sou · GSB3117 · 2005-01-01 00:00:00 — 8Formerna för ombildning av Rikskvinnocentrum (RKC) till ett nationellt centrum – ansvarsområden, arbetsuppgifter och placering Min uppgift är, enligt direktiven, att finna formerna för en ombild- ning av Rikskvinnocentrum (RKC) till ett nationellt centrum för kvinnor som misshandlats och våldtagits. Direktiven fastställer att det ter sig naturligt att utgå från RKC:s befintliga verksamhet, eftersom dess kompetens på området bygger på den direkta kon- takten med kvinnor som utsatts för mäns våld. I kapitlet Behovet av ett nationellt centrum har jag lyft fram fyra ansvarsområden – utbildning, forskning, samverkan och informa- tion – inom vilka jag anser att ett nationellt centrum skall verka. Vidare anser jag att centrumets arbetsuppgifter skall vara att driva klinisk verksamhet, utveckla metoder för omhändertagande och be- handling, fungera som ett kunskaps- och resursorgan samt sam- manställa relevant forskning, sprida forskningsresultat och peka på olika behov av forskning. I denna framställan beaktar jag även de förslag som berör RKC i utvärdering av utbildningar (2004) samt det förslag om rollen som nationell samordnare som finns i betänkandet Översyn av (SOU 2004:61). (Se kapitel 5, Närliggande utredningar). Mina förslag finns sammanfattade i kapitel 9, Ett nationellt centrum – ett framtida RKC. Den uppgift som särskilt bör behandlas i detta kapitel är arbetet med att utveckla metoder för omhändertagande och behandling. Att utveckla sådana metoder kräver en klinisk verksamhet; det går inte att framställa metoder utan ett patientunderlag och utan för- ankring i den praktiska verkligheten. RKC har en väl utveck- lad klinisk funktion som utgör grunden i verksamheten. Formerna för ombildning av Rikskvinnocentrum (RKC) till ett nationellt att den är nödvändig och att den fungerar som en betydande länk till de övriga ansvarsområdena. Huvudman för klinisk verksamhet I direktiven för denna utredning framhålls RKC:s kompetens inom området mäns våld mot kvinnor, eftersom denna kompetens grundar sig på verkliga möten. konstateras att staten som huvudman för ett nationellt centrum inte kan bedriva klinisk verk- samhet eftersom denna uppgift ligger på landstingen. finns redan en samverkan mellan staten och sjukvårds- huvudmännen genom universiteten och universitetssjukhusen, eftersom de statliga högskolorna måste ha tillgång till den kliniska verksamhet som finns på sjukhusen, för att man skall kunna be- driva exempelvis läkarutbildningar. Detta samarbete är väl utvecklat och sker genom avtal mellan de akademiska sjukhusen och univer- siteten. Det finns även andra statliga myndigheter som nyttjat denna väg. Ett exempel på detta är i katastrofpsykiatri som har upprättat på uppdrag av . Verksamheten är förlagd till Akademiska sjukhusets psykiatri- centrum. Kunskapscentrumet är bemannat av personal från sjuk- huset och verksamheten regleras genom ett avtal mellan och . Jag finner alltså att det finns möjlighet att bibehålla den kliniska verksamheten på ett ombildat RKC och att denna verksamhet är nödvändig för att man skall kunna utveckla kunskaper och metoder för omhändertagande och behandling. Centrumet kan bedriva kliniskt arbete med staten som huvudman genom avtal med lands- tinget. Det är dock viktigt att särskilja den kliniska verksamheten som sker på uppdrag av från den övriga verksamheten på centrumet som sker på uppdrag av staten. Tydliga avtal måste därför upprättas mellan de olika huvudmännen. Formerna för ombildning av Rikskvinnocentrum (RKC) till ett nationellt Vikten av kliniskt arbete Metodutveckling måste ske kontinuerligt. Samhället förändras, nya trender påverkar människors beteenden – och därmed deras behov. Ny forskning förändrar synen på metoder och ger upphov till för- nyad förståelse för våldsutsatta kvinnors situation. En klinisk verksamhet är en viktig källa till kunskap och en nöd- vändig koppling till verkligheten. Organisationer som , () och för sexuellt likaberättigande (RFSL) sysslar med klinisk verksamhet, insamling av kunskap samt informationsspridning. Dessa organisationer uppger att de har stort utbyte i sin övriga verksamhet av erfarenheterna från det kliniska arbetet. Den infor- mation som mötet med den utsatta målgruppen ger är ovärderlig och kan svårligen inhämtas på annat sätt än i det verkliga mötet. Kunskapen från den kliniska verksamheten ger dessutom centrumet legitimitet i mötet med omvärlden. Den ger stöd för att man vet vad man talar om i information och utbildningar. Be- hovet av kunskapsutveckling inom vården om mäns våld mot kvinnor och våld i samkönade relationer är fortfarande mycket stort. Enligt direktiven skall det nya centrumet ägna våldtäkterna stor uppmärksamhet. RKC tar emot kvinnor som våldtagits, och centrumet har utformat ett bra stöd för dessa kvinnor inom sjuk- vården och i samverkan med polisväsendet. De kvinnor som får hjälp på RKC är främst kvinnor som söker akut till sjukvården på grund av våldtäkt. Många kvinnor som har blivit utsatta för sexuellt våld söker emellertid inte sjukvård vid tiden för över- greppet – dels på grund av att de inte blivit fysiskt skadade vid brottet, dels av olika känslomässiga skäl. Känslor av skuld och skam är vanligt förekommande bland våldtäktsoffer, och dessa känslor kan hindra kvinnorna från att söka stöd och anmäla övergreppet. En del kvinnor har dessutom svårt att formulera vad de blivit ut- satta för. I lagstiftningen finns visserligen en definition av våldtäkt, men vad våldtäkt innebär är ändå inte självklart. Det finns en grå- zon där definitionerna av våldtäkt och sexuella övergrepp är oklara även för offret. De flesta våldtäkter begås av en bekant eller några Formerna för ombildning av Rikskvinnocentrum (RKC) till ett nationellt bekanta till kvinnan, vilket ytterligare kan försvåra för kvinnan att benämna det hon blivit utsatt för som ett brott. Detta är några orsaker till att kvinnor inte söker hjälp och låter bli att anmäla sexuellt våld. Det är också viktigt att synliggöra det sexuella våldet som en del av misshandeln i nära relationer. Enligt erfarenheter från RKC, och kvinnojourerna är det mycket vanligt att män som slår också utsätter kvinnor för sexuellt våld. menar dock att många kvinnor som söker hjälp på grund av misshandel inte berättar om det sexuella våldet; det finns ofta en gräns för vilka in- tima kränkningar man förmår berätta om. Många vittnar om att det är vanligt att mannen avslutar misshandeln med våldtäkt, och att sexuellt våld därför blir en normaliserad del av misshandeln. Homosexuella som utsätts för partnervåld vittnar också om sexu- ellt våld som en del av misshandeln. Jag anser att det är viktigt att uppmärksamma det sexuella våldet som en del av den misshandel som kvinnor kan utsättas för av sin nuvarande eller före detta partner. Det är också viktigt att utveckla metoder för att de som i sitt arbete möter dessa kvinnor skall våga fråga och tala om sexuella kränkningar. Att tala om sexuella övergrepp och våldtäkt väcker ofta starka känslor. Personer inom sjukvården eller andra institutioner som saknar kunskap och metoder för att tala om svåra saker, undviker därför ibland att fråga om sexuellt våld. Det kan också handla om att man bagatelliserar sexuellt våld eller tvärtom fördömer brottet utan att lämna utrymme för kvinnans egen version av det som hänt henne. De flesta sexuella övergrepp sker i en sexuell situation. Därför krävs kunskaper om sexualitet och sex för att kunna tala om våldtäkt. Många kvinnor mår mycket dåligt av sina erfarenheter av våld- täkt och sexuella övergrepp, men man söker inte professionell hjälp förrän efter att övergreppet ägt rum. Hälso- och sjuk- vården har dock i regel inte någon beredskap för att ta emot kvinnor som inte söker akut vård. I stället söker dessa kvinnor hjälp hos ideella organisationer, till exempel hos kvinno- och tjej- jourer. Formerna för ombildning av Rikskvinnocentrum (RKC) till ett nationellt Nationellt program för