sou · GSB366 · 2005-01-01 00:00:00 — De skäl som brukar framhållas för att ha en arvs- och gåvobeskatt- ning är att skatterna genererar inkomster till staten, att de tas ut på grund av en ökad skatteförmåga och att de har en fördelningsmäs- sig inverkan. Motiven för en gåvobeskattning är i princip desamma. Därtill brukar det göras gällande att gåvobeskattningen behövs som ett komplement till arvsbeskattningen. Inkomsterna från gåvo- beskattningen är förhållandevis små i jämförelse med inkomsterna från arvsbeskattningen (jfr avsnitt 2.3). Med en kvarlåtenskapsskatt avses i princip en beskattning som innebär att arvsskatten beräknas på värdet av den avlidnes samlade kvarlåtenskap. Den svenska arvsbeskattningen är utformad som en arvslotts- skatt med betydande schematiska inslag. En kvarlåtenskapsskatt har historiskt sett kommit till använd- ning framförallt när en årlig förmögenhetsskatt saknats eller ansetts otillräcklig (Englund-Silfverberg a.a. s. 13 se också Messere nedan). 12.4Bakgrund och tidigare överväganden hade tidigt en typ av kvarlåtenskapsbeskattning genom de s.k. stämpelförordningarna. Genom stämpelförordning infördes den första arvsbeskattningen i modern bemärkelse och den byggde helt på arvslottsbeskattningens princip. om arvsskatt och skatt på gåva upphävdes arvsskattens tidigare formella koppling till stämpelskatten och togs arvs- och gåvobeskattningen in i en fristående förordning. fördes diskussioner om att vid sidan av arvslottsbeskattningen införa någon typ av kvarlåtenskapsskatt. 1933 nr 34 föreslogs att en sådan skatt skulle införas. Enligt förslaget, som skulle tas in i en egen förordning om kvarlåtenskaps- skatt, skulle föremålet för skatten vara kvarlåtenskapen i dess helhet, motsvarande sammanlagda värdet av de arvsandelar, som med tillämpning av arvsskatteförordning ansågs ingå i kvarlåtenskapen. Till stöd för förslaget anförde departements- chefen bl.a. följande (propositionen s. 26): Skulle man betrakta kvarlåtenskapsskatten såsom arvsskatt i inskränkt mening, kan mot densamma naturligtvis resas den invändningen att den bryter mot grundsatsen, att arvsskatten med hänsyn till rättvisa och billighet bör anpassas efter arvingarnas skyldskap till arvlåtaren och deras ekonomiska bärkraft, sådan denna låter sig utläsa av arvslot- ternas storlek. Men motiveringen för en kvarlåtenskapsskatt är en annan än den, som förut anförts för arvsskatten i inskränkt mening; kvarlåtenskapsskatten skall utfylla eller ersätta förmögenhetsskatt i annan form. Denna skatt bör alltså uttagas där principiellt sett en högre beskattning å arvlåtarens förmögenhet under dennes livstid varit på sin plats. Saken kan med andra ord uttryckas så, att den ökning av förmögenhetsbeskattningen, som finnes motiverad, får form av en skatt, som uttages först efter det förmögenhetens ägare avlidit. Då, såsom den föregående framställningen ger vid handen, den svenska förmögenhetsbeskattningen är föga utvecklad, får hos oss förutsätt- ningen för en kvarlåtenskapsskatt anses föreligga. Jag erinrar i detta sammanhang därom, att kvarlåtenskapsskatten ingalunda har karaktä- ren av ett nytt institut inom svensk beskattningsrätt utan att den tvärtom har gammal hävd i högre grad än den nu gällande arvslotts- beskattningen och förts sista årtionde försvann ur vårt skattesystem. Förslaget avstyrktes emellertid av samtliga remissinstanser och anförde bl.a. följande (jfr SOU 1946:79 s. 207 f.): För sin del känner sig hovrätten icke av denna motivering övertygad om lämpligheten att med vårt skattesystem införliva en kvarlåten- skapsskatt sådan som den här föreslagna. Kvarlåtenskapsskatten är tänkt såsom en efterbeskattning av arvlåtarens förmögenhet, men den drabbar icke honom utan arvingar och testamentstagare, på vilka den proportionellt fördelas efter storleken av vars och ens lott. Den som erhåller ett legat efter en miljonär får vidkännas ett kännbart avdrag, huru obetydligt legatet än må vara, medan den som erhåller enahanda förmån ur ett mindre bo slipper undan en motsvarande avbränning. Den ensamme arvingen till en måttlig förmögenhet är fri från kvar- låtenskapsskatt, medan den, som ärver samma eller kanske mindre belopp men har flera medarvingar, får sin lott betydligt reducerad. Hovrätten tvivlar på att en sådan sakernas ordning står i god överens- stämmelse med i vårt land gällande uppfattning beträffande skattebör- dors rättvisa fördelning. Den teoretiska grund, som anförts för kvar- låtenskapsskatten, synes icke ägnad att rubba de betänkligheter, vilka från förenämnda praktiska synpunkter yppa sig, detta så mycket mindre som kvarlåtenskapsskatten, tänkt såsom ett slags surrogat för en förmögenhetsbeskattning i levande livet, lider av i ögonen fallande svagheter. I detta hänseende är till en början att framhålla, hurusom kvarlåtenskapsskatten utmätes utan all hänsyn till den nytta arvlåtaren haft av sin förmögenhet; vare sig han innehaft densamma under ett långt liv eller den tillfallit honom kort före dödsfallet, utgår kvarlåten- skapsskatten med enahanda belopp. Den teoretiska argumentationen till trots, kommer skatten att verka såsom en på arvingar och testa- mentstagare lagd förmögenhetsskatt, särskilt som skatten på grund av sin storlek i stor utsträckning kommer att utgå periodiskt och erläggas av de särskilda arvingarna och testamentstagarna i stället för att i sin helhet utgöras av den oskiftade kvarlåtenskapen. Vill man anlägga teo- retiska synpunkter kan uppfattningen av kvarlåtenskapsskatten såsom en successorerna drabbande pålaga sägas vinna stöd av det förhållan- det, att enligt svensk rätt successionen sker i och med dödsfallet, och inte fördelas genom en administrator eller executor på det egen- domliga sätt, som gäller i och där låter teorien om en upp- skjuten förmögenhetsskatt framstå såsom mera naturlig. Emot kombi- nationen mellan kvarlåtenskaps- och arvslