen uttalat i propositionen Stöd till brottsoffer (prop. 2000/01:79) i fråga om ersättning för de personer som medges rätt att använda fingerade personuppgifter. Utredaren skall vidare överväga och lämna förslag till hur ansva- ret för att de åtgärder som bedöms nödvändiga för en person som omfattas av ett skyddsprogram skall fördelas mellan berörda huvudmän. Utredaren skall också undersöka behovet av att lagreg- lera ansvarsfördelningen och samarbetet huvudmännen emellan. I det sammanhanget skall utredaren undersöka om sekretesslagstift- ningen lägger hinder i vägen för nödvändigt informationsutbyte mellan berörda myndigheter och i förekommande fall lämna förslag till ändamålsenlig reglering på området. I samband med detta skall utredaren ta hänsyn till behovet av att en uppgift får tillräckligt starkt sekretesskydd i samband med informationsutbytet. I utredarens uppdrag skall även ingå att göra en samlad översyn av samtliga mål- och ärendetyper där forumreglerna kan vara av betydelse för personer som har skyddade personuppgifter. I enlig- het med vad regeringen har uttalat bör en översyn även omfatta reglerna i 33 kap. om skyldighet för part att uppge namn m.m. samt domstols möjlighet att hemlighålla upp- gifter i samband med kallelser, förhandling och delgivning. Det finns också anledning att göra motsvarande översyn vad gäller de allmänna förvaltningsdomstolarnas handläggning. Utredaren skall särskilt bevaka att bl.a. utformningen av forumbestämmelserna inte får till följd att parts rättigheter enligt blir åsidosatta. Utredaren skall därutöver överväga och föreslå åtgärder som kan förhindra att en bevisperson, på grund av rädsla, vid huvudför- handling ändrar en tidigare lämnad uppgift eller avstår från att lämna en sådan. Exempel på en möjlig åtgärd kan t.ex. vara att i ökad utsträckning dokumentera polisförhör genom videoinspel- ning. Utredaren skall lämna förslag på den lagstiftning som bedöms nödvändig. Det står utredaren fritt att ta upp även andra frågor som bedöms vara relevanta för att lösa huvuduppgiften. Uppdraget skall genomföras efter samråd med berörda myndig- heter. Förslagens konsekvenser skall redovisas enligt vad som anges i 14 och 15 §§ kommittéförordningen (1998:1474). Kostnadsberäk- ningen skall även innehålla en bedömning av effektiviteten. Utredaren får redovisa sitt uppdrag i ett eller flera delbetänkan- den. Uppdraget skall slutredovisas . Nationella riktlinjer för personsäkerhetsarbete Vårt förslag till lag om personsäkerhet är en ramlagstiftning. För att uppnå en enhetlig tillämpning av programmet inom polisen behöver den därför fyllas ut med riktlinjer. Dessa bör vara gemen- samma för hela landet och utformas av RPS. Motsvarande riktlinjer bör utformas inom kriminalvården. Utredningen ger nedan några exempel på arbetsmetoder och rutiner som bör tas upp i de nationella riktlinjerna. Vidare beskriver vi ämnen som bör beröras i en gemensam ut- bildning för programmets handläggare. Slutligen anger vi några viktiga krav som bör ställas på de hand- läggare som skall arbeta med programmet. Handläggarna bör alltid arbeta i par. Handläggarna bör använda endast förnamn eller om möjligt täcknamn. Handläggarna bör inte exponeras i samband med rättegångar, utan den hotade bör åtföljas av annan polis. Enheterna bör fungera som sluss i förhållande till andra som vill ha kontakt med den hotade, t.ex. åklagare och brotts- utredare. Enheterna bör använda gemensamma manualer för hotbilds- bedömningar och psykologbedömningar. Handläggarna bör dokumentera alla åtgärder och utgifter. Lagen om personsäkerhet och de nationella riktlinjerna Studier av enskilda fall Taktik och förhållningssätt gentemot den hotade Villkoren i samband med inträde Hanteringen vid permanent förflyttning Psykologi (krishantering m.m.) Säkerhetsfrågor (teknisk utrustning m.m.) Samarbete med andra myndigheter Hot och attentat mot vissa utsatt grupper t.ex. personalen inom rättsväsendet och politiker Profil för en handläggare