sou · GSB3112d2 · 2005-01-01 00:00:00 — ersatte insti- tutet omyndigförklaring. Av 11 kap. 7 § FB framgår att rätten får besluta att anordna för- valtarskap för någon som befinner sig i en sådan situation som an- ges i 4 § och som är ur stånd att vårda sig eller sin egendom. För- valtarskap får dock inte anordnas, om det är tillräckligt att godman- skap anordnas eller att den enskilde på något annat, mindre ingripan- de sätt får hjälp (se NJA 1978 s. 350, 1981 s. 291 och NJA 1992 s. 863 I och II). Förvaltaruppdraget skall anpassas till den enskildes behov i varje särskilt fall och får begränsas till att avse viss egendom eller ange- lägenhet eller egendom överstigande ett visst värde. Rätten får också överlåta åt överförmyndaren att närmare bestämma uppdragets om- fattning (11 kap. 7 § andra och tredje styckena). När rätten meddelar ett beslut om anordnande av förvaltarskap, skall den förordna en förvaltare att utföra uppdraget (11 kap. 7 § fjärde stycket). Alla angelägenheter av ekonomisk eller personlig natur omfattas inte av ett förvaltarskap. Huvudregeln är att en person som är satt under förvaltarskap skall ha rätt att sluta avtal om tjänst eller annat arbete, att förfoga över vad han har förvärvat genom eget arbete sedan förvaltare förordnats (även avkastning av och substitut för sådan egendom) samt vad han har erhållit genom bl.a. gåva eller testamente under villkor att egendomen inte skall omfattas av för- valtarens rådighet. Finns särskilda skäl, får dock rätten besluta att förvaltaruppdraget skall omfatta vad som sagts (11 kap. 8 §). Så- dana särskilda skäl är enligt förarbetena främst att den enskilde skulle lida skada av att ha egen rådighet. Däremot är det inte till- räckligt att den enskilde är mindre sparsam än normalt eller konsu- merar till övermått. Vid fall av t.ex. mera uttalat alkoholmissbruk eller förödelse av egendomen kan en inskränkning dock komma i fråga (prop. 1987/88:124 s. 170 f). Av 11 kap. 9 § första stycket följer att förvaltaren inom ramen för uppdraget ensam har rådighet över den enskildes egendom och företräder den enskilde i alla angelägenheter som omfattas av upp- draget. Härigenom markeras skillnaden mellan förvaltare och god man; förvaltaren är inte beroende av den enskildes samtycke för sina åtgärder utan har att handla på eget ansvar i den enskildes in- tresse och för dennes räkning (jfr 11 kap. 5 §). En konsekvens här- av är att fullmakter utfärdade före ett anordnande av förvaltarskap förlorar sin verkan i den mån de avser rättshandlingar som omfattas av uppdraget (se 22 § avtalslagen). Inte heller får en person under förvaltarskap företa rättshandlingar för annans räkning (11 kap. 9 § andra stycket). Den enskilde kan erhålla förvaltarens samtycke att själv företa rättshandlingar även i en angelägenhet som omfattas av förvaltar- uppdraget (11 kap. 10 § FB). En rättshandling som förvaltaren företagit utanför sitt förord- nande är inte bindande för den enskilde (11 kap. 11 § FB). Förvaltarskapet kan bringas att upphöra av samma skäl som an- getts för godmanskap (11 kap. 19 § första stycket FB). Gränsområdet för den enskildes resp. ställföreträdarens behörighet Utifrån befintlig lagstiftning, förarbeten och vad som allmänt får anses gälla kan följande sägas om några områden där frågor om en god mans eller förvaltares behörighet kan aktualiseras. Hinder mot att ingå äktenskap föreligger inte för en person som har förvaltare. En spärr ligger dock i att kontrahenterna förutsätts ha rättslig handlingsförmåga (se NJA II 1988 s. 490 f och NJA I 1994 s. 108). Däremot krävs förvaltarens skriftliga samtycke för att äktenskapsförord skall få upprättas avseende egendom som omfattas av förvaltarens uppdrag (7 kap. 3 § andra stycket ). Att godmanskap har anordnats utesluter inte att den enskilde själv har behörighet att föra talan i äktenskapsmål, förutsatt att han eller hon har rättslig handlingsförmåga (och därmed processbehörig- het). Däremot ger ett förvaltarskap den utsedde företrädaren