sou · GSB33d5 · 2005-01-01 00:00:00 — 14Granskning på kommunnivå – om handläggning och tillämpning I föregående kapitel redovisades kommunernas egna erfarenheter och synpunkter på tillämpningen av LVM samt deras inställning till den principiella frågan om tvångsvård av vuxna med missbrukspro- blem i allmänhet. I detta kapitel granskas kommunerna handläggning och tillämp- ning på grundval av dels den aktstudie som utredningen har ge- nomfört i , , och stadsdelsförvalt- ningen i , dels länsstyrelsernas och JO:s verksamhetstillsyn och hantering av enskilda klagomålsären- den. Därutöver redovisas fil sammanfattande resultat av bedömningar av vårdbehov och val av vårdform utifrån ett slumpmässigt urval av ett antal LVM-ärenden i Stockolms stad under 2001.1 Syftet med detta kapitel är att förmedla den kritiske granska- rens bild av den socialtjänstbaserade missbrukarvården. Kommu- nernas synpunkter som de framkommer i enkätundersökningen samt resultatet av den granskning som redovisas i detta kapitel, för- medlar olika fragmentariska bilder vilket gör att dessa i vissa fall kompletterar varandra men också till viss del motsäger varandra. Det är väsentligt att påpeka, att utredningens syfte inte har varit att ge en totalbild av kommunernas handläggnings- och insatskvalitet, utan i stället spegla olika kommuners – med inbördes skilda förut- sättningar och villkor – arbete inom detta område. 1 undersökning har genomförts på uppdrag av och åter- finns i sin helhet i utredningens separata bilagedel. Granskning på kommunnivå – om handläggning och tillämpning Dokumentationen, det skriftliga materialet, har en central ställning i verksamhet. I 11 kap. SoL finns grundläggande regler om hur denna dokumentation skall vara beskaffad. Av 5 § följer att all handläggning av ett ärende som rör enskilda och ge- nomförandet av beslut om stödinsatser, vård och behandling skall dokumenteras – från det att ett ärende inleds (öppnas) till dess att det avslutas (stängs). Det krav som ställs på dokumentationen är att den innehåller tillräcklig, väsentlig och korrekt information, men vad detta innebär kan dock variera starkt mellan olika verk- samheter och ärendetyper. Däremot bör dokumentationen inte va- riera mellan olika handläggare (prop. 1996/97:124 s. 153). Vidare understryks i förarbetena att dokumentationen skall vara objektiv och saklig. Av 11 kap. 6 § SoL framgår att anteckningarna skall ut- formas med respekt för den enskildes integritet. Ett krav för att värderande omdömen skall få förekomma bör vara att de grundas på ett korrekt underlag och att de är av verklig betydelse i sakfrågan (prop. 1996/97:124 s. 153). 14.2.2Vad förmedlas i den sociala journalen? Journalen kan sägas både spegla och konstruera olika typer av verk- ligheter (Bernler & 1993, 1995). Anteckningarna i den sociala journalen färgas både av den enskilde socialsekreterarens uppfattning om den sociala verklighet som beskrivs, och av före- ställningar om hur denna skall beskrivas i en journal. Dokumentationens utformning styrs och begränsas av institutio- naliserade rutiner av olika slag, vilka hänger samman med lagar, all- männa råd etc. på området (11 kap. SoL) och lokal organisation. Detta återspeglas dels i vad som behandlas i akten beträffande kon- takten mellan socialtjänst och klient, dels om socialsekreteraren skriver journalanteckningar och sparar material i akten utifrån en viss strategi (exempelvis att uppgift om onykterhet och drogpå- verkan och erbjudande om frivilligvård särskilt framhävs i anteck- ningarna när man börjar planera för en utredning enligt 7 § LVM). Granskning på kommunnivå – om handläggning och tillämpning 14.2.3Tillvägagångssätt och metodologiska begränsningar Aktstudien har genomförts av utredningens huvudsekreterare. Ge- nomgången av materialet har skett i i re- spektive kommun. Akterna har plockats fram av personal utifrån den urvalsprincip som har tillämpats. Granskningen i akten tar sin början innan klienten aktualiseras med stöd av LVM, och