sou · GSB3112d5 · 2005-01-01 00:00:00 — Särskilda regler finns även beträffande hälso- och sjukvårdens och olika förmånsgivares skyldighet att agera för att få en ny ställföreträdare för den enskilde (se 11 § i respektive lag). Som angetts i författningskommentaren till 13 § denna lag finns också särskilda regler i de nämnda lagarna om skyldigheten att följa instruktioner för handlande inom ramen för behörigheten (se även avsnitt B 6.2.12). Även andra avvikande föreskrifter föreslås, t.ex. i lagstiftningen om forskning, genom hänvisningar till LSH. Också de har som specialregler tillämpningsföreträde framför de allmänna reglerna om framtidsfullmakter i detta kapitel. Anhöriga ställföreträdare i vissa ekonomiska angelägenheter 2 kap. 1 § Bestämmelsen har behandlats i avsnitt B 7.3.1. Kapitlets räckvidd begränsas till ekonomiska angelägenheter som en enskild p.g.a. psykisk störning, sjukdom, skada eller liknande förhållande saknar förmåga att ha hand om. Därvid kan under vissa förutsätt- ningar anhöriga ges en behörighet att utan förordnande företräda den enskilde. – Att kapitlet inte är tillämpligt när den enskilde redan i samband med att myndighetsåldern uppnås på grund av bestående funktionsnedsättning befinner sig i ett beslutsinkompetent tillstånd framgår av 4 § andra stycket (se även avsnitt B 7.2). Kriterierna för beslutsinkompetens – vilket i praktiken är det- samma som avsaknad av rättslig handlingsförmåga – är desamma som anges i 1 kap. 1 §. Även i detta kapitel uppställs således krav på att tillståndet är varaktigt. Att förhållandet skall anses uppenbart tar närmast sikte på att rättshandlingsförmåga i de avseenden som här åsyftas ofta torde kunna föreligga även sedan den enskilde uppvisat vissa brister i denna. Anhörigas behörighet enligt detta kapitel inträder således inte redan när den enskilde är i huvudsak ur stånd att ha hand om de angelägenheter som berörs av lagstiftningen (jfr 1 kap. 1 § om tid- punkten för framtidsfullmakters ikraftträdande). I gränsfall, t.ex. när en enskilds demenssjukdom inte är alltför långt framskriden, torde han ha kvar tillräcklig beslutsförmåga för att med bindande verkan åstadkomma enkla, vardagliga rättshandlingar, som rätts- handlingsförmågan inte räcker till i mer komplicerade angelägen- heter. Ett mer utförligt resonemang kring effekterna av nedsätt- ningar i rättshandlingsförmågan förs i avsnitt B 6.3. 2 kap. 2 § Som framgår av första stycket gäller behörigheten först och främst sedvanliga rättshandlingar med anknytning till den enskildes dag- liga livsföring, vilket också har framhållits i avsnitt B 7.3.1. Det kan röra sig om olika utgifter som periodiskt förfaller till betalning och som utgör en förutsättning för att den enskilde skall kunna upprätt- hålla sin levnadsnivå och sina levnadsförhållanden även sedan han eller hon har förlorat sin rättsliga handlingsförmåga. Vidare kan det vara fråga om rena inköp av förnödenheter i samma syfte. Även mer sporadiska och engångsbetonade utgifter, exempelvis kostnader för läkarbesök och nöjen, avses falla in under den anhöriges behörighet. Vad som i det konkreta fallet har betydelse för den enskildes dag- liga livsföring kan skifta från individ till individ. En person med stora sparade tillgångar kan ha vant sig vid en viss standard. Tanken är då naturligtvis inte att ställföreträdarens behörighet skall anses in- skränkt till rättshandlingar som har verkan på mindre kostsamma alternativ. är det uppenbart att en person som p.g.a. ett funktionshinder är i stånd att tillgodogöra sig vissa varor eller tjänster inte heller skall behöva lägga pengar på att dessa alltjämt finns tillgängliga; rättshandlingar som avser sådana angelägenheter kan inte sägas utförda med anknytning till den enskildes dagliga livs- föring. En exemplifiering av för vilka syften rättshandlingar kan utföras med stöd av behörighet enligt detta kapitel ges i andra stycket. Som ett led i tillgodoseendet av den enskildes behov ingår t.ex. nödvändiga reparationer