sou · GSB3118d2 · 2005-01-01 00:00:00 — 5.1Något om den lagstiftning som föregick socialtjänstlagen 5.1.1Lagen (1918:422) om fattigvården Den som saknade medel till sitt uppehälle och var minderårig eller som i följd av ålderdom, sjukdom, lyte eller eljest bristande kropps- eller själskrafter var oförmögen att genom arbete försörja sig kvali- ficerades, enligt lagen om fattigvården, för fattigvård om behoven inte avhjälptes på annat sätt. Lagen trädde i kraft . Varje kommunalförvaltning utgjorde ett fattigvårdssamhälle på vilket det ankom att ordna fattigvård enligt ovan (obligatorisk fattigvård). Fattigvårdssamhälle ägde även rätt att bestämma andra grunder än de angivna för beviljande av fattigvård i andra fall (frivillig fattigvård). Det ålåg fattigvårdsstyrelse att bestämma i vilka fall och under vilka former fattigvård skulle meddelas. Fattigvårdssamhälle som gav fattigvård åt någon med hemorts- rätt i annat fattigvårdssamhälle kunde påfordra eller ombesörja understödstagarens hemsändning under förhållanden, som syntes utvisa att behoven av fattigvård skulle komma att bli varaktigt. Den som fyllt kunde inte förvärva ny hemortsrätt. Ett alter- nativ till hemsändning av understödstagaren var att kräva ersättning från det fattigvårdssamhälle där understödstagaren hade hemorts- rätt. Fattigvård meddelades genom understöd i hemmet, utackorde- ring i enskilt hem eller vård å anstalt. Fattigvårdssamhälle ålades att ha av understödstagare som var i behov av vård och inte lämpligen kunde understödjas i hemmet eller ut- ackorderas. Med anstalt avsågs ålderdomshem, försörjningshem och vårdhem. Understödstagare som på grund av kropps- eller sinnessjukdom, vanförhet eller annan kroppslig eller andlig brist eller svaghet var i behov av vård å särskild anstalt skulle, såvitt kunde ske, beredas dylik vård. Fattigvårdsstyrelsen hade att vidta särskilda åtgärder för att förskaffa understödstagaren inträde å sådan anstalt. Konungens befallningshavande, sedermera , hade tillsyn över inrättandet och utförandet av fattigvården. Denna till- syn kompletterades av fattigvårdsinspektören som skulle verka för fattigvårdens ändamålsenliga utförande och främja dess utveckling. Fattigvårdsstyrelses beslut om fattigvårds storlek eller insats kunde överklagas av den som berördes av beslutet till Konungens befallningshavande från det att beslutet kommit den enskilde till del. Konungens befallningshavande ålades att oavsett om besvär anförts förordna om erforderliga åtgärder för miss- förhållandens avhjälpande. 5.1.2Lagen (1956:2) om socialhjälp Lagen om socialhjälp trädde i kraft . Enligt denna ägde den som saknade medel till sitt uppehälle och var minderårig eller som i följd av ålderdom, sjukdom, lyte eller eljest bristande kropps- eller själskrafter icke kunde försörja sig genom arbete eller som av hälsoskäl helt eller delvis borde avhålla sig från arbete, i den mån han själv saknade medel och hans behov icke tillgodosågs på annat sätt, erhålla socialhjälp till sitt livsuppehälle och till den vård som ansågs erforderlig. I andra fall meddelades socialhjälp på grunder som kommunens fullmäktige ägde bestämma eller, om sådana grunder ej fastställts, vad socialnämnd efter prövning fann erforderligt. Reglerna om hemsändning av understödstagare utanför hem- kommun fanns inte kvar lag. Alternativet som återstod var att söka ersättning av den kommun där understödstagaren var mantalsskriven. Kommunen ålades i lagen om socialhjälp att anordna och driva hem för åldringar och andra personer vilka var i behov av vård eller tillsyn som icke eljest tillgodosågs. Det ställdes krav på att dessa hem skulle vara inrättade så att skäliga krav på trevnad och hygien tillgodosågs samt att lämplig fördelning av vårdtagarna möjlig- gjordes. Fördelningen av dem som beretts plats i hemmet skulle ske å olika rum eller avdelningar på sätt som med hänsyn till vårdbehovets art, trivseln i hemmet och övriga omständigheter ansågs mest ändamålsenligt. Det infördes också en regel att den som beretts plats i ålderdomshem och som med hänsyn till sitt beteende icke lämpligen kunde behållas där genom försorg på annat sätt skulle få erforderlig vård och tillsyn. Länsstyrelserna med biträde av socialvårdskonsulenter hade att noga följa tillämpningen av lagen samt att tillse att socialhjälpsverk- samheten ordnades och sköttes på ett ändamålsenligt sätt. Läns- styrelsen gavs befogenhet att ålägga kommunen att fullgöra sina skyldigheter att lämna socialhjälp. Yppades missförhållande hade att vidta den åtgärd om ansågs erforderlig för dess avhjälpande. skulle med biträde av statens social- hjälpsinspektör genom råd och upplysningar verka för att social- hjälpsverksamheten ordnades och utvecklades på ett ändamålsenligt sätt. Besvär över beslut i ärende rörande meddelande av socialhjälp fick anföras hos . 5.1.3Socialtjänstlagen (1980:620) Socialtjänstlagen (1980:620) trädde i kraft och ersatte bl.a. lagen (1954:579) om nykterhetsvård, lagen (1956:2) om socialhjälp och barnavårdslagen (1960:97). En förändring av sociala insatsers karaktär från allmosa till hjälp till självhjälp märk- tes i 1 § i vilken målsättningar för arbete reglerades. Den enskildes rätt till bistånd fick en central betydelse i social- tjänstlagen. Den enskilde hade, enligt 6 §, rätt till bistånd av försörjning och sin livsföring i övrigt, om hans behov inte kunde tillgodoses på annat sätt. Den enskilde skulle genom biståndet tillförsäkras en skälig levnadsnivå. Biståndet skulle utformas så att det stärkte den enskildes resurser att leva ett självständigt liv. Den allmänt hållna formuleringen hade sin grund i den utveckling av socialförsäkringssystemen som skett sedan socialhjälpslagens tillkomst. Socialtjänstlagens biståndsregler skulle nämligen endast tillämpas om den enskildes behov inte kunde tillgodoses genom någon annan huvudmans försorg. Ett syfte med den allmänna utformningen av rätten till bistånd var också att den enskildes rätt skulle förenas med den helhetssyn som skulle karaktärisera det sociala arbetet. 1979/80:1, Del A, s. 179 ff.) I 19 § socialtjänstlagen föreskrevs att socialnämnden skulle verka för att äldre människor fick möjlighet att leva och bo självständigt och att ha en aktiv och meningsfull tillvaro i gemenskap med andra. Vidare skulle socialnämnden, enligt 20 § första stycket, verka för att äldre människor fick goda bostäder och ge dem som behövde det stöd och hjälp i hemmet och annan lättåtkomlig service. I andra stycket föreskrevs att kommunen skulle inrätta bostäder med gemensam service () för äldre människor med behov av särskilt stöd. angav tre grundläggande krav som borde upp- fyllas för att ett hus skulle få betecknas som (SOU 1977:41, s. 35 f.). Bostaden borde, för det första, vara ut- formad och utrustad så att den boende kunde utveckla sina per- sonliga resurser och leva ett självständigt liv. Den boende skulle, för det andra, kunna erhålla de tjänster han eller hon behövde för att klara sin tillvaro och känna sig trygg varje tid . För det tredje skulle det finnas personal som kunde bedöma när social eller medicinsk vård behövdes och som svarade för att sådana insatser kom till stånd. Enligt 21 § skulle socialnämnden verka för att människor som av fysiska, psykiska eller andra skäl mötte betydande svårigheter i sin livsföring fick möjlighet att delta i samhällets gemenskap och att leva som andra. Vidare skulle socialnämnden medverka till att den enskilde fick en meningsfull sysselsättning och att han fick bo på ett sätt som var anpassat efter hans behov av särskilt stöd. Enligt 67 § socialtjänstlagen hade tillsyn över i riket. Styrelsen skulle följa och vidareutveckla . I bestämmelsen angavs också att ut- färdade allmänna råd till ledning för tillämpningen av lagen. Enligt 68 § hade länsstyrelserna tillsyn över socialnämndernas tillämpning av socialtjänstlagen. Enligt 73 § gavs möjlighet att genom förvaltningsbesvär över- klaga bl.a. alla beslut som nämnden meddelat i fråga om bistånd enligt 6 §. Fr.o.m. övertog kommunerna ansvaret för långtidsvård från landstingen (den s.k. Ädelreformen). Föränd- ringen märktes i socialtjänstlagen genom en ändring i 20 §. Från att endast ha varit skyldig att inrätta bostäder med gemensam service () blev kommunerna skyldiga att inrätta särskilda boendeformer för service och omvårdnad för äldre människor med behov av särskilt stöd. Begreppet särskilda boendeformer för service och omvårdnad var vidare än begreppet . Till dessa boendeformer räknades inte endast ålderdomshem och andra utan även gruppboende för äldre samt sjukhem eller motsvarande som fördes över till kommunerna. 1990/91:14, s. trädde även en ändring i 21 § i kraft. Genom denna ändring ålades kommuner att inrätta bostäder med särskild service för människor med funktionshinder som behövde ett sådant boende. Med verkan fr.o.m. reformerades vissa be- stämmelser i socialtjänstlagen. Bland annat omformulerades huvud- bestämmelsen om bistånd enligt 6 §. Avsikten var bl.a. att för- tydliga den enskildes ansvar för att göra vad han eller hon kunde för att försörja sig själv (prop. 1996/97:124, s. 167 f.). Biståndet delades upp i kategorierna försörjningsstöd och annat bistånd. Vad försörjningsstöd skulle lämnas till angavs i lagen (6 b §). Med annat bistånd avsågs enligt 6 f § hjälp i hemmet samt särskilt boende för service och omvårdnad för äldre eller bostad med särskild service för funktionshindrade. Enligt § fick kommunen ge bistånd i annan form än eller utöver vad som följde av 6 b och 6 f §§, om det fanns skäl för det. En annan nyhet fr.o.m. var den utökade möjligheten enligt 6 h § att flytta till annan kommun med rätt att hos inflyttningskommunen ansöka om bistånd för hjälp i hemmet och särskilt boende för service och omvårdnad för äldre samt bostad med särskild service för funktionshindrade. En ansökan om bistånd från någon som önskade flytta till annan kommun skulle behandlas av inflyttningskommunen som om den sökande var bosatt i inflyttningskommunen. Att den sökandes behov redan var tillgodosedda i avflyttningskommunen fick inte beaktas vid biståndsbedömningen. Möjligheten att överklaga avslagsbeslut enligt § om bistånd i annan form än eller utöver vad som följde av 6 b och 6 f §§ inskränktes, genom en ändring av 73 §, till att endast avse en laglighetsprövning enligt kommunallagen (1991:900). Exempel på sådant bistånd var bistånd till möbler, flyttning, husgeråd, utlands- resor eller psykoterapi. socialtjänstlag upphävdes , när social- tjänstlagen (2001:453) trädde ikraft. 5.2Något om den lagstiftning som föregick LSS 5.2.1Lagen (1944:477) om undervisning och vård av bildbara sinnesslöa trädde lagen om undervisning och vård av bildbara sinnesslöa ikraft. Genom lagen infördes bestämmelser om handhavande av bildbara sinnesslöas undervisning och vård. Med sinnesslö förstods i lagen den som på grund av bristande förstånds- utveckling inte kunde tillgodogöra sig folkskolans vanliga undervis- ning eller hjälpundervisning. Med bildbar sinnesslö avsågs den som var mottaglig för sådan teoretisk eller praktisk undervisning, som meddelades i sinnesslöskola. Från lagens tillämpning undantogs sinnesslö som var intagen på sinnessjukhus eller staten tillhörig . Det ålåg landsting och stad, som inte ingick i något landsting, att dra försorg om att bildbara sinnesslöa inom landstingsområdet eller staden erhöll undervisning och vård enligt lagen eller med stöd av därav meddelande föreskrifter. För sådant ändamål skulle det för varje landstingsområde och för varje stad finnas en genom lands- tingets eller stadens försorg upprättad centralanstalt med erforder- ligt antal platser. Två eller flera landsting och städer fick ha en gemensam centralanstalt. En centralanstalt skulle enligt huvudregeln omfatta upptagnings- hem för sinnesslöa barn som inte börjat skolan, skolhem med sinnesslöskola för undervisning av barn i skolåldern och arbetshem för ytterligare utbildning i praktiskt hänseende av dem som avslutat skolundervisningen i skolhemmet. I den mån det lämpligen kunde ske fick behovet av skolplatser tillgodoses genom att en externat- skola eller externatplatser vid ett skolhem inrättades. Vid en centralanstalt skulle läkare och föreståndare finnas anställda. Det ålåg barnavårdsnämnden att vidta de åtgärder som var påkallade för att alla bildbara sinnesslöa barn i skolåldern fick sådan undervisning och vård som avsågs i lagen. fick göra en ansökan, om vårdnadshavaren underlät att själv ansöka om att barnet skulle tas in på centralanstalt. När det fanns skäl för det fick ingivande av ansökan anstå, dock högst till dess barnet fyllt . Den som inte befanns vara sinnesslö, samt sinnesslö som befanns vara obildbar, fick inte utan medgivande kvarhållas på central- anstalt. Bildbar sinnesslö som var inskriven vid en centralanstalt fick enligt huvudregeln inte definitivt skrivas ut därifrån . Vidare fick bildbar sinnesslö inte utan medgivande hållas kvar på centralanstalt efter fyllda . Överinseendet över rikets centralanstalter utövades av Skolöver- styrelsen. Under utövades tillsynen över anstalt- erna av inspektören för sinnesslöundervisningen. Anstalterna skulle dessutom i medicinskt-psykiatriskt hänseende vara underkastade den inspektion som konungen bestämde. Överklagande av bl.a. beslut om inskrivning och utskrivning fick föras hos . Talan mot beslut genom vilket inskrivning vägrats fick fullföljas, förutom av den som saken rörde, av vederbörande skolstyrelse och . Hade Skol- överstyrelsen förklarat att någon skulle skrivas in vid en central- anstalt eller lämnat en framställning om definitiv utskrivning utan bifall, fick ändring i beslutet sökas hos konungen. Om någon underlät att följa ett beslut om inskrivning vid centralanstalt var polismyndigheten skyldig att på begäran av eller anstaltens föreståndare lämna behövlig handräckning för att verkställa beslutet. var också skyldig att på begäran av föreståndare för centralanstalt lämna behövlig handräckning för att återföra en inskriven vid anstalten, som olovligen undanhöll sig från anstalten. 5.2.2Lagen (1954:483) om undervisning och vård av vissa psykiskt efterblivna trädde lagen om undervisning och vård av vissa psykiskt efterblivna ikraft. Lagen ersatte lag om undervis- ning och vård av bildbara sinnesslöa. Lagen avsåg dels barn under skolåldern, som på grund av allmän psykisk efterblivenhet inte kunde få tillfredsställande vård i enskilt hem, dels andra barn , som av sådan orsak inte kunde tillgodogöra sig folkskolans vanliga undervisning eller hjälpunder- visning, dels personer , som av samma anledning var ur stånd att ta vård om sig själva. Från lagens tillämpningsområde undantogs de som var intagna eller försöksutskrivna från sinnes- sjukhus eller staten tillhörig efterblivna. Det ålåg landsting att svara för att de psykiskt efterblivna inom landstingsområdet erhöll undervisning och vård enligt lagen och med stöd av de föreskrifter som meddelats med stöd av lagen. som i lagen stadgades om landsting och landstingsområde ägde motsvarande tillämpning på stad, som inte ingick i landsting. För varje landstingsområde skulle låta upprätta en plan för undervisning och vård av de psykiskt efterblivna inom området. I planen skulle specialskolor (särskolor) och vårdanstalter med erforderligt antal platser upptas, liksom organ för öppen vård. Två eller flera landsting fick upprätta en gemensam plan och även ha gemensamma särskolor och vårdanstalter samt därtill knuten öppen vård. Det ålåg enligt huvudregeln landsting att anordna och driva de särskolor och vårdanstalter som fanns upptagna i planen. I varje landstingsområde skulle det finnas en av ut- sedd centralstyrelse för undervisning och vård av psykiskt efter- blivna. Vid särskola och vårdanstalt skulle föreståndare finnas anställd. Centralstyrelsen skulle utse föreståndaren för någon av särskolor att vara rektor vid dessa skolor med den därtill knutna öppna vården. Vid särskola och vårdanstalt skulle det finnas en ansvarig läkare (skolläkare, anstaltsläkare) för den medicinsk-psykiatriska undersökningen, behandlingen och vården där. Landsting var inte skyldigt att ansvara för undervisning och vård i fråga om psykiskt efterblivna som var blinda, dövstumma, hög- gradigt vanföra eller epileptiska eller som på grund av asocialitet, indisciplinärt uppträdande, hypersexualitet eller av annat liknande skäl svårligen kunde undervisas eller vårdas tillsammans med andra psykiskt efterblivna. Detsamma gällde höggradigt psykiskt efter- blivna som var så svårskötta att de fordrade vård på specialanstalt, eller som led av tuberkulos i smittsamt skede. Särskola skulle vara inrättad för externatundervisning eller som internat. Särskilda former av internat var småbarnshem med för- skola för därför lämpade barn under skolåldern, skolhem med skola för allmän teoretisk och praktisk undervisning för dem som var skolpliktiga vid särskola och yrkeshem för särskolepliktiga, som efter undervisning i skolhem ansågs böra erhålla yrkesundervisning. När förutsättningar för detta ansågs föreligga skulle behovet av särskoleundervisning i första hand tillgodoses genom externat- skolor eller externatplatser vid småbarnshem, skolhem och yrkes- hem. Psykiskt efterbliven som kunde tillgodogöra sig teoretisk eller praktisk undervisning vid särskola var enligt huvudregeln skol- pliktig vid sådan skola från och med det kalenderår han fyllde och som han var i behov av sådan undervisning, dock inte längre än till och med det kalenderår under vilket han fyllde . Särskilda former av vårdanstalter var arbetshem för arbetsföra efterblivna, som fått undervisning i särskola men som var ur stånd att ta vård om sig själva, och med dem i förståndsutveckling och arbetsförmåga likställda, ålderdomshem för efterblivna som vårdats eller kunnat vårdas i arbetshem men inte längre var arbetsföra, vårdhem för efterblivna barn, som kunde antas inte vara lämpade för särskoleundervisning eller inte kunde tillgodogöra sig sådan undervisning, samt vårdhem för höggradigt efterblivna vuxna, som inte kunde vårdas i arbetshem eller ålderdomshem för efterblivna. Psykiskt efterbliven som inte var särskolepliktig skulle efter fyllda vara underkastad öppen vård eller vård på vård- anstalt. Intagning i arbetshem eller ålderdomshem för efterblivna och kvarhållande i sådant hem för vård fick dock endast ske efter medgivande av den efterblivne eller, om han var underårig, av hans vårdnadshavare eller, om han var förklarad omyndig, av hans förmyndare. Det ålåg barnavårdsnämnden att verka för att psykiskt efter- blivna barn erhöll vård enligt lagen, när förhållandena påkallade det. Om ett efterblivet barn var omhändertaget enligt barnavårdslagen eller hade fyllt , fick nämnden anmäla det för inskrivning vid särskola eller vårdanstalt. Beträffande psykiskt efterblivna som fyllt ålåg det fattigvårdsstyrelsen att vidta de åtgärder som krävdes för att de efterblivna skulle erhålla vård enligt lagen. Styrelsen fick anmäla sådan efterbliven för inskrivning vid vård- anstalt. Sådan anmälan fick också göras av förmyndaren eller vård- nadshavaren, centralstyrelsens läkare samt, såvitt angick den som var eller varit intagen i särskola, skolans föreståndare. Centralstyrelsens befattning enligt lagen med ärenden om bl.a. inskrivning vid och utskrivning från särskola och vårdanstalt skulle utövas av en delegation, som bestod av en lagfaren ordförande som utsetts av . Denne borde inneha ett domarämbete. I delegationen skulle, efter centralstyrelsens bestämmande, även ingå minst två högst fyra ledamöter som styrelsen utsett inom sig. Överinseendet av den undervisning och vård, som meddelades enligt lagen, utövades av och Medicinalstyrelsen med den fördelning av uppgifter och befogenheter mellan dessa myndigheter som konungen bestämde. För varje särskola och vård- anstalt skulle en av myndigheterna vara huvudtillsynsmyndighet. Överklagande av beslut bl.a. om inskrivning eller intagning vid särskola eller vårdanstalt eller utskrivning från sådan skola eller anstalt fick föras hos vederbörande huvudtillsynsmyndighet. Talan mot beslut genom vilket inskrivning vägrats fick fullföljas, förutom av den som saken rörde, av skolstyrelsen, barnavårdsnämnden eller fattigvårdsstyrelsen. Hade huvudtillsynsmyndigheten förklarat att någon skulle skrivas in vid särskola eller vårdanstalt eller intas på vårdhem, eller lämnat framställning om slutlig utskrivning utan bifall, fick beslutet överklagas hos konungen. Bestämmelser om handräckning fanns i lagen. 5.2.3Lagen (1967:940) angående omsorger om vissa psykiskt utvecklingsstörda omsorgslag trädde ikraft , då lag om undervisning och vård av vissa psykiskt efterblivna upphörde att gälla. Den nya lagen avsåg psykiskt utvecklingsstörda, som på grund av hämmad förståndsutveckling behövde särskilda omsorger genom det allmänna för sin utbildning eller anpassning i samhället. Lagen innehöll bestämmelser om att landstingskommuner skulle bereda psykiskt utvecklingsstörda undervisning, vård och omsorger i övrigt, i den mån annan inte ansvarade för detta. Om inte annat föreskrevs hade lagens bestämmelser om landstingskommun mot- svarande tillämpning på stad som inte tillhörde landstingskommun. Undervisning för psykiskt utvecklingsstörda som på grund av syn- eller hörselskada inte kunde följa undervisningen i särskola sörjde staten för genom specialskola. Med särskilda omsorger genom det allmänna avsågs enligt före- dragande statsråd (prop. 1967:142, s. 106) i princip omsorger som inte skulle beredas individen enligt annan lagstiftning, t.ex. skol- lagen, sjukvårdslagen m.fl. Lagen kunde tillämpas med tvång, om detta krävdes. Undervisning av psykiskt utvecklingsstörda meddelades i sär- I samband därmed skulle eleverna beredas den personliga och medicinska omvårdnad som behövdes. Särskolan omfattade för- skola, skola för grundundervisning, träningsskola eller yrkesskola eller flera av dessa skolformer. För psykiskt utvecklingsstörda, som kunde gå i särskola men hade svårt att anpassa sig till verksamheten i skolan eller för dem där undervisningen krävde särskilda anordningar, meddelades spe- cialundervisning i särskola eller undervisning i specialsärskola. För psykiskt utvecklingsstörda, som på grund av rörelsehinder, lång- varig sjukdom eller liknande inte kunde delta i särskolans vanliga arbete, anordnades särskild undervisning lämpad för dem. För vård av psykiskt utvecklingsstörda skulle det finnas vård- hem, specialsjukhus, daghem för barn och sysselsättningshem. För utvecklingsstörda som behövde vård i vårdhem med särskilda anordningar skulle det finnas specialvårdhem. Psykiskt utvecklings- störd som behövde vård enligt lagen men som inte behövde bo i vårdhem eller specialsjukhus, skulle tillhandahållas vård i hemmet. Psykiskt utvecklingsstörda som inte kunde bo i eget hem men inte heller behövde bo i vårdhem m.m., skulle beredas bostad i annat enskilt hem, inackorderingshem eller elevhem. Ledningen av landstingskommunernas verksamhet utövades i den nya lagen av en styrelse för omsorger om psykiskt utvecklings- störda. Särskola skulle stå under ledning av en rektor. För vårdhem, daghem, sysselsättningshem, inackorderingshem och elevhem skulle det finnas föreståndare. Vidare skulle det vid de nämnda in- rättningarna finnas en läkare, som var ansvarig för den medicinska vården. En beslutsnämnd för psykiskt utvecklingsstörda skulle finnas. Den bestod av en lagfaren ordförande som borde vara eller ha varit innehavare av ordinarie domartjänst samt ytterligare två eller fyra ledamöter, som skulle vara ledamöter eller suppleanter i styrelsen för omsorger om psykiskt utvecklingsstörda. Psykiskt utvecklingsstörd, som kunde tillgodogöra sig under- visning men inte kunde följa undervisningen inom det allmänna skolväsendet, var särskolpliktig från och med höstterminen det kalenderår då han fyllde , så länge han behövde sådan under- visning, enligt huvudregeln dock längst till och med vårterminen det kalenderår då han fyllde .