ärendet följs sedan fram till tid- punkten för genomförandet av undersökningen som inträffade avseende , och samt avseende SDF i . För varje ärende har i kronologisk ordning upprättats ett sammanfattande referat av innehållet i löpande text. Omfatt- ningen av varje referat har varierat: I några fall avskrivs den externa anmälan tämligen omgående av och i dessa ärenden är referatet tämligen kortfattat (understigande en A4-sida), i andra fall kan den omfatta 3–4 sidor eftersom ärendet under tvåårsperio- den har innefattat en rad olika insatser i form av anmälningar, om- händertagandebeslut och ansökan om vård. Fallbeskrivningen har inramats av uppgifter om klientens miss- brukshistoria som den beskrivits i akten, och tidigare vårdinsatser enligt både socialtjänstlagen och LVM. Varje ärende har följts kro- nologiskt varvid aktmaterialet i sin helhet har beaktats, dvs. inte enbart journalanteckningar utan också alla förekommande doku- ment som har bedömts vara relevanta för att ge en fyllig bild av händelseförloppet. I redovisningen har bland annat noterats yttre händelser i kontakter med klienten som tyder på oe- nighet eller konflikt, agerande och handläggning av klientens boende, behandlingsinsatser och klientens reaktioner på dessa, tiden efter avslutad LVM-vistelse samt (om möjligt) en nu- lägesbeskrivning. Samtliga förekommande datum för anmälan (6 § LVM), utred- ning (7 § LVM), omhändertagandebeslut (13 § LVM) och ansökan om vård (4 § LVM) har noterats. Vid en aktstudie som denna finns vissa metodologiska begräns- ningar. Till dessa hör bland annat undersökarens egna urvalsprinci- per av uppgifter och citat ur journalerna. Granskning på kommunnivå – om handläggning och tillämpning Aktstudien omfattar 148 individers sociala akter (journalanteck- ningar och handlingar) i , , och SDF . Studien har gällt samtliga klienter i de tre förstnämnda kommunerna vilka an- tingen blev föremål för en extern anmälan enligt 6 § LVM eller där ex officio påbörjade en utredning enligt 7 § LVM. I SDF i har undersökningen avsett ett urval av de ärenden som aktualiserades . Varje akt omfattar en klient. Fördelat per kommun uppgår antalet akter till följande: : 53 (samtliga) : 53 (samtliga) : 28 (samtliga) SDF : 14 av 47. Akterna ger en bild av det faktiska antalet aktualiserade ärenden med stöd av LVM. Däremot kan man inte utläsa om antalet är väl avvägt, för lågt eller för högt i förhållande till samtliga pågående ärenden inom den socialtjänstbaserade missbrukarvården. I tabell 14:1 har en specificering skett av hur många LVM-insat- ser som förekommit i form av antingen omhändertagande – med eller utan efterföljande ansö- kan enligt 4 § – eller genom ansökan om vård som inte föregåtts av beslut enligt 13 §. En och samma person kan omfattas av mer än ett beslut. Det bör påpekas att besluten redovisas oberoende av om länsrätten sedermera inte har fastställt omhändertagandebeslutet eller inte bifallit ansökan om vård. Granskning på kommunnivå – om handläggning och tillämpning Antal LVM-insatser (beslut enligt 13 och 4 §§ LVM) som fattats i , , och SDF i . Endast ansökan om vård (4 §) händertagande (13 §)* omhändertagande (13 §) Beslut enligt 13 § fullföljs med ansökan om vård */ Dessa beslut innefattar också polismyndighetens beslut enligt 13 §. Anmärkning: I , och avser aktstudien totalpopulationen (53, 53 respektive 28 personer). I baseras studien på ett urval av 47 personer . Av fallbeskrivningarna kan man grovt sett urskilja tre huvudkate- gorier av personer utifrån deras konsumtion av frivillig- och LVM- vård: Evig i LVM-vården. Det rör sig här om personer med ett ma- nifest alkoholberoende och med en mångårig erfarenhet av vård med stöd av LVM, men även av frivillig vård. Insatser enligt LVM har avlöst varandra i form av såväl omhändertagande och vård enligt 4 §. I ett ärende blir en 64-årig man om- händertagen , varvid nämnden vid ett av dessa tillfällen fullföljer beslutet med en an- sökan om vård enligt 4 § LVM. Personen ifråga har även