omhändertagande vid våldtäkt När kvinnor söker vård och stöd inom hälso- och sjukvården ser det bemötande och den vård de får vid landets sjukvårdsinrätt- ningar olika ut, beroende på var de bor. Detta har betydelse för kvinnans omhändertagande och de rättsliga beslut som skall fattas i det enskilda fallet. Därför är det angeläget att det nya centrumet utarbetar ett nationellt program som är riktat till hälso- och sjuk- vården för omhändertagande vid våldtäkt. Det nationella pro- grammet bör omfatta följande: medicinsk och psykosocial behandling samverkan med berörda myndigheter och instanser. Det är angeläget att det nya centrumet är öppet för kvinnor som inte söker akut sjukvård vid sexuella övergrepp utan i stället söker stöd i ett senare skede. Det är därför viktigt att utveckla en lämplig verksamhet för denna målgrupp. Att nå en bredare målgrupp handlar dels om att ha en ny beredskap, dels om att nå ut till dessa kvinnor med information om att hjälp finns att få. Det nya centrumet bör ta tillvara kunskaper och erfarenheter från arbete med offer för sexuellt våld och deras anhöriga, från Prostitutionscentrum, samt från Team för våldtagna kvinnor på Alla Kvinnors Hus i . Andra fokus områden för den kliniska verksamheten Kvinnor som utsätts för våld är en stor och heterogen grupp. Mötet med dessa kvinnor måste därför ske på olika arenor. De flesta kvinnor söker förr eller senare vård – ibland på grund av misshandel eller sexuellt våld men oftast för hälsokontroller, tand- läkarbesök, mödravård eller gynekologbesök. Dessa tillfällen kan användas för att fånga upp kvinnor som inte tidigare sökt hjälp. Alla kvinnor har rätt till professionell assistans och ett bra be- mötande när de söker hjälp, även om detta primärt inte sker på grund av misshandel eller våldtäkt. Formerna för ombildning av Rikskvinnocentrum (RKC) till ett nationellt Vissa kvinnor är särskilt utsatta, eftersom skäl som till exempel funktionshinder, missbruk eller kvinnans ålder gör att hon blir ett lättare offer för mäns våld. Dessa faktorer kan också göra att kvinnan har svårt att söka skydd och hjälp och att omgivningen inte tar hennes berättelse, och i vissa fall anmälan, på allvar. Kvinnor med invandrarbakgrund och lesbiska kan därutöver ha svårigheter att söka stöd på grund av omgivningens fördomar eller oförmåga att förstå. Enligt omfångsundersökningen Slagen är yngre kvinnor (18–) mer utsatta för alla sorters våld av sina pojkvänner/män än äldre kvinnor. Vanligast förekommande är sexuellt våld. Även om kvinnan inte lever ihop med mannen utövas mycket av våldet mot henne i hennes eget hem. Hemmet är alltså ingen . Unga kvinnor utgör ett exempel på en särskilt utsatt grupp. Ett nationellt centrum bör därför rikta information om sin verksamhet till denna målgrupp samt till skolpersonal och ungdomsmottagningar. Ett annat exempel på en särskilt utsatt grupp är kvinnor som kommer till psykiatrin. Studien är många av Mental Hälsa (RSMH)1 visar att psykiskt funktions- hindrade kvinnor löper större risk än befolkningen i allmänhet att utsättas för våld. Av de kvinnor som deltog i studien uppgav att de under sitt liv varit utsatta för någon form av fysiska, sexuella och psykiska övergrepp eller att de varit ekonomiskt ut- nyttjande. Ett nationellt centrum bör därför särskilt rikta sig till psykiatrin och utveckla samarbetsformer med den. Det finns även en rad organisationer, varav de flesta ideella, som vänder sig till specifika målgrupper, exempelvis RFSL:s brotts- offerjour, – en kvinnojour som drivs av muslimska kvinnor, Terrafems jourtelefon som vänder sig till kvinnor och flickor med invandrarbakgrund samt Prostitutionscentrum och Klaragården i , dit kvinnor som är hemlösa eller miss- brukar vänder sig. Det är viktigt att synliggöra och uppmärksamma våldet mot kvinnor med särskilda behov. Vård och stöd måste finnas nära till hands och utformas för dessa kvinnor med olika behov, och i det arbete är samverkan och samarbete mellan myndigheter och