sou · GSB3119 · 2005-01-01 00:00:00 — Det gällde att leta efter plussummespel, inte Livstillfredsställelse, sammanhang, förnöjsamhet (Det bör noteras att miljöfrågor, nationella eller internationella, spelade en ganska marginell roll i rapporten. Ton- vikten låg på ekonomi och materiella förutsättningar för livsstilen.) Debatten efter publicering blev minst sagt häftig. Till viss del kan den förklaras av en viss nyhetstorka ; rapporten slogs upp stort i samtliga nyhetsmedia. Till en annan del kan den förstås så att författarna kunde framställas som statsministerns rådgivare. Detta torde visserligen vara en betydande överdrift, men Sekretariatet hade dock inrättats som en enhet knuten till Statsrådsberedningen. Författarna och det arbete som de normalt bedrev hade otvivelaktigt raka rör till statsministern, övriga ledamöter av regeringen och till . Detta föranledde bland andra dåvarande kommunikationsministern att i ett ilsket uttalande (tacksamt citerat i kvällspressen) föreslå att rapporten skulle kastas direkt i papperskorgen. Åtskilliga ledarskribenter, kåsörer och kolumnister hängde på. Ett tema som återkom i olika varianter var hur skall världen bli rikare av att vi blir fattigare? Svenska Dag- bladet kallade författarna kokett pretentiösa och självgoda framtids- drömmare, ojade sig över att de s.k. framtids- forskarna utmanade löjet. Det fanns dock andra röster. uppskattade tendensen: de drar undan en gardin och släpper in något av den globala verklighetens råkalla ljus i det svenska folkhemmet Den är först och främst en väckarklocka. Skall vi dänga den i golvet med en svordom och dra täcket över huvudet? Sedan de första häftiga reaktionerna lagt sig visade sig denna relativt konkreta skiss till en annan utveckling ganska användbar som övningsmaterial för diskussioner om energi, global solidaritet och livsstilar i . Den kom att under bortåt spela en roll som samtalsstartare och underlag i en lång rad sammanhang: från den SIDA närstående över Kyrkornas u-vecka till mängder av lokala studiecirklar, u-lands- grupper och partiföreningar. Sekretariatet för framtidsstudier distribu- erade texten i många tiotusental exemplar och den trycktes om på många ställen i folkrörelse-Sverige. Livstillfredsställelse, sammanhang, förnöjsamhet Det utkristalliserades – bland dem som över huvud taget brydde sig om frågorna – ett antal hållningar, som med en viss förenkling kan koncentreras i två huvudspår. (En analys av den tidiga debatten utfördes av pedagogikdocenten och en medarbetare: se och 1976) Det ena hållningen innebär att i man stort sett accepterar tendensen i Hur mycket är lagom? Den dominerande bakgrundsfaktorn är en ny global ekonomisk ordning, detta i viss motsats till utjämning genom bistånd (se nedan). Denna får konsekvenser även för de rika länderna. Nationellt är det inte önskvärt eller möjligt att vi fort- sätter med en volymtillväxt i energi och andra resurser. En sådan är inte heller nödvändig för att vi skall få det bättre. Tvärtom skulle en återhållsamhet kunna visa på nya gemenskapsvärden, och rikta uppmärksamheten på kvalitet snarare än kvantitet. Internationellt borde en utjämning komma till stånd, och en sådan är inte möjlig om inte de rika länderna, som konsumerar en oprortionerlig del av globala energiresurser, mark, vatten, mineraler osv., ändrar sin inriktning ganska radikalt. Mot detta resonemang ställdes gärna biståndstanken som bland annat innebär att utjämning inom givna resurser var onödig. Genom fortsatt tillväxt skulle alla, även världens fattiga länder och världsdelar, kunna få det bättre. Denna tankegång kopplades, i den seriösare delen av debatten, konkret till biståndet (bilateralt och multilateralt). Vi borde, menade man, ha en egen stark och växande ekonomi. En sådan är en förutsättning för att vi och andra rika länder skall kunna bidra med det bistånd som kan hjälpa fattiga länder att utvecklas materiellt. Vad de som drev denna linje gärna förbisåg var att bistånd, som ju byggdes upp successivt under 60- talet, bara kan utgöra en liten del av ett förnuftigt internationellt utjämningsprogram (). Biståndet är viktigt, men hade (och har kanske även senare) i svensk debatt tillmätts en något överdriven betydelse. Vad som hade hänt första år är att , delvis under intryck av oljeländernas framgångar, hade ställt en lång rad krav gällande flera av de faktorer som bestämmer deras ekonomiska förhållanden (se ovan). Många, även de som kände sympati för grundtanken om ett lagom , bekymrade sig dock för de planekonomiska eller byråkratiska inslagen i de fem förslagen. Dessa blev ofta huvud- invändningen från förslagens kritiker. Skulle staten verkligen få ingripa i enskildas liv – som biffen och bilen – och föreskriva vad som är en rimlig och solidarisk livsstil? Livstillfredsställelse, sammanhang, förnöjsamhet Det fanns alltså skarpt skilda uppfattningar om vilken som var rätt väg att gå, både vad gällde konsumtion och livsstilar i (återhållsamhet eller tillväxt), och hur en rättfärdig internationell ordning skulle se ut (omfördelning genom handel och konsumtions- mönster, eller omfördelning genom bistånd). Men det är ändå värt att påpeka att dagordningen för samtalet var i stora drag gemensamt accepterad. Det var rätt att diskutera hur våra livsstilar, konsumtion och energiförbrukning hängde samman med fattig- domen och den ekonomiska ordningen i världen. Det var rimligt att fråga om en fortsatt konsumtionsspiral leder till ett nyttigare och bättre liv. Det föreföll också naturligt för alla – oavsett om man anslöt sig till den första eller andra problemuppfattningen – att se energin (i sina olika former) som en avgörande faktor i våra och världens öden. 8.4.5Då och : likt och olikt Lagom-debatten initerades för nära och hade sina rötter i FN-deklarationer och politiska förhållanden på världscenen –75. Två stora skillnader mellan då och bör noteras. För det första finns någon samlad föreställning om en ny ekonomisk världsordning. 1970-talets plan – manifesterad också i den då mycket lästa rapporten the International Order () utgiven och med den nobelbelönade holländske ekonomen som projektledare – för hur en rättvisare och rimligare värld skulle kunna se ut har bleknat bort. har marknadskrafterna och globaliseringen ekonomiskt lyft upp några områden ur 3:e världen, men lämnat andra kvar i fattigdom och hopplöshet. Teknik och teknikspridning har inneburit stark materiell utveckling: men ganska fläckvis i den tidigare s.k. u-världen. Utvecklingen mot bättre villkor i fattiga delar av världen hämmas i många fall av krig och konflikter: ofta s.k. lågnivåkrig som uppmuntras utifrån. Men någon tydlig – om än möjligen orealistisk – global ekonomisk ordning mot vilken framtid och politik skulle kunna stämmas av finns . Men, för det andra, kanske det ändå finns något som i mycket påminner om en ny ordning? Larmrapporten om Tillväxtens gränser (Meadows m.fl. 1972, beställd och sponsrad av den s.k. ) blev, ungefär med miljökonferensen i Livstillfredsställelse, sammanhang, förnöjsamhet , en skarp väckarklocka för miljöfrågornas ödeskaraktär och perspektivet av en absolut och hotande global resursbrist: om inte de industrialiserade länderna hejdade sina tillväxtmönster stode vi inom 70–inför ett rent katastrofscenario. Debatten om detta rasade häftig och framåt, och fick ny näring av återkommande oljekriser och begynnande oro för klimatför- ändringar. Nästa milstolpe på denna väg är förstås Brundtlandrapporten (1987), som lanserade begreppet hållbar utveckling. Trots sina oklarheter blev den en avgörande faktor för en begynnande ny insikt i det internationella samhället. Ingen kallade den visserligen en ny internationell miljö- och resursordning och den innehöll inte heller lika tydliga politiska programpunkter som NIEO- dokumenten . Kanske har ändå denna rapport haft ett än mer avgörande och permanent inflytande på det internationella samfundets agenda än de, fortfarande synnerligen beaktansvärda, deklarationerna om