ensam processbehörighet, åtminstone i vissa fall (jfr , Äktenskaps- balken, 1990, s. 504, och NJA 2003:60 samt NJA 1994 s. 61 om upp- lösning av samboförhållande, angett nedan). Krav uppställs inte i på att en förvaltare skall lämna samtycke till att den hjälpbehövande adopteras (4 kap. 5 a § FB, se prop. 1987/88:124 s. 157 och 234). En hjälpbehövande som är satt under förvaltarskap förutsätts per- sonligen medverka vid arvsavsägelse, då detta berör den avstående arvingen så nära. Förvaltarens samtycke krävs dock (17 kap. 2 § andra stycket , jfr prop. 1987/88:124 s. 234 och 253). Trots förvaltarskapsanordnande är även upprättande av testamente något som den enskilde förutsätts medverka till själv (se Lagrådets yttrande i prop. 1987/88:124 s. 234). Att ett förordnande genom ställ- företrädare inte kan gälla följer av testamentets karaktär av strängt personlig rättshandling (, Kommentar till . Del 1, 5 uppl., 2000, s. 348). Den enskilde lär normalt ha rätt att ansöka om medlemskap i en ideell förening (förutsatt att detta inte medför några omfattande ekonomiska åtaganden), trots att han står under förvaltarskap i eko- nomiska angelägenheter. Beträffande vissa andra angelägenheter av personlig karaktär uttalades i förarbetena följande (prop. 1987/88:124 s. 172): Även i de fall då förvaltaren har förordnats att representera huvud- mannen i någon ickeekonomisk fråga, t.ex. rörande den sociala vård- lagstiftningen, bör huvudmannen ofta kunna tillerkännas en viss själv- ständighet. Risken för negativa konsekvenser av kolliderande rätts- handlingar på det området torde vara försumbar med hänsyn till den officialprövning som åligger sociala myndigheter m.fl. I allmänhet bör huvudmannen också själv få bestämma i frågor som rör hans boende liksom innehållet i erbjuden vård. En förvaltare bör således i normala fall inte företräda huvudmannen när det gäller frågor om samtycke till t.ex. operativa ingrepp. Detta hindrar naturligtvis inte att man från bl.a. vårdinrättningars sida inhämtar förvaltarens synpunkter. Se även avsnitt B 8.5.2 angående ställföreträdares rätt att represen- tera den enskilde i fråga om vård och behandling eller forskning. En god man enligt 11 kap. 4 § FB ansågs i NJA 1994 s. 61 behörig att för den enskilde ansöka om bodelningsförrättare, dessutom att för den enskildes räkning ge uttryck åt uppfattningen att ett sambo- förhållande upphört (vid tillämpning av 1 § andra stycket i den nu upphävda lagen [1987:232] om sambors gemensamma hem). God man som förordnats enligt 11 kap. 4 § FB för att bevaka huvud- mannens rätt och förvalta hans egendom ansågs i RÅ 1999 ref 38 ha rätt att med stöd av 14 kap. 4 § sekretesslagen få ut kopior av huvudmannens deklarationer, då huvudmannen inte ansetts kunna själv begära att få del av sina deklarationer eller efterge den sekre- tess som gäller för handlingarna enligt 9 kap. – Motsvarande torde gälla för en god man (och naturligtvis även för en förvaltare) i fråga om rätten att ta del av uppgifter rörande personliga angelägenheter, om uppgifterna behövs för att ställföreträdaren skall kunna fullgöra sitt uppdrag (jfr m.fl., s. 14:35). Relationen mellan godmanskap enligt 11 kap. 4 § FB och förvaltar- skap Den viktigaste skillnaden mellan ett förvaltarskap och ett godman- skap enligt 11 kap. 4 § FB är att den enskilde genom själva beslutet helt eller delvis fråntas sin rättshandlingsförmåga i det förstnämnda fallet. Varken för godmanskap eller för förvaltarskap sätts emellertid begränsningar till hjälpbehov i anledning av psykiska svaghetstill- stånd. Allmän ålderdomssvaghet eller fysisk sjukdom är i sig till- räckligt. Enligt förarbetena till förvaltarskapsbestämmelsen skall, som ovan nämnts, den enskilde inte fråntas sin rättsliga handlingsförmåga i större utsträckning än som är befogat i det enskilda fallet. Förvaltar- skapet skall kunna vara flexibelt och anpassas till den enskildes be- hov i varje särskilt fall. En annan följd av detta är att det innan ett förvaltarförordnande tillgrips först måste undersökas om det inte är tillräckligt att en god man förordnas. Ett förvaltarförordnande bör följaktligen inte komma i fråga i fall där den enskilde visserligen saknar förmåga att sköta sina angelägenheter men där det inte före- ligger någon risk att han vidtar några dispositioner till skada för sig själv. Det bör också stå klart att den enskildes hjälpbehov inte kan tillgodoses på något annat, mindre ingripande sätt, t.ex. genom nå- gon anhörig eller en fullmäktig (prop. 1987/88:124 s. 144 f). Något krav uppställs inte på att den enskildes tillstånd är perma- nent, men när det gäller förvaltarskap är inte avsikten att sådant skall anordnas vid övergående fysisk sjukdom. Till dem vars psykiska svaghetstillstånd kan motivera ett förvaltarskap hör enligt förarbe- tena framför allt vuxna utvecklingsstörda, personer med åldersbe- tingade psykiska störningar och sådana som lider av vissa psykiska sjukdomar, bl.a. manodepressiva. Även för den som p.g.a. allvarligt alkohol- eller narkotikamissbruk inte kan sköta sina angelägenheter på ett tillfredsställande sätt kan förvaltarskap behövas (prop. 1987/88:124 s. 145 och 168). Till skillnad från vad som är fallet vid anordnande av förvaltarskap fråntas inte en person med god man sin rättsliga handlingsförmåga. Detta utgjorde i samband med lagstiftningsärendet skäl för att inskränka möjligheterna att förordna god man utan den enskil- des samtycke – risken för kolliderande rättshandlingar ansågs annars uppenbar (prop. 1987/88:124 s. 138). Utgångspunkten torde vara att rättshandlingar som var för sig företagits av den enskilde och av den gode mannen ges samma rätts- verkningar som om de båda företagits av den enskilde själv (jfr prop. 1987/88:124 s. 141). För att minska följderna av att kolliderande rätts- handlingar företas anges i 11 kap. 5 § att en rättshandling som före- tagits inom ramen för ett förordnande men utan den enskildes sam- tycke inte är bindande för den enskilde, såvida inte denne p.g.a. sitt tillstånd varit ur stånd att ge uttryck för sin mening eller denna av annan orsak inte har kunnat inhämtas. Tanken härmed är att en en- skild som har lämnat samtycke till en åtgärd som den gode mannen vill företa kan förutsättas avhålla sig från att i efterhand handla i strid mot åtgärden. Den gode mannen ses således principiellt som ett biträde åt den enskilde. Den särskilda presumtionsregeln i 11 kap. 5 § andra stycket inne- bär att samtycke i utgångsläget skall anses föreligga avseende rätts- handlingar som sedvanligen företas för den dagliga hushållningen. Annat gäller dock, om den enskilde före rättshandlingen har gett uttryck för annat mot den till vilken rättshandlingen riktade sig. Ett skäl för att anordna förvaltarskap för en enskild som redan har god man kan vara att samarbetet mellan den enskilde och den gode mannen inte fungerar (förutsatt att det bristande samarbetet inte endast är tillfälligt eller beroende av vem som har förordnats till god man). Orsaken härtill är att det finns risk för att den enskil- de, kanske , företar rättshandlingar som kolli- derar med den gode mannens åtgärder. Att sörja för den enskildes person I lagstiftningsärendet 1988 väcktes frågan, om behovet av bistånd i ekonomiska eller personliga angelägenheter kunde tillgodoses inom ramen för socialtjänst- och omsorgslagstiftningen. Det pekades på att en hjälpbehövande med stöd av denna lagstiftning bl.a. kunde få en kontaktperson utsedd. En kontaktpersons uppgifter ansågs dock huvudsakligen begränsade till att ge råd och stöd i personliga ange- lägenheter, t.ex. att hjälpa den enskilde att bryta sig loss ur en olämp- lig miljö eller att underlätta för honom att ordna utbildning, söka arbete och skaffa bostad (se en närmare redogörelse i avsnitt B 1.2). Flera av uppgifterna för gode män ansågs dock falla utanför denna reglering, i första hand biträde med rättsliga och ekonomiska ange- lägenheter men också vissa funktioner inom det personliga området (exempelvis