åren varit föremål för motsvarande vårdinsatser. I be- tydligt fler fall har nämnden påbörjat en utredning enligt 7 § LVM, som inte så sällan har föregåtts av extern anmälan enligt 6 § samma lag, för att sedan avsluta utredningen med en hän- Granskning på kommunnivå – om handläggning och tillämpning visning till att vederbörande har accepterat vård på frivillig grund. För ett mindre antal personer ansöktes om vård enligt 4 § (: 4 personer, : 1 person, : 2 personer).2 Evig i missbrukarvården. Det rör sig här om personer som företrädesvis blir föremål för frivillig vård, men där det också kan bli aktuellt med omhändertagandebeslut enligt LVM och/eller ansökan om vård. Ambulerande mellan tvångsvård och kriminalvård. Ett stort antal personer med narkotika som huvuddrog (eller med ett blandmissbruk) är ständigt utsatta för samhälleliga tvångsåt- gärder i olika former. De vistas antingen på LVM-hem, psykiat- risk klinik med stöd av LPT, häktet, kriminalvårdsanstalt eller är § 34-placerade enligt KvaL. Det finns i aktmaterialet också exempel på personer som trots ett mångårigt alkoholberoende inte kan hänföras till någon av ovanstå- ende kategorier. Ett sådant ärende rör en 45-årig man med alkohol- problem som trots en långvarig problematik aldrig har varit föremål för en behandlingsinsats, men ändå vårdats på tillnykt- ringsenhet (TNE) –2000. LVM:s latenta funktion inom Det kan finnas en inneboende risk att i första hand väljer att öppna en utredning enligt 7 § LVM än en utredning enligt 11 kap. 1 § SoL,3 eftersom det till utredningsförfarandet i LVM är kopplat olika rättsverkningar av tvångskaraktär, exempelvis att so- cialtjänsten kan besluta om polishandräckning för att säkerställa att en klient infinner sig till en läkarundersökning (se vidare kapitel 3). Utredningsförfarandet kan utgöra ett maktmedel gentemot kli- enten för att inskärpa stundens allvar eller för att tilltvinga sig en kontakt visavi någon som undviker . Hot om LVM framförs ibland av socialsekreteraren som en påtryckning för att förmå denne att acceptera en frivillig placering eller för att inte av- bryta en placering. Bland praktiker benämns detta ibland för fri- 2I avslog länsrätten en av ansökningarna för dessa båda klienter, varefter kom- munen återkom med en ny ansökan därefter. I det ena avslagsärendet var den lag- farne domaren av skiljaktig mening. 2002 motsvarades detta lagrum av 50 § SoL (§ 50-utredning). Granskning på kommunnivå – om handläggning och tillämpning (2001) pekar i sin avhandling på att gränsdragningen mellan tillbörlig och otillbörlig påverkan torde vara hårfin (s. 369). Hennes sammanfattande bedömning är att: Frivilliga överenskommelser är alltså i hög grad tvungna. Blundar man för det faktiska tvånget och kamouflerar statliga ingri- panden genom godtyckliga fiktioner om frivillighet försvagas de av rättsordningen uppställda garantierna mot ensidiga ingripanden i med- borgarnas frihet. (ibid, s. 370) Denna typ av hot är vanligt förekommande i de akter som har studerats. I ett ärende framfördes detta hot och när det inte hade någon verkan verkställdes också hotet i form av en utredning enligt 7 § LVM. I ett annat ärende framgår av akten att NN meddelades att då hennes hälsotillstånd var mycket allvarligt så skulle fortsatt avvikelse från uppgjord planering innebära att tvång kunde bli tillämpligt. I andra ärendet framförs ett hot som sedan inte verkställs, vilket torde innebära att socialsekreterarens trovärdighet undergrävs gentemot klienten. Sanktioner vid återfall eller missbruk En förhållandevis stor andel av § 27-placeringarna sker i klientens egen bostad eller någon anhörigs bostad (exempelvis föräldrarnas lägenhet). Om klienten tar ett återfall i sin egen bostad leder detta till återinskrivning på LVM-hemmet, medan ett återfall på en HVB- institution eller i ett stödboende leder till utskrivning från sist- nämnda enheter. Dessa sinsemellan motstridiga principer torde ge ett förvirrande intryck på den enskilde klienten. Läkarintyg som utfärdas med stöd av 9 § LVM skall enbart ge väg- ledning om den enskildes aktuella hälsotillstånd och allmänna vårdbehov, men inte explicit förorda att tvångsvård bör komma till stånd (prop. 1987/88:147 s. 59). Även JO har klargjort, att avsik- ten inte varit att läkaren på det begränsade utredningsmaterial som står honom till buds skall göra en fullständig bedömning av om för- utsättningarna för vård enligt LVM föreligger (JO 1987/88 s. 156). Trots detta finns åtskilliga exempel när intygsskrivande läkare har tagit ställning ifråga om vårdformen: gravt missbruk som Granskning på kommunnivå – om handläggning och tillämpning innebär att patienten utsätter sig för fysisk och psykisk ohälsa. I sådant fall är vård enligt LVM aktuell. Ett återkommande tema i några av akterna är svå- righeter att få läkare vid vissa vårdenheter att utfärda ett läkarintyg enligt 9 § LVM. Det som utmärker dessa ärenden tycks vara den somatiska vårdens ointresse att anlägga en helhetssyn på patientens hälsotillstånd samt gränsdragningstvister mellan olika kliniker eller vårdgrenar (öppen/slutenvård, somatisk/beroendevård). Den so- matiska delen av hälso- och sjukvården har en tendens att, utifrån detta fragmentariska synsätt, vilja slussa patienten till en annan enhet trots att läkarintyget enbart skall spegla den enskildes aktu- ella hälsotillstånd. Beroendeenheten motsätter sig denna rundgång då man anser att den slutenvårdsenhet där patienten befinner sig också skall utfärda läkarintyg enligt 9 § LVM. Journal- anteckningarna vittnar om att socialsekreteraren i många fall måste lägga ned oändligt mycket tid och energi för att överhuvud taget kunna erhålla ett läkarintyg. Ytterst är detta naturligtvis till förfång för den enskilde klienten eftersom det kan riskera att tidsmässigt försinka socialnämndens ansökan till länsrätten om beredande av vård, även om intyget i sig inte utgör en förutsättning för nämn- dens ansökan till länsrätten. Av 37 § LVM framgår att utredningen skall handläggas skynd- samt. I specialmotiveringen till nuvarande lagstiftning understryks att socialnämnden4 bör tillse att utrednings- och ansökningsför- farandet inte drar ut samt att nämnden har en skyldighet att se till att material från andra myndigheter och berörda tas fram skyndsamt (prop. 1987/88:147 s. 108). Visserligen får länsrätten fatta beslut om LVM-vård även utan tillgång till ett läkarintyg, men utgångspunkten är naturligtvis att skall göra sitt yt- tersta för att ta fram ett fullständigt underlag inför ansökan till länsrätten.5 1987/88:147 anges , men är det socialnämnden som har motsvarande funktion. 5Beträffande frågan om det är möjligt att tvångsvis genomföra läkarundersökning som skall ligga till grund för intyg enligt 9 § LVM går uppfattningarna starkt isär (se vidare 2001, s. 294 ff.). Granskning på kommunnivå – om handläggning och tillämpning I nedanstående fallbeskrivning är klienten intagen på en somatisk klinik och socialsekreteraren försöker erhålla ett läkarintyg för att kunna slutföra den pågående utredningen: Samtal med X, läkare beroendeenheten. Han har ingen möjlighet att bistå med LVM-bedömning då ut ber honom. Han hänvisar till den läkare som behandlar honom på avd. 11 (kirurg) eller på medicin om han förflyttas. Samtal med avd. 11, sköterska. Läkarna går just nu ronden. Ut ber om en läkarbedömning ang. LVM. Sköterskan ske be att ringa ut. Vi samtalar om ev. vårdbehov och att NN med stor sannolikhet kan återfalla i missbruk om han skrivs ut. Viktigt att göra bedömning innan. Samtal med , avd. 11 (kirurg). Han lovar att se till att läkare antingen på medicin eller på avd. 28 gör läkarbedömning ang ev. LVM- vård. Själv har han aldrig gjort någon och säger att det är ovanligt på kirurgen. Vi överenskommer att ut kontaktar avd. 11 igen i em. för att höra hur resultatet blev. Samtalar med sköterska som uppger att en medicinare kommer för att undersöka NN i em. Ev. skall han skrivas ut. Hon eller läkare kontaktar oss eller jouren om han skrivs ut . LVM-intyget ej gjort ännu, det kommer. Kontakt med ca ang. en ev. LVM-bedömning på NN. Läkaren bedömde att de ej kunde skriva något LVM-intyg. I ovannämnda ärende framgår vidare att en överläkare vid den so- matiska kliniken senare informerar socialsekreteraren, att han anser att det är olämpligt att han som behandlande läkare skall behöva skriva ett tvångsintyg; om detta skulle bli aktuellt tycker han att det är en fråga för vårdcentralen. I en av de undersökta kommunerna begär en socialsekreterare polishandräckning för att forsla en klient till en vårdcentral för att få till stånd en läkarundersökning: En polispatrull tar NN och tar honom till () VC för § 9 Läkarundersökning – enligt begärd polishandräckning. En läkare frågar vad han skall göra med NN. Läkaren ber NN återkomma ! Polisen låter NN helt riktigt gå. Ut kontaktar [nämndens sek- reterare och jurist] ang. vad som hänt samt ber IFO-ledare ta upp detta med [vårdcentralen]. I en annan av de tre kommunerna ägnar sig socialsekreteraren åt ett aktivt förhandlande för att få till kli- enten för läkarundersökning och intygsskrivning: Ut har haft kontakt med beroendeenheten [sjukhusets namn], VC (), Psyk mott, samt återigen med VC () ang. läk.tid för LVM- Granskning på kommunnivå – om handläggning och tillämpning Ut började ringa 20/4 ang. detta. Kontakt har tagits med läns- styrelsen som hävdar att distriktsläk. ej kan vägra boka tid för LVM- intyg. Efter att ha blivit hänvisad vidare ett antal ggr togs kontakt på nytt med VC (). Och tid bokades slutligen 21/5 14.45 för LVM- intyg. I ärenden om omhändertagande är det önskvärt, men inget krav, att det finns ett läkarintyg i anslutning till länsrättens fastställelseprövning. I exempelvis används ett särskilt framtaget summariskt läkarintyg som tillställes länsrätten.6 I ett ärende i redovisas utförligt i akten proble- men för att erhålla ett läkarintyg inför länsrättens fastställelseprövning i kombination med gränsdragningsproblem mellan två polismyndigheter: Undertecknad lyckas efter resultatlöst ringande till läkare runt om i , där NN nu vistas, att boka in för läkarunder- sökning hos doktor på [vårdcentralens namn]. Ansökan om polishandräckning faxas till vakthavande i , som dock me- nar att detta är ansvar. Ansökan faxas således till vakthavande i , som ringer och låter meddela att detta kan bli svårt med så kort varsel. Jag förklarar varför jag tvingats göra på detta vis och påpekar att jag måste få denna läkarundersökning till stånd. De lovar att de skall göra vad de kan. I ett ärende vill ingen läkare på det aktuella sjukhuset utfärda något läkarintyg, utan detta fick i stället ombesörjas i en angränsande stad där LVM-hemmet var beläget: Vad gäller LVM-läkarintyg, så ringer jag Beroendemottagningen. Jag frågar om de kan göra ett LVM-läkarintyg i samarbete med läkaren som träffade NN på med. NN är ej aktuell hon dem och de har ej heller någon läkare . Jag ringer men han har ingen erfarenhet av dylikt intyg. Efter samråd med sektionschef kontaktar jag inst.f. Z på [LVM-hemmet]. Ök att [LVM-hemmet] ordnar en läkare som kan göra ett intyg samt att han debiterar soc söder. LVM-institutionens läkare vill emellertid inte utfärda ett LVM- intyg då han anser sig vara jävig, och i stället utfärdas det av lä- kare vid i samma stad med vilket LVM-hem- met har ett nära samarbete. Sistnämnda situation kommenteras av (2001) som menar att man kan ifrågasätta lämplighe- 6 Jfr allmänna råd 1989:3 där det framgår att läkarundersökning i anslutning till omhändertagande inte är identisk med den som skall ligga till grund för det läkarintyg som skall bifogas ansökan om vård (s. 28). Granskning på kommunnivå – om handläggning och tillämpning ten av att LVM-hemmets läkare står för ett intyg som sedermera kan bidra till ett beslut om beredande av vård. Det kan från klient- perspektiv uppfattas som stötande och objektiviteten skulle kunna ifrågasättas (s. 293). När det gäller frågan om läkarintyg finns det också skäl att upp- märksamma ett säreget agerande i ett av de ärenden som studerats. I det aktuella ärendet inleds den 27/12 1999, men redan den 22/12 framgår det av akten att socialsekreteraren ber henne [klienten] framföra till läkaren att vi behöver ett LVM- läkarintyg om vi tvingas ansöka om vård jml LVM (akten 991222). Läkarintyg får dock inte infordras innan utredningen ens har inletts. Det är också anmärkningsvärt att ber klienten att svara för denna myndighetsuppgift. I ett av ärendena gör polismyndigheten bedömningen att rekvisitet för att besluta om ett omhändertagande inte är upp- fyllt. I ärendet drar följande slutsats: Dagen efter kontaktar modern som säger sig ha pratat med polisen som påstås ha sagt, att det är vi [Individ- och familj] som är skyldiga att gå in och agera och göra ett omhänderta- gande. Socialsekreteraren å sin sida hävdar att när polisen inte be- dömt situationen som att det föreligger en akut risk för hennes liv så kan/ får vi inte agera. Polisen har visserligen för sin del tagit ställning till frågan om ome- delbart omhändertagande, men kan ändå göra en egen självständig bedömning. Därutöver kan man också pröva om kriterierna för vård enligt 4 § LVM är uppfyllda. Trots att förut- sättningar saknas för ett omhändertagande kan vård enligt § 4 ändå vara aktuell, eftersom ett ingripande enligt § 13 för- utsätter att länsrättens beslut om vård inte kan avvaktas. Social- sekreterarens påstående inför klientens mamma att inte kan/får agera är felaktigt. Att tänja på gränserna Aktstudien visar att ibland väljer att tänja på tids- fristen i 18 § LVM för att se vad som händer innan man väljer att Granskning på kommunnivå – om handläggning och tillämpning meddela länsrätten sitt beslut att inte ansöka om vård, trots att man har fattat beslut om att inte ansöka. I ett ärende beslutar 1:e vice ordföranden om ett omhändertagande enligt § 13 LVM. be- slutar att inte gå vidare med att ansöka om LVM- vård. I akten finns antecknat att vi kommer inte att meddela Länsrätten förrän 20010608 ifall det skulle hända något med NN som gör att vi måste ompröva vårt ställningstagande. Men först informeras länsrätten om nämndens be- slut, varvid rätten upphäver det omedelbara omhändertagandet. I ett annat ärende fastställer länsrätten myndighetens omhän- dertagandebeslut. Klienten förklarar sig efteråt att hon inte är avvisande till att genomgå en frivillig behandlingsinsats. Av akten framgår följande: Samråd med sekt.chef att avvakta till ons/torsd innan beslut tas om att ev. ej söka om LVM och i stället bevilja frivillig vård. Skälet är att låta NN återhämta sig samt se om motivationen kvarstår. I en forskningsrapport om kommunernas LVM-utredningar vilken rättssociologen har utarbetat7 framgår bland annat, att dessa kan innehålla förklenande, värderande omdömen om klien- ten. Samma slutsats kan dras utifrån denna aktstudie, även om det bör påpekas att detta inte är vanligt förekommande. I en av utred- ningarna framgår exempelvis att: vill mena att det är ett uttryck som speglar den omognad som NN har i förhållande till sin problematik. I en annan utredning, från samma kommun, hävdas att klienten har ett hotfullt, pockande och hänsynslöst uppträdande mot sin mor och kräver henne på stora summor pengar. I ytterligare en annan utredning hävdas bland annat följande: När behandling förts på tal har NN blivit arg och gått sin väg. Detta är ett vanligt förekommande beteende hos NN närhelst hon inte får som hon vill. Ett ärende avviker på ett flagrant sätt från alla övriga akter på grund av kombinationen av olagliga tvångsåtgärder som klienten 7 Se Staafs forskningsrapport i betänkandets separata bilagedel. Granskning på kommunnivå – om handläggning och tillämpning utsätts för8 och de negativa omdömen som noterats om klienten i journalen: denne beskrivs bland annat som otrevlig och dum. Denna typ av nedsättande omdömen får inte belasta en utred- ning, och detsamma gäller obestyrkta antaganden, påståenden, hör- sägen osv. (Clevesköld, 2003, s. 122 f.).