en i ekonomisk mening rättvisare värld. Alla som med kritiskt sinne studerat rapporten (1987) och begreppet hållbar utveckling noterar hur man sökt integrera även rättvis fördelning och ett annat sätt att tänka på ekonomi med denna nya agenda för framtiden. Men man ser också hur inbyggda motsättningar och intellektuella svårigheter har begränsat genomslaget i dessa avseenden. Vissa observatörer menar att det också är önskvärt att framför allt betona de ekologiska gränserna och inte göra hållbar utveckling till ett universal- begrepp för alla goda ting (se t.ex. den holländska regeringens vetenskapliga råd, WRR, rapporten , ). Oavsett vissa skillnader vad gäller uttolkningen har hållbar utveckling nu blivit en allt mer erkänd bestämnings- faktor för politik och samhällsplanering. Vad kan då sägas mot bakgrund av ett Lagom och de frågor som då retade och stimulerade? Skillnaderna mellan de båda tidssnitten är kanske, trots allt, mindre än likheterna. Då liksom nu har utvecklats en viss retorik, ytligt sett klar och beslutsam men kanske ändå alltför lite oroande, konkret och förpliktigande. Det ligger i sakens natur att ingen kan beställa fram ett lagom för att projicera hållbar utveckling, på samma sätt som och gjorde med en ny internationell ekonomisk ordning. Men lärdomar finns utan Livstillfredsställelse, sammanhang, förnöjsamhet tvekan och jag vill markera tre aspekter där jag tror att det finns viktiga paralleller mellan de båda tidssnitten. Som nämnts diskuterades Ett Lagom livligt inte minst i lokala grupper av olika slag. , som deltog i hundra- tals möten under de 4–debatten pågick, redovisar att han tycker sig se ett tydligt mönster: De politiska grupper som tog upp ämnet ställde sig i allmänhet ganska frågande till utmaningen att var och en personligen borde ändra livsstil. En och annan tog det till sig, men genomgående betonade man i stället de politiskstrukturella konsekvenserna. Typiska frågor blev: borde de multinationella företagens makt begränsas, reklamen förbjudas, bilismen belastas med högre kostnader, alternativ energi gynnas med lägre skatter? I religösa och ideella sammanhang, t.ex. i samlingar ordnade av kyrkornas u- landsgrupper, kunde man i gengäld känna en betydande skygghet för politiska åtgärder. Utöver högre bistånd, som de allra flesta i dessa grupper hade engagerat sig starkt i, betonade man hellre betydelsen av personligt ansvar och att alla människor av god vilja borde lägga om sina livsstilar (t.ex. sälja bilen eller gå över till vedeldning). Den av Ingelstam observerade skillnaden är tankeväckande. Man skulle kunna tro att tre decennier av miljödebatt och miljörörelse skulle ha väckt människors uppmärksamhet på att vardagliga livs- stilar och samhällets miljöbelastningar hänger samman. Det är långt ifrån klart om detta har hänt i någon större utsträckning. Och oviljan att låta staten eller någon annan överhet diktera mina egna livsstilar, hur välmotiverade sådana diktat än kan vara, har sannolikt inte minskat utan snarare tvärt om. Hur, bör man fråga sig, kan det personliga tolkas politiskt – och det politiska personligt? Om det inte går att påvisa att privat moral och enskilda människors känsla för det rimliga också utgör den moraliska grundvalen för politiken och det offentliga livet – då hotar dessa två världar att glida isär och samhället krackelera. 8.4.7Att hålla sig till det välkända När Lagom-uppsatsen kom ut hade utvecklingsdebatten internationellt just vidgats. Det är därför inte så överraskande att många kommentarer kom att ställa denna emot den u-landsdebatt Livstillfredsställelse, sammanhang, förnöjsamhet som man var van vid, nämligen den som handlade om biståndet: dels dess berättigande, dels dess inriktning och volym. Hos många kunde det nog också finnas en oro att vad som vunnits, för den internationella solidaritetens räkning, genom att biståndet etablerats som en stor budgetpost och en kompetent statsbyråkrati, skulle kunna riskeras av en bredare och mer svårförklarad agenda. Här finns en nära parallell till Hållbar utveckling. Är det så klokt, kan man fråga sig, att överge miljö och miljöpolitik till förmån för en mer omfattande men också vagare och mer oprövat program? Borde man inte försiktigt utvidga miljö och ekologi, och söka lägga restriktioner på ohållbar verksamhet i samhället, snarare än lansera ett program som (åtminstone i en av de möjliga läsarterna) ser ut att ha omfattande utopiska ambitioner? I valde man mycket riktigt att infoga miljö som ett mycket dominerande element i hållbar utveckling (se t.ex. en serie skrifter från FRN –1995). Den smala vägen mot uthållig utveckling kantas – precis som i utvecklings- debatten kring Lagom – av två diken. heter det ena miljövård räcker! och det andra hållbart samhälle: den bästa av världar!. Det gäller att inte styra ner i något av dem. 8.4.8Tillväxt – medel eller mantra? Ovan noterades att en av linjerna i Lagom-debatten innebar att ekonomisk tillväxt, i rika såväl som fattiga länder, tillsammans med en viss överflyttning av resurser i form av bistånd, var den faktor som skulle lösa världens problem. Vår livsstil skulle då inte hotas; tvärtom fanns goda möjligheter att svenska folket skulle nå okända nivåer av levnadsstandard. Miljödebatten hade inledningsvis rakt motsatta förtecken. Under intryck av bl.a. Romklubbsrapporten befästes föreställningen att tillväxt måste leda till miljöför- störing och uttömning av naturresurser. Brundlandrapporten gjorde ett, enligt vissa bedömare heroiskt, försök att överskrida denna motsättning genom sitt begrepp sustainable development. Kommissionen anger både reviving growth och changing the quality of growth bland sina strategiska imperativ och uttrycker förhoppningen att ekonomi och miljö skall kunna förenas i beslutsfattandet. Livstillfredsställelse, sammanhang, förnöjsamhet Detta är inte platsen att betygsätta kommissionens realism eller resonemangets genomslag i detta avseende. Tre omständigheter, alla tre nära släkt med vad som kom fram under Lagom-debatten, förtjänar dock att lyftas fram: 1.Att söka bryta sambandet mellan ekonomisk tillväxt å ena sidan, miljöbelastning, energiförbrukning, resursåtgång osv. å den andra har varit en starkt uttryckt strävan, såväl i praktisk verksamhetsutformning som i forskningen. De-coupling har blivit åtskilligt mer än ett slagord, även om det vore förhastat att påstå att sambanden är helt upp- lösta eller rentav vända till sin motsats. 2.Många regeringar och företag bekänner sig nu principiellt till tanken att framsteg, modernisering och tillväxt inte behöver leda till sämre miljö. Den holländske samhällsforskaren har kallat detta för ekologisk modernisering. Den i svensk politik lanserade parollen ett grönt folkhem kan ses som ett uttryck för den tendens som Hajer beskriver. Huruvida sådana uttalade strävanden också fått, eller kan få, praktiskt genomslag är delvis en annan fråga. 3.På ett för många överraskande sätt har tillväxt åter dykt upp som ett överordnat mål för samhällets politik. Partierna i anklagar varandra för att inte tillräckligt främja tillväxten, och den offentliga debatten oroar man sig över om vårt land halkar efter i tillväxtligan mellan EU:s länder. Få röster ifrågasätter det rimliga i detta. (hör dock till dem. Se , nr 3/2004). Argumenten att såväl välfärdssamhället som arbetstillfällena – och god miljö! – är beroende av en fortsatt och hög tillväxt har av allt att döma gjort djupt intryck på politiker och opinion. 9Hållbar konsumtion – skolans möjligheter 9.1Mina förslag i korthet Regeringen bör ge hem- och konsumentkunskapen huvud- ansvaret för undervisning om hållbar konsumtion. Det förutsätter tydligare skrivningar i läroplanen, översyn av kursplaner, fördubblat timantal samt ekonomiska förstärk- ningar för lärarutbildningen, lokaler och teknisk utrustning. Regeringen bör låta hem- och konsumentkunskap bli kärn- ämne i gymnasieskolan. Regeringen bör verka för att policyn för skolmåltider, café- verksamhet, mat- och dryckesautomater ses över. och Myndigheten för skolutveckling bör i detta syfte ges särskilda uppdrag. Regeringen bör tillsammans med skola, folkrörelser, berörda myndigheter och kända förebilder utveckla ett program för att stärka hållbara konsumtionsvanor bland ungdomar. Vi föds som konsumenter. Även om vi avgränsar konsumtion till att handla om att köpa så är redan barn och unga konsumenter. Tre fjärdedelar av 9–10-åringana handlar ensamma eller tillsammans med vänner; det gäller främst godis, dricka, tidningar och musik. I 12–14-årsålderna har repertoaren utökats till att omfatta även data- spel, kläder, snabbmat och kroppsvårdsartiklar (Kenway & Bullen 2001). Dessutom påverkar barn och unga föräldrarnas inköp. Inte bara exempelvis kapitalvaror som köps till hemmet utan även klädval och andra personliga köp som föräldrarna gör (1995). Hållbar konsumtion – skolans möjligheter Skillnader mellan olika barn och ungdomar finns givetvis, både vad gäller möjligheter till konsumtion och hur och vad de väljer att köpa. Flera undersökningar visar dock att även barn i familjer med sämre ekonomiska förhållandet hålls tämligen skadeslösa, i termer av att de också i stor utsträckning har tillgång till de prylar som är inne att ha för tillfället. (SOU 2001:55, Ds 2004:41). Det tycks som om föräldrarna prioriterar barnens och ungdomarnas inköp före sina egna. Det kan också vara så att släktingar rycker in och tillhandahåller medel för vissa köp (Ds 2004:41). Däremot finner man skillnader mellan flickors/kvinnors och pojkars/mäns konsumtionsmönster. När det gäller de äldre ung- domarna vet man att unga kvinnor som bor tillsammans med en partner, med eller utan barn, spenderar mer pengar på andra och på saker till hemmet än vad unga män gör (2002). En inter- nationell studie med fokus på konsumtion och hållbar utveckling visar också på signifikanta skillnader mellan flickor/kvinnor och pojkar/män i åldrarna . Gemensamt för båda grupperna är att de uppfattar miljöpåverkan främst vid användning och avfalls- hantering och i mindre utsträckning i samband med konsumtions- processens första fas, nämligen själva anskaffandet eller inköpet av exempelvis maten eller kläderna. Flickorna sade sig dock väga in miljöpåverkan i sina köpbeslut i högre grad än pojkarna. Generellt sett tycks undersökningen tyda på att flickor är mindre materialistiska än pojkar. De anger exempelvis att de tror att ungdomar i deras egen ålder konsumerar för mycket, och de är mindre övertygade om att de skulle bli lyckligare om de ägde mer. Vidare verkade flickorna mer medvetna än pojkarna om relationen mellan konsumtion och miljö. Det betyder också att de i högre grad kunde tänka sig att göra något för att minska en negativ miljöpåverkan (2000). En studie av barns deltagande i hushållsarbete visar på en liknande tendens. Flickor och pojkar lägger ner i stort sätt lika mycket tid på att hjälpa till hemma. Men det finns en skillnad: Pojkarna städar sitt rum, dukar bort sin egen disk, plockar undan sina egna kläder efter tvätt etc. medan flickorna oftare städar hela bostaden, dukar av allas disk, sköter om allas tvätt osv. (SOU 2001:55). En undersökning på uppdrag av visar samma resultat. Elever tillfrågades hur de skulle agera i olika situationer med moraliska dilemman. Flickorn var mer toleranta mot minoriteter och visade mer solidaritet mot människor utanför den egna Hållbar konsumtion – skolans möjligheter Dessutom var de mer villiga att ta på sig ansvaret för sina handlingar än pojkarna. (1997, 1998). Redan tidigt kliver barnen ombord på konsumtionståget. En av de mest djupgående och övertygande utbildningsprocesserna har uppenbarligen handlat om konsten att konsumera (Clover 2000). Situation i världen ser helt annorlunda ut än vad den gjorde . Då byggdes de första varuhusen; växer det ena köpcentret efter det andra upp i våra städers utkanter. Det handlar fortfarande om att välja från ett utbud. Men utbudet är enormt mycket större och de överväganden man