kontakter med myndigheter). Icke desto mindre kon- staterades i propositionen att behovet av personlig omvårdnad i stor utsträckning ansågs tillgodosett för den person som t.ex. fått en kontaktperson enligt socialtjänstlagen eller som blivit intagen för vård på en institution e.d. Flera skäl talade enligt förarbetena för att de gode männen även i fortsättningen skulle ha ett ansvar för huvudmännens person, efter- som det ansågs svårt att dra en skarp gräns mellan sådant bistånd som gäller ekonomiska eller rättsliga angelägenheter och hjälp i mera personliga frågor. Även om den gode mannens huvudsakliga upp- gift är att syssla med egendomsförvaltning, innebär det inte att han enbart skall se till att egendomen behåller eller ökar sitt värde, utan också att medlen används till huvudmannens nytta. härtill måste den gode mannen, enligt vad som sägs i propositio- nen, ha god kännedom om huvudmannens personliga förhållanden. Dessutom ansågs erfarenheterna av institutet kontaktperson vid tid- punkten vara begränsade (prop. 1987/88:124 s. 137 ff). Att bevaka den enskildes rätt Ett uppdrag att förvalta viss egendom torde innefatta att bevaka den enskildes rätt inför domstol och andra myndigheter i angelägenheter som rör egendomen (prop. 1987/88:124 s. 140). Enligt uppgifter från (Statistik avseende antal godmanskap och förvaltarskap) fanns i landets kom- muner 51 398 godmanskap anordnade enligt 11 kap. 4 § FB . fanns 4 784 förvaltarskap. Den tidigare motsvarigheten till bestämmelserna i 11 kap. 4 § FB fanns i 18 kap. 3 § samma balk. Vid utgången av uppgick antalet godmansförordnanden enligt 18 kap. 3 § FB till ca 20 000. var antalet omyndigförklarade ca 15 000 (God man och förvaltare. Delbetänkande från förmynder- skapsutredningen, SOU 1986:50, s. 139). Antalet gode män var enligt uppgifter 37 2000. Av dessa hade 339 fler än tio ärenden. I utredningens enkät till överförmyndare och överförmyndar- nämnder ställdes frågan om antalet aktualiserade ärenden, däribland godmanskaps- och förvaltarskapsärendena, hade ökat eller minskat . Av de kommuner som be- svarade frågan uppgav nästan samtliga att det skett en ökning, fram- för allt beträffande godmanskapen. I vissa fall uppgavs ökningen vara dramatisk. Några exempel kan här nämnas. I hade god- manskapen och förvaltarskapen stigit från 1997 till 2002. Det totala antalet godmanskap och förvaltarskap i kommun var 1997 och 2001. I gjordes bedömningen att ökningen var . kommun uppskattade att antalet pågående godmanskap uppgått till ett 30-tal ärenden , vilket kunde jämföras med dagens 84. I princip var det endast som kunde rappor- tera att antalet ärenden inte ökat. Antalet aktuella ärenden enligt 11 kap. 4 § FB var 2 2001, medan motsvarande siffra var 2 436 (däremot hade förvaltarskapsärendena ökat från 166 till 254). hade av förklarliga skäl flest ärenden. uppgick antalet godmanskap enligt 11 kap. 4 § FB till 4 243. Antalet förvaltarskap var 504. Enligt uppgift har förvaltarskapen ökat där . 1.2Stödpersoner enligt viss lagstiftning Nedan behandlas huvudsakligen vissa stöd- och kontaktpersoner som är avsedda för hjälpbehövande vuxna, ej för underåriga. Enligt 3 kap. 6 § socialtjänstlagen (2001:453) kan socialnämnden utse en särskild person (kontaktperson) eller en familj med uppgift att hjälpa den enskilde och hans eller hennes närmaste i personliga angelägenheter. Möjligheten att utse en kontaktperson infördes genom social- tjänstlagen (1980:620) och var avsedd för situationer då den enskilde har behov av att få stöd, råd eller hjälp. Som exempel nämndes att det kunde vara fråga om en vårdnadshavare som behövde hjälp i vårdnaden men också missbrukare som behöver personligt stöd (prop. 1979/80:1 s. 227 f): Kontaktpersonens väsentligaste uppgift skall vara att fungera som ett personligt stöd och hjälpa till på olika sätt. Om den enskilde t.ex. miss- brukar alkohol eller narkotika kan kontaktpersonen förmedla läkar- besök, besök på alkohol- eller narkomanvårdsklinik etc. I vissa fall kanske en kontaktperson även kan hjälpa den enskilde att bryta sig loss ur en i sammanhanget olämplig miljö. Kontaktpersonen skall även kunna underlätta för den enskilde att ordna utbildning, att söka arbete och att skaffa bostad. Han skall också söka hjälpa den enskilde till en meningsfylld fritidssysselsättning. Det är viktigt att kontakt- personen inte tar över vad den enskilde kan göra själv utan i stället söker aktivera honom. En kontaktperson kan för vuxna personer bara utses under förut- sättning att den enskilde själv begär eller samtycker till det. har dock att pröva om det finns ett sådant behov. arbetena nämndes emellertid i allmänmotiveringen att den som be- gär kontaktperson också torde behöva en sådan (prop. 1979/80:1 s. 229). Kontaktpersonens betydelsefulla och mångsidiga uppgifter ställde enligt uttalanden i propositionen stora krav på såväl personliga egen- skaper som kunskaper. Mycket tid kunde behöva tas i anspråk för uppgiften. Några formella krav på kontaktpersonens kvalifikationer eller bakgrund ställs dock inte i lagen; var och en som är lämplig för uppgiften kan utses, vilket inkluderar såväl förtroendemän eller tjänstemän hos nämnden som någon annan. Den enskildes hjälp- behov blir avgörande för valet (prop. 1979/80:1 s. 229 och 529 f). Kontaktpersoner och kontaktfamiljer är oftast lekmän som re- kryteras av till dessa uppdrag, vilka kan vara av mer eller mindre omfattande karaktär. En utvärdering och metod- utveckling har efterlysts (prop. 1996/97:124 s. 91). En kontaktperson behöver inte avge rapporter till socialnämn- den; redovisning och genomgång av ärendet borde enligt förarbe- tena kunna genomföras t.ex. i form av samtal mellan klienten, kon- taktpersonen och en socialarbetare (prop. 1979/80:1 s. 229). Sekretessen inom gäller även för kontaktpersoner (jfr 7 kap. 4–6 §§ sekretesslagen [1980:100] och 12 kap. 10 § social- tjänstlagen). Ersättning till kontaktpersoner är uppdelat i en omkostnadsdel och en arvodesdel (jfr prop. 1979/80:1 s. 229). Någon utvärdering av institutet kontaktperson (avseende vuxna personer) har, såvitt är känt, inte gjorts. Insatser enligt LSS (personlig assistent och biträde av kontaktperson) En ny rättighetslag för personer med svåra funktionshinder, lagen (1993:387) om stöd och service till vissa funktionshindrade (LSS), trädde i kraft . En närmare redogörelse för lagen ges i avsnitt B 10.1.3. I korthet skall här sägas att lagen vänder sig till tre kategorier av personer, nämligen personer 1. med utvecklingsstörning, autism eller autism- liknande tillstånd, 2. med betydande och bestående begåvningsmäs- sigt funktionshinder efter hjärnskada i vuxen ålder föranledd av yttre våld eller kroppslig sjukdom, och 3. med andra varaktiga fysiska eller psykiska funktionshinder som uppenbart inte beror på nor- malt åldrande, om de är stora och förorsakar betydande svårigheter i den dagliga livsföringen och därmed ett omfattande behov av stöd eller service (1 § LSS). – Personer med olika psykiska sjukdomstill- stånd, t.ex. demenser, och personer med sjukdomar som en följd av missbruk av beroendeframkallande medel omfattas av LSS endast om de uppfyller kriterierna i tredje punkten (prop. 1992/93:159 bil. 1 s. 168). Olika insatser för särskilt stöd och särskild service erbjuds. Vad som här är aktuellt är närmast biträde av personlig assistent (eller ekonomiskt stöd till sådan assistans när inte behovet av stöd täcks av beviljade assistanstimmar enligt lagen [1993:389] om assistans- ersättning, ) och biträde av kontaktperson (9 § 2 och 4). Med personlig assistans enligt 9 § 2 avses, enligt 9 a § LSS, person- ligt utformat stöd som ges av ett begränsat antal personer åt den som på grund av stora och varaktiga funktionshinder behöver hjälp med sin personliga hygien, måltider, att klä av och på sig, att kommu- nicera med andra eller som behöver annan hjälp som förutsätter ingående kunskaper om den funktionshindrade (grundläggande be- hov). Den som har behov av personlig assistans för sina grund- läggande behov har även rätt till insats enligt 9 § 2 för andra per- sonliga behov om behoven inte tillgodoses på annat sätt (9 a § andra stycket LSS). Behoven kan tillgodoses på annat sätt, t.ex. genom att den funktionshindrade erhåller andra insatser från sam- hället såsom omvårdnad vid boende med särskild service, genom insatser som ges av personal knuten till barnomsorg, skola eller daglig verksamhet eller genom vad som normalt faller under makars ansvar för varandra eller föräldrars ansvar för vårdnad och tillsyn enligt (prop. 1995/96:146 s. 20). – Om en funktions- hindrad person däremot klarar av att på egen hand sköta sina grundläggande behov men inte t.ex. klarar av att på egen hand göra inköp eller sköta sin ekonomi, föreligger inte rätt till insatsen per- sonlig assistent. Denna typ av stödbehov hos den funktionshindrade skall tillgodoses genom andra insatser enligt LSS eller socialtjänst- lagen, t.ex. genom stödperson eller ledsagare (1995/96:SoU15 s. 12). Begränsningar finns i rätten att erhålla personlig assistans sedan personen har fyllt (9 b § LSS). Stöd kan alltjämt lämnas i form av andra insatser enligt LSS eller enligt socialtjänstlagen för sådana personer. Föreskrifter om ersättning av allmänna medel till funktionshind- rade avseende kostnader för personlig assistans finns i . Kom- munen skall dock ge ekonomiskt stöd till skäliga kostnader för personlig assistans i den utsträckning som kostnaderna inte ersätts av enligt . Biträde av kontaktperson – en insats som f.ö. kunde ges även enligt omsorgslagen – är ett icke-professionellt stöd som, enligt för- arbetena, skall ges av en person med stort engagemang och intresse för andra människor. Något krav ställs inte på särskild yrkeskom- petens hos kontaktpersonen, även om dennes insats ibland ansågs kunna utgöra ett komplement till det professionella arbetet. En kontaktperson skall kunna ge råd till den enskilde i situationer som inte är av komplicerad natur. En viktig uppgift är hjälpa till att bryta den enskildes isolering genom samvaro och hjälp till fritids- verksamhet. Vidare kan en kontaktperson också ge råd till eller vara förespråkare för den funktionshindrade i olika situationer som inte är av så komplicerad natur att t.ex. god man eller juridisk expertis bör anlitas (prop. 1992/93:159 bil. 1 s. 75 f och 178). – I proposi- tionen diskuterades om kontaktpersonen skulle ha än större upp- gifter. Departementschefen anförde emellertid att detta kunde med- föra en oklarhet i rollfördelningen mellan gode män, förvaltare och kontaktpersoner (prop. 1992/93:159 bil. 1 s. 76). Rapporteringsskyldighet saknas för den som innehar uppdrag som kontaktperson. Kommunens roll är p.g.a. uppdragets natur huvudsakligen att vara en förmedlare av kontaktpersoner och att aktivt arbeta för att få människor att engagera sig som kontaktper- soner (prop. 1992/93:159 bil. 1 s. 178). Rätten till insatser enligt LSS kräver att personen i fråga behöver sådan hjälp i sin livsföring och att behovet inte tillgodoses på annat sätt. Insatserna är varaktiga och samordnade och skall anpassas till mottagarens individuella behov (7 § LSS). En förutsättning för att insatser skall ges till den enskilde är att denne begär det. Om den enskilde är eller uppenbart saknar förmåga att på egen hand ta ställning i frågan kan vårdnadshavare, god man, förmyndare eller förvaltare begära insatser för honom (8 § LSS). har den centrala tillsynen över verksamheten en- ligt LSS, medan tillsynen i respektive län utövas av (25 och 26 §§ LSS). LSS kan innefatta andra insatser för särskilt stöd och service än de nu nämnda, dvs. biträde av personlig assistent eller av kontakt- person. Som exempel kan nämnas ledsagarservice (ett slags person- lig och individuellt anpassad service som syftar till att bryta den en- skildes isolering), avlösarservice i hemmet och rådgivning och annat personligt stöd som ställer krav på särskild kunskap om krav och livsbetingelser för de personer som berörs (se 9 § LSS).