hänförliga till boendet. Däremot kan det inte anses ingå behörighet att avtala om ombyggnad för handikappanpassning. Till rättshandlingar hänförliga till transporter hör betalning för sådant som tåg- eller bussbiljetter och taxiresor. Ansökningar om tillstånd till färdtjänst regleras av LSV (se 2 § första stycket 4 nämnda lag). Däremot är en anhörig enligt denna lag behörig att erlägga avgifter för färdtjänst som tas ut från den enskilde. På motsvarande sätt är tanken att den anhörige enligt denna lag är behörig att t.ex. ta ut medel för samt betala avgifter hänförliga till hälso- och sjukvård samt tandvård, trots att den enskilde i samband med vårdåtgärderna företräds av den ställföreträdare som pekas ut i LSH. Ofta lär det dock vara samma person som fyller båda funktionerna. När det gäller tillgång till massmedier ingår exempelvis inköp av tidningar, liksom avtal om prenumerationer. Det bör också kunna röra sig om inköp av en TV-apparat. I fråga om försäkringar kan generellt sägas att sådana naturligtvis måste ha någon relevans i förhållande till den enskildes livssituation och behov. Under alla omständigheter hör avtal om och betalning för hemförsäkring hit. Att en godtroende tredje man inte drabbas av att den anhörige överskridit sin behörighet genom att i den enskildes namn inför- skaffa något som denne inte kan tillgodogöra sig, trots att det in- köpta formellt synes falla in under uppräkningen i andra stycket, framgår av 8 §. Behörigheten för anhöriga omfattar även rätt att göra insättning av den enskildes medel hos bank eller kreditmarknadsföretag (tredje stycket). Den anhörige kan med stöd av 6 § 3 därmed flytta pengar från ett av den enskildes konton till ett annat med mer gynnsamma räntevillkor. 2 kap. 3 § Som framgår av avsnitt B 7.3.1 i allmänmotiveringen är anhörigas behörighet att företräda en enskild subsidiär till andra former av representantskap på det ekonomiska området. Det kan röra sig om en fullmäktig enligt framtidsfullmakt eller god man/förvaltare enligt . En förutsättning är naturligtvis att de har behörighet i de avseenden som här avhandlas. Detta framgår av förevarande para- graf. Inget hindrar att en anhörig enligt detta kapitel endast har behö- righet i vissa angelägenheter medan andra handhas av någon annan form av ställföreträdare. Detta förutsätter att fullmakts- eller ställ- företrädarskapsförordnandet är begränsat till vissa delar. I avsnitt B 6.4 har framhållits att en enskild inom det område som anges i 2 § bör kunna utfärda fullmakter, exempelvis i form av auto- giromedgivanden, som – utan att räknas som framtidsfullmakter – har verkan även sedan den enskilde har förlorat sin rättsliga hand- lingsförmåga (1 kap. 23 §). En anhörig enligt detta kapitel skall ha möjlighet att ta tillbaka eller ändra ett sådant medgivande men be- höver inte göra det, om medgivandet alltjämt är ändamålsenligt (se 6 § 4 detta kapitel, jfr 10 §). En sådan fullmakt inskränker således inte den anhöriges behörighet. 2 kap. 4 § I paragrafens första stycke, som har avhandlats i avsnitt B 7.3.3, anges vilka anhöriga som kommer i fråga för ställföreträdarskap enligt denna lag. Någon skillnad görs inte mellan halv- och helsyskon eller adopterade anhöriga i förhållande till biologiska. S.k. styvbarn re- spektive styvföräldrar hör dock inte till anhöriglistan. En inskränkning i kapitlets tillämplighet gäller enligt andra stycket för personer som p.g.a. bestående funktionshinder saknar förmåga att ha hand om sina ekonomiska angelägenheter när de fyller . Skälen till detta har redovisats i avsnitt B 7.2. Se även författnings- kommentaren till 5 § andra stycket LSV, som alltså gäller området för social välfärd. 