orga- nisationer på olika nivåer avgörande. Ett nationellt centrum skall i möjligaste mån uppmärksamma alla kvinnor som misshandlats och våldtagits. Det innebär att informa- 1 – Tops. Vi är många – Övergrepp mot kvinnor som använder psykiatrin. Formerna för ombildning av Rikskvinnocentrum (RKC) till ett nationellt tionsmaterial och service skall finnas på flera språk och vara till- gängligt för hörselskadade, synskadade och andra funktions- hindrade. I den kliniska verksamheten och metodutvecklingen krävs samarbete med psykiatri, beroendekliniker, mödrahälsovård, akutkliniker med flera. Ett nationellt centrum skall dokumentera och sprida dessa erfarenheter till samtliga landsting. Kvinnor och barn med skyddad identitet Enligt direktiven skall jag lämna förslag på hur ett nationellt cent- rum genom kunskaps- och informationsspridning till samhälliga instanser kan underlätta situationen för mödrar och barn som lever under så kallad skyddad identitet. Ett nationellt centrum skall inkludera kunskap om dessa kvinnor och barn i sina utbildningsinsatser och i sin information. När det gäller reellt skydd för denna målgrupp anser jag dock att detta främst är ansvar. Som framgår av beskrivningen av RKC:s nuvarande verksamhet i kapitel 2, Rikskvinnocentrums (RKC) bakgrund och nuvarande verksamhet samt i bilaga 2 har RKC stor erfarenhet av att bedriva utbildning nationellt och regionalt för olika personalkategorier och organisationer. RKC driver också en tvärvetenskaplig universitets- kurs i ämnet mäns våld mot kvinnor på samt en webbaserad distanskurs. Kurserna har en god teoretisk grund, de innehåller yrkesspecifika moment samt har en genomtänkt pedago- gisk utgångspunkt. Kurserna är en del av universitets kurs- utbud. Formerna för ombildning av Rikskvinnocentrum (RKC) till ett nationellt skriver följande i sin utvärdering Genusperspektiv och mäns våld mot kvinnor2 (se även i kapitel 5 Närliggande utred- ningar): Lärarnas kunskap är avgörande för hur undervisningen om frågor om mäns våld mot kvinnor ska bedrivas//Rikskvinnocentrum är ett nationellt resurs- och med fokus på våld mot kvinnor. har man informerat och utbildat om våld mot kvinnor. Målgrupperna har varit yrkesutövare (socialsekreterare, poliser, läkare), lärare vid akademiska utbildningar och allmänheten. I detta sammanhang utgör således Rikskvinnocentrumskunskap om mäns våld mot kvinnor en resurs. Högskoleverkat föreslår att regeringen ger Rikskvinnocentrum i uppdrag att se över behovet av fortbildning i frågor om mäns våld mot kvinnor för lärare i relevanta universitetsutbildningar. Jag anser att ett ombildat RKC har goda möjligheter att uppfylla förslag. kan ett nationellt centrum även tillgodose det kunskapsbehov som finns inom myndigheter och på yrkesspecifika utbildningar i ämnet mäns våld mot kvinnor och våld i samkönade relationer. För att förverkliga detta kun- skapsbehov bör dock den nuvarande utbildningsverksamheten vid centrumet byggas ut. Man bör också utveckla former för distans- utbildning. Centrumet skall erbjuda yrkesspecifika utbildningar, fortbild- ningar för olika yrkesgrupper, tvärvetenskapliga högskolekurser samt utbildning för lärare inom olika utbildningar. Utbildningen om mäns våld mot kvinnor skall vara förankrad i aktuell och rele- vant teori och litteratur. Den skall också vara baserad på forskning och ha ett genusveteskapligt samhällsperspektiv. Vidare skall ut- bildningen ta upp våldets omfång och statistik samt våldets dyna- mik och konsekvenser. Genusperspektiv och mäns våld mot kvinnor i elva utbildningar – ett regeringsuppdrag. Formerna för ombildning av Rikskvinnocentrum (RKC) till ett nationellt Utbildningen skall ha yrkesanknytning, vilket betyder att man fokuserar på det verkliga mötet med våldet, offer och förövare. Detta moment kräver kunnande om arbetsmetoder och be- mötande. Kunskap hämtas från tillämpad forskning och utformas i samverkan med relevanta fakulteter. Målet är att ge professionell kompetens och yrkesmässiga verk- tyg i form av kunskap som ger möjlighet att dels erbjuda bästa möjliga bemötande och åtgärder, dels utforma rutiner och sam- verkan utifrån ett brottsofferperspektiv. Detta kräver kunskap om former för samverkan mellan olika aktörer som exempelvis kvinnojourer, polis, sjukvård och rättsväsende. Fördomar eller begränsande föreställningar om mäns våld mot kvinnor kan vara ett hinder för att tillgodogöra sig kunskap. Lärandet vid dessa utbildningar är därför en process som även måste involvera studenternas attityder och värderingar. Undervisning om mäns våld mot kvinnor fordrar hög pedago- gisk kompetens hos enskilda lärare samt hög beredskap att bemöta studenternas reaktioner. Eftersom mäns våld mot kvinnor är vanligt förekommande i alla samhällsgrupper är det också vanligt att studenterna har egna erfarenheter av våld. Ämnet väcker många känslor och tankar. Det måste finnas utrymme och möjlighet för läraren att bemöta studenternas reaktioner samt för eleverna att bearbeta egna värderingar och erfarenheter. RKC har bedrivit forskning främst på sitt patient- material, och man har även handlett forskning på olika nivåer. RKC har forskningskompetens inom områdena medicin, samhälls- medicin och vård. Som beskrivs i kapitel 6, Behovet av ett nationellt centrum under rubriken är forskningsfältet om mäns våld mot kvinnor tvärvetenskapligt. Det är därför viktigt att ett nytt centrum innehar en bred forskningskompetens. Formerna för ombildning av Rikskvinnocentrum (RKC) till ett nationellt Samla och sprida forskning samt peka på behovet av forskning För att ett nationellt centrum skall kunna fullgöra uppdraget att sammanställa, popularisera och sprida relevant forskning på bästa sätt krävs en mång- och tvärvetenskaplig kompetens samt en teoretisk och metodologisk bredd inom personalgruppen. En hög forskningskompetens är angelägen i förhållande till alla dem som centrumet vill nå genom sina informationsinsatser, det vill säga be- slutsfattare, praktiker inom hälso- och sjukvård, socialtjänst och rättsväsende, och är också av vikt för trovärdigheten inför forskar- världen. Här krävs att RKC breddar sin forskarerfarenhet genom att rekrytera personal med forskarkompetens utanför områden medicin, samhällsmedicin och vård, exempelvis inom samhälls- vetenskap och juridik. Enligt direktiven skall det nya centrumet inte bedriva egen forsk- ning. Jag anser dock att ett nationellt centrum skall kunna bedriva forskning på det egna patientmaterialet och tilläm- pad forskning inom ramen för den egna verksamheten. Inte minst behövs detta för att man skall kunna utveckla metoder för om- händertagande och behandling för kvinnors som misshandlats och våldtagits – metoder som är av stor vikt vid utbildning av olika personalkategorier, i samverkansarbetet med andra aktörer samt vid produktion av manualer och undervisningsmaterial. RKC har i sin funktion aktivt samverkat med andra aktörer lokalt i – både när det gäller handläggning av individuella fall och utbildning samt med gemensamma handlingsplaner. Resultaten har inte låtit vänta på sig; denna samverka, har haft tydlig effekt i be- mötandet av våldsutsatta kvinnor och syns även genom en ökning av anmälningar av våldtäkt och kvinnofrisbrott i . RKC har verkat inom hälso- och sjukvården och man har samarbetat med rättsväsendet, och kvinnojouren. RKC har därför stor kunskap om lokala samverkansmodeller. Man har även deltagit i ett nationellt samverkansarbete mellan olika myndigheter inom Formerna för ombildning av Rikskvinnocentrum (RKC) till ett nationellt ramen för Kvinnofridspropositionen och på uppdrag av andra myndigheter. Utifrån RKC:s egen förvärvade kunskap om lokal samverkan samt kunskap om åtgärder på central myndighetsnivå anser jag att RKC har goda möjligheter att dels verka för spridandet av goda exempel, dels fungera som rådgivande instans och kun- skapsbank för samverkans insatser på lokal, regional och nationell nivå. Detta kräver dock naturligtvis resurser och ett stort både initialt och kontinuerligt arbete med insamling och inventering av pågående projekt och arbetsmodeller. I kapitel 10, om Nationell kristelefon betonar jag vikten av att det byggs en databas för information om myndigheters och organisa- tioners arbete samt om deras möjlighet att bistå våldsdrabbade kvinnor och deras anhöriga. Samma databas bör användas som kun- skapsbank för information om samverkan. En nationell samordnare för våld i nära relationer I betänkandet En översyn av (SOU 2004:61) föreslår utredaren att ett ombildat RKC får en del av de uppgifter som den nationella samordnaren mot våld i nära relationer föreslås ha (se Nationell handlingsplan mot våld i nära relationer, SOU 2002:71). Jag stödjer förslaget och anser att ett nationellt centrum väl uppfyller rollen som nationell samordnare. Jag vill dock i likhet med utredaren för påpeka att samord- ningsrollen inte bara skall gälla våld i nära relationer utan allt våld mot kvinnor, inklusive våld i samkönade relationer. Ett nationellt centrum kan ha följande uppgifter i egenskap av nationell samordnare: samordna nationella insatser mot våld mot kvinnor följa forskning om våld mot kvinnor kontinuerligt utvärdera de insatser som vidtas på området mäns våld mot kvinnor. Formerna för ombildning av Rikskvinnocentrum (RKC) till ett nationellt Utöver arbetet med att sprida kunskap genom utbildning och sam- verkan bör ett nationellt centrum arbeta med allmänna informa- tionsinsatser för att uppmärksamma mäns våld mot kvinnor och våld i samkönade relationer. Ett nationellt centrum skall bidra med information som är baserad på forskning och erfarenheter. Det kan verka för en kon- struktiv sakdebatt. Med kunskap om goda exempel och erfaren- heter från egen klinisk verksamhet kan ett centrum dessutom bidra både med kritik och med förslag på åtgärder. Ett nationellt centrum bör bevaka media, delta i den allmänna debatten och vara en sak- kunnig röst. Man fyller härvidlag en viktig roll som motvikt till mediernas sporadiska, och ibland godtyckliga, rapportering om mäns våld mot kvinnor. Vidare skall ett nationellt centrum sprida viktig information om myndigheters ansvar samt var och hur våldsutsatta och deras anhöriga kan få hjälp. Informationen från ett nationellt centrum skall vara tillgänglig för alla. Centrumet bör producera informationsmaterial som är lättfattligt och tillgängligt för den breda allmänheten och personer med särskilda behov. Placering av ett nationellt centrum Jag anser att ett nationellt centrum skall placeras vid uni- versitet och att centrumets huvudman skall vara Utbildnings- departementet De ansvarsområden och arbetsuppgifter som ett nationellt centrum skall ha kräver, enligt min bedömning, att centrumet är placerat vid en statlig myndighet som är förankrad i utbildnings- systemet och som har möjlighet att samverka med landstingen. RKC:s nuvarande placering har gett en möjlighet att verka kliniskt och inom både utbildning och forskning. Det förefaller därför naturligt att placera centrumet vid en högskola – förslagsvis – med den kliniska verksamheten placerad vid . Vid en granskning av de statliga högskolornas uppgifter finner jag att de stämmer väl överens med de ansvarsområden som jag an- ser att ett nationellt centrum bör verka inom, det vill säga – utbild- ning, forskning, information och samverkan. Formerna för ombildning av Rikskvinnocentrum (RKC) till ett nationellt (1992:1434) skall staten anordna högskolor för dels utbildning som vilar på vetenskaplig eller konstnärlig grund samt på beprövad erfarenhet, dels forskning och konstnärligt utvecklingsarbete samt annat utvecklingsarbete. Högskolorna skall också samverka med det omgivande samhället och informera om sin verksamhet (Lag 1996:1392). Att placera ett statligt nationellt centrum vid en högskola är inte ovanligt. Det är inte heller ovanligt att staten inrättar och liknande vid akademiska sjukhus genom avtal med statliga högskolor, för att man på så sätt skall få tillgång till patient- material.