som enskild konsument måste göra är många fler och betydligt mer kompli- cerade. Utbildning om och för konsumtion måste därför se annorlunda ut . Med kunskap om det globala läget inser vi att den bör ha förändrade konsumtionsmönster som mål. Undervisning och lärande bör handla om insikt och handlingskraft, om att kunna analysera reklam och annan påverkan, om att bli självständig och klara av att stå emot – om det är vad man vill. Många ifrågasätter också om ökad konsumtion verkligen leder fram till ett gott liv. Barn och unga intresserar sig för de stora livsfrågorna och reflekterar över om man blir lyckligare av mer. Det är viktigt att öva förmågan att lyssna till olika synpunkter, att ta ställning, att påverka och arbeta för det man tror på i informella såväl som formella sammanhang. Föräldrarna har givetvis en central roll när det gäller att påverka barns och ungas konsumtion De gör det både omedvetet och medvetet. Men det finns en plats där vi alla befinner oss under av vårt liv, nämligen skolan, oavsett om vår familj är fattig eller rik, om våra föräldrar har kort eller lång utbildning. Därför är den en viktig plats för lärande, med stor potential att ge eleverna utbildning för en hållbar utveckling i allmänhet och hållbar konsumtion i synnerhet. Hållbar konsumtion – skolans möjligheter Genom att elevernas dagliga liv erbjuds således en länk till elevernas familjer och andra nätverk. Det är enkelt att berätta om sådant man gjort i skolan och som känns relevant hemma; betydligt lättare att tala om val av rengöringsmedel än grammatiska regler. Vidare öppnar sådana undervisningsteman för samverkan med olika organisationer och projekt utanför skolan inom verk- samhet och näringslivet, exempelvis , konsumentupp- lysning, ett lokalt jordbruk eller en närbelägen livsmedelsbutik. Med utgångspunkt i Deklarationen om mänskliga rättigheter har rätten till utbildning bekräftats och formulerats vid ett flertal till- fällen. I Dakar-handlingsplanen formulerades ett antal mål där deltagarländerna bland annat åtog sig att ge utbildning för unga och vuxna, relevant lärande och färdigheter för livet. I sammanhanget talas om literacy och life skills. Med literacy avses vad vi i ofta pratar om som basfärdigheter dvs. läsa, skriva, räkna. Life skills i sin tur inkluderar allmänna färdigheter så som problemlösningsförmåga, förhandling och kontextuella färdigheter, kopplade till livsuppehälle, familjeliv, inkomstbringande verksamhet, hälsa och miljö etc. Det ligger en vinst i att se dessa färdigheter separade, som basfärdig- heter, allmänna färdigheter och kontextuella färdigheter är oåter- kalleligt interrelaterade. (EFA Global Monitoring Report 2004). Riktlinjerna för arbetet i skolan finns i de nationella styrdoku- menten, och utgörs av skollag med timplaner, läroplaner och kursplaner samt förordningar. Läroplaner och kursplaner kallas även måldokument, då de har utformats i form av mål; i timplanen anges den tid för lärarledd undervisning som varje elev har rätt till. Tiden anges för ämne eller ämnesgrupp och är inte fördelad på årskurser. Kursplanerna för respektive ämne talar om hur varje ämne på sitt unika sätt bidrar till att uppfylla läroplanens mål. I andra bilagor till skollagen finns de nationella programmen i gymnasieskolan förtecknade, vilka också anger riktvärden för utbildningens omfattning vad avser ämnen samt det garanterade Hållbar konsumtion – skolans möjligheter totala antalet timmar, som skall erbjudas eleverna inom respektive program. För gymnasieskolan finns också direktiv om ett antal nationella s.k. kärnämnen som alla elever oavsett program har rätt till. På regeringens uppdrag arbetar den s.k. Timplanedelegation med att leda och utvärdera de försök som pågår i ett stort antal kom- muner runt om i landet. Försöken går ut på att bedriva skolverk- samhet utan timplaner och med bara läroplanens och kursplanens mål som styrning för hur tiden skall användas. Den totala summan av garanterad tid kvarstår dock (se .