2 kap. 5 § Paragrafen har kommenterats i avsnitt B 7.3.3. I första stycket anges att turordningen mellan de anhöriga bestäms enligt vad som framgår av 4 §. I första hand blir det således aktuellt att låta uppgiften anförtros en eventuell make eller sambo. Personer som avböjer uppgiften eller inte kan anträffas skall dock avföras från listan. Det bör inte förekomma att en anhörig som tillfälligt är bort- rest räknas bort från turordningen när ställföreträdarskapsfrågan för första gången aktualiseras; företrädarrollen enligt detta kapitel tar sikte på ett långvarigt och relativt stabilt representantskap, till skillnad från vad som kan vara fallet i exempelvis hälso- och sjuk- vårdssammanhang, där beslut kan behöva fattas och även vid tillfällig beslutsinkompetens hos den enskilde (jfr 13 § LSH och 13 § LSV). Ställföreträdarskapet övergår inte till en lägre nivå förrän samtliga enligt en viss punkt kan räknas bort. Utan att det sägs uttryckligen bör en anhörig som avser att utöva behörighet enligt detta kapitel lämna meddelande härom till den enskilde och – i vart fall – släktingar som har behörighet att ansöka om godmanskap för den enskilde (jfr 1 kap. 10 §). Av andra stycket framgår att flera anhöriga som är släkt på lika nära håll representerar den enskilde gemensamt men att de också kan anförtro varandra behörigheten. Detta förutsätts kunna ske genom fullmakter. Under dessa förhållanden har således var och en av dem med gemensam behörighet alltjämt ett visst ansvar, eftersom den som har lämnat annan en fullmakt inte därmed har avböjt att repre- sentera den enskilde (jfr tredje stycket och 13 §). Tanken är dock att representantskapet inte skall splittras mer än nödvändigt. Har den enskilde flera ställföreträdare lär det förr eller senare ofta finnas anledning att väcka frågan om godman- eller förvaltar- skap. En anhörig ställföreträdare skall inte kunna avböja att represen- tera den enskilde inom vissa delområden, vilket är innebörden av tredje stycket. Den som således inte vill representera den enskilde i en viss fråga får finna sig i att överlämna ställföreträdarskapet i dess helhet till övriga på samma turordningsnivå, i andra hand till anhö- riga på en lägre nivå (jfr andra stycket). Någon motsvarighet i 2 kap. finns inte till vad som i 14 § LSH respektive 14 § LSV avses gälla när en anhörig är olämplig för upp- giften, nämligen att ansvarig hälso- och sjukvårdspersonal respektive förmånsgivare anmäler behov av godmanskap. Detta är en skyldighet som inte kan åläggas en enskild motpart. Det får i stället förutsättas att behovet av godmanskap uppmärksammas på andra sätt, t.ex. genom att någon av de anhöriga på eget initiativ vänder sig till över- förmyndaren eller formellt ansöker i eget namn om godmanskap för den enskilde. 2 kap. 6 § I paragrafen ges de närmare ramarna för den anhörige ställföreträda- rens behörighet. Bestämmelsen har utförligt kommenterats i avsnitt B 7.3.4. Genom hänvisningen i punkt 3 till 2 § tredje stycket ges ställföre- trädaren behörighet att flytta pengar mellan den enskildes konton. Av paragrafen följer motsatsvis att andra fullmakter än de som anges i punkt 4 inte kan utfärdas eller ändras av en anhörig ställföre- trädare (se dock även 5 § andra stycket om inbördes fullmakter). Att den anhörige ställföreträdaren får anses behörig att kräva ut information från kreditinstitut, t.ex. en bank, för att kunna bilda sig en uppfattning om den enskildes ekonomiska situation följer av att tystnadsplikt inte kan anses gälla i förhållande till ställföreträdaren (jfr prop. 2002/03:139 om reformerade regler för bank och finansie- ringsrörelse, del 1, s. 478, se också förslaget till 14 kap. 4 a § sekretess- lagen). Visserligen skulle det kunna hävdas att ställföreträdarens be- hörighet är begränsad till sådana medel som han är behörig att lyfta. I ställföreträdarens uppdrag ingår dock även att bilda sig en uppfatt- ning om i vilken utsträckning den enskilde riskerar att stå utan medel för det fall levnadsomkostnaderna hålls på en viss nivå. Om ställföre- trädaren inte skulle ges rätt till information, riskerar han att inte kunna fullgöra sina åligganden. 2 kap. 7 § I första stycket klargörs att behörigheten enligt detta kapitel inte omfattar rätten att företräda den enskilde i mål eller ärende hos dom- stol eller annan myndighet. I allmänmotiveringen har paragrafen be- handlats i avsnitt B 7.3.4. Genom paragrafen undviks vissa gränsdragningsproblem som annars skulle ha kunnat uppstå, om den anhörige hade getts behörig- het att föra den enskildes talan. Den anhörige kommer visserligen i beröring med sådana myndigheter som berörs, exempelvis genom att han eller hon ges rätt att lyfta utbetalda medel eller har i uppgift att betala in avgifter. Tvister om betalning, hyrestvister och liknande faller dock utanför den behörighet som ges en anhörig enligt före- varande kapitel. Detta betyder bl.a. att den anhörige inte är behörig att yttra sig för den enskildes räkning över en ansökan om betal- ningsföreläggande. Möjlighet finns naturligtvis att utverka ett god- manskap för den enskilde, om en sådan fråga aktualiseras. Inget hindrar i och för sig att detta sker punktvis, dvs. med bibehållande av den anhörige ställföreträdarens behörighet i övrigt. Den anhörige lär dessutom i många fall bli aktuell för förordnandet. I övrigt hänvisas till förslaget till ändring i (av- snitt B 11). Begränsningar i den anhöriges rätt att företräda den enskilde i jävsliknande situationer framgår av andra stycket (jfr även 12 kap. 8 § FB). Av tredje stycket följer att möjligheter skall finnas att förordna god man när stridiga intressen kan föreligga. Ansökan om sådan god man får göras – utöver av den anhörige som fungerar som ställ- företrädare – av samtliga den enskildes närmaste släktingar (se för- slaget till 11 kap. 25 § första stycket FB). 2 kap. 8 § I paragrafen anges att tredje man kan förlita sig på att den enskilde binds av en rättshandling som en anhörig med stöd av de grundläg- gande bestämmelserna i kapitlet har företagit, förutsatt att tredje man också har varit i god tro rörande förhållandet att rättshand- lingen rymts inom ställföreträdarens behörighet enligt 2 §. Bestäm- melsen är i viss mån inspirerad av det godtrosskydd som tredje man ges i 6 kap. 4 § andra stycket i förhållande till en sjuk eller bortavarande make för vilken andra maken har ingått en rättshandling. Bakgrunden har behandlats i avsnitt B 7.3.5. Se även författningskommentaren till den föreslagna 11 kap. 7 § FB. 2 kap. 9 § I paragrafen ges den enskilde en skyldighet att agera för det fall han tror att hans (f.d.) ställföreträdare enligt detta kapitel kommer att företa rättshandlingar i den enskildes namn gentemot en viss person, trots att den enskilde inte längre varaktigt saknar förmåga att ha hand om sina ekonomiska angelägenheter. En redogörelse för syftet med paragrafen har lämnats i avsnitt B 7.3.5 (jfr även avsnitt B 6.2.12 och den i 1 kap. 14 § intagna motsvarigheten i fråga om framtidsfull- makter samt 19 § avtalslagen). 2 kap. 10 § Av bestämmelsen följer att ställföreträdaren skall låta den enskildes bästa vara riktmärket för ställföreträdarens handlande (jfr 12 kap. 3 § FB). I denna allmänna handlingsnorm måste anses ligga att den en- skildes medel i skälig omfattning skall användas för hans eller hennes uppehälle samt nytta och välbefinnande i övrigt (se 12 kap. 4 § FB). Vidare anges att ställföreträdaren skall beakta den enskildes egen ut- tryckta eller förmodade inställning. Den enskilde kan i förväg – innan han p.g.a. exempelvis demenssjukdom förlorade sin beslutsförmåga – ha uttalat sig positivt eller negativt rörande vissa rättshandlingar (t.ex. preferens för vissa varor eller tjänster), vilket då bör kunna vägleda den anhörige. I övrigt hänvisas till författningskommentaren till 12 kap. 3 § första stycket FB. Paragrafen lär få sin största betydelse i de fall som anges i 6 § 1, nämligen när det är fråga om att träffa avtal för den enskildes räk- ning. Den anhörige ställföreträdarens skyldigheter enligt denna paragraf har betydelse för bedömningen av om eventuell skadeståndsskyldig- het föreligger enligt 13 §. 2 kap. 11 § Bestämmelsen ger ställföreträdaren en skyldighet att bl.a. fortlöpande föra räkenskaper över sin förvaltning och föreskriver förbud för sam- manblandning av medel (jfr 12 kap. 5 § och 6 § första stycket FB). När det gäller skyldigheten att föra räkenskaper torde det i de allra flesta fall vara tillräckligt att uppgifter förs in i en kassabok som visar inkomster och utgifter . För betydande inkomst- och utgiftsposter måste ställföreträdaren skaffa och bevara verifikationer. Det är således sällan det lär bli aktuellt att tillämpa regler om affärs- mässig bokföring (jfr /Vängby s. 12:11 i kommentaren till 12 kap. 5 § FB). 2 kap. 12 § I likhet med vad som föreslagits beträffande framtidsfullmakter bör en anhörig ställföreträdare på begäran av överförmyndare ha en skyl- dighet att lämna upplysningar om åtgärder som vidtagits och att lämna en särskild redovisning (se 1 kap. 17 § samt avsnitten B 6.2.11 och B 7.3.6). Detta framgår av förevarande paragraf. Det kan erinras om att den anhörige knappast kan lämna redovisning beträffande så- dan egendom som inte kan sägas vara omfattad av den anhöriges för- valtning enligt detta kapitel. 2 kap. 13 § En ställföreträdare kan enligt första stycket ådra sig skadeståndsskyl- dighet för uppsåtligt eller av vårdslöshet orsakade skador, förutsatt att ställföreträdaren i något avseende har tagit sin behörighet i an- språk (se avsnitt B 7.3.7). All slags ekonomisk skada skall ersättas enligt bestämmelsen. Bestämmelsen har sin förebild i 12 kap. 14 § FB till vilken andra stycket hänvisar när det gäller förhållandet att den enskilde represen- teras av flera anhöriga som är ansvariga för skada. Enligt tredje stycket skall 12 kap. 15 § andra stycket tillämpas i fråga om väckande av talan mot en anhörig (se förslaget om ändring av , jfr 11 och 12 §§ i detta kapitel). 2 kap. 14 § I paragrafen, som har behandlats i avsnitt B 7.3.7, regleras en anhörig ställföreträdares skadeståndsskyldighet gentemot en godtroende tredje man. Bestämmelsen svarar mot vad som enligt 25 § avtalslagen gäller för en fullmäktig som rättshandlar utanför sin behörighet (jfr beträffande framtidsfullmakter vad som anges i 1 kap. 15 §). Om en tredje man begär skadestånd av den anhörige och denne hävdar att den ifrågasatta rättshandlingen är bindande för den en- skilde, torde det ankomma på den anhörige att styrka detta i förhål- lande till den tredje mannen (jfr nuvarande 11 kap. 6 § och /Vängby s. 11:29, se förslaget till 11 kap. 8 § FB). Lagen skall, liksom ändringslagarna rörande m.fl. lagar, träda i kraft (punkt 1). Fullmakter som har upprättats före ikraftträdandetidpunkten skall fr.o.m. denna tidpunkt kunna ges verkan som framtidsfullmakter med stöd av den nya lagen, vilket närmare har motiverats i avsnitt D (punkt 2). Det betyder alltså att en fullmakt, upprättad före ikraft- trädandet, som tar sikte på en tidpunkt då fullmaktsgivaren varaktigt och i huvudsak har förlorat sin beslutsförmåga, blir att bedöma enligt den nya lagstiftningen. Har den enskilde vid ikraftträdandet redan god man eller förvaltare förordnad för sig, kan en prövning ske i domstol av om det – mot bakgrund av den aktualiserade framtids- fullmakten – fortfarande finns ett behov av ett ställföreträdarskap enligt . Om en fullmaktsgivare före ikraftträdandet blir i behov av representation lär det i de flesta fall vara motiverat att låta den utpekade framtidsfullmäktigen inträda som god man eller förvaltare. När det gäller autogirofullmakter och andra medgivanden (stående uppdrag) av samma karaktär för sedvanliga betalningar eller penning- överföringar kommer, som framgår av avsnitt D, i princip samma förhållande att gälla. Att lagen skall tillämpas på förordnanden och medgivanden av nu nämnt slag, trots att de har tillkommit före ikraftträdandet, framgår av punkt 3. Några formkrav – utöver skrift- lighetskravet – behöver dock inte iakttas. Konsekvensen av detta är alltså att fullmakterna och medgivandena inte skall anses ha förlorat sin verkan när den enskilde har gått miste om sin beslutsförmåga. 1.3Förslaget till lag om ställföreträdare för vuxna med bristande beslutsförmåga inom hälso- och sjuk- vården m.m. I paragrafen ges en redogörelse för lagens innehåll och syfte. Lagen är tillämplig på personer som har fyllt och som således är myndiga (se 9 kap. 1 § FB). Detta sammanhänger med att under- åriga personer vanligen har en ställföreträdare i form av vårdnadsha- varen. Lagen är emellertid även tillämplig på underåriga personer som är gifta, eftersom dessa saknar vårdnadshavare. En annan förutsätt- ning för lagens tillämplighet är att personerna saknar förmåga att lämna samtycke till en åtgärd inom vården eller att annars ta ställning i angelägenheter som gäller den egna vården. Lagens innehåll domineras av regler om ställföreträdare för dem som saknar beslutsförmåga. Den upptar emellertid också vissa regler som angår hänsynstaganden till den beslutsoförmögnes inställning, se främst reglerna om s.k. livsslutsdirektiv. I vissa avseenden har lagen likväl betydelse för personer som fort- farande har beslutsförmågan i behåll. Sådana personer har t.ex. möj- lighet att utse ett vårdombud eller att ge direktiv i frågor om livs- uppehållande behandling. Svensk rätt får anses vara tillämplig på dem som blir föremål för hälso- och sjukvård i landet. LSH avser enligt första stycket att träffa den hälso- och sjukvård som bedrivs enligt hälso- och sjukvårdslagen (1982:763) (HSL). Denna lagstiftning är i sin tur en grundpelare i vad som skall anses som hälso- och sjukvård enligt lagen (1998:531) om yrkesverksam- het på hälso- och sjukvårdens område (LYHS). Hälso- och sjukvård som erbjuds genom landsting eller kommuner eller som drivs i en- skild regi omfattas härigenom. Verksamhet som omfattas av tandvårdslagen (1985:125) berörs också av vissa bestämmelser. Det är uppenbart att somliga av dem dock saknar relevans för den verksamhet som bedrivs enligt lagen. Som framgår av allmänmotiveringen (avsnitt B 8.10) finns sär- skilda lagar för viss verksamhet som visserligen delvis omfattas av hälso- och sjukvårdsbegreppet i HSL men som styrs av speciella förutsättningar t.ex. för psykiatrisk vård, aborter och transplantatio- ner. Förevarande lag berör således inte alla medicinska åtgärder. De särskilda lagarna behandlas närmare i författningskommentaren. I andra stycket definieras hälso- och sjukvård enligt lagen såsom vissa åtgärder. Härmed förstås aktiva åtgärder, således inte ren passi- vitet (jfr det engelska uttrycket interventions i 2 kap., artikel 6, av konvention om mänskliga rättigheter och biomedicin). Avsikten är likväl inte att frångå vad som redan i HSL omfattas av hälso- och sjukvårdsbegreppet. I förtydligande syfte nämns också omvårdnadsåtgärder inom sjuk- vården. Med omvårdnad avses den dagliga omsorg som i anslutning till den egentliga medicinska behandlingen ägnas patienterna i form av hjälp med måltider, på- och avklädning, hygien, förflyttning m.m. Lagens tillämpningsområde utsträcks även till sådana omvårdnads- åtgärder som visserligen utförs enligt socialtjänstlagen (2001:453) eller lagen (1993:387) om stöd och service till vissa funktionshindrade men som har ett samband med hälso- och sjukvård av patienter. Or- saken är att det i praktiken kan vara svårt, för att inte säga omöjligt, att dra gränsen för när den ena eller den andra lagstiftningen är tillämplig. Paragrafen behandlar begreppet bristande beslutsförmåga och frågan om ramarna för en bedömning av om beslutsinkompetens skall anses föreligga. Bestämmelsen har behandlats i den allmänna moti- veringen, se avsnitt B 8.12.2. De personkategorier som aktualiseras enligt första stycket kan ha antingen medfödda eller senare förvärvade nedsättningar i besluts- förmågan. Med begreppet psykisk störning åsyftas i paragrafen vad som i övrigt gäller inom civilrätten och processrätten, dvs. det är närmast fråga om ett grundläggande sjukdomsbegrepp (jfr prop. 1990/91:194 s. 38 ff). Till psykiska störningar hör utvecklingsstör- ning och demenssjukdom. Begreppet återfinns i t.ex. lagen (1923:323) om verkan av avtal, som slutits under påverkan av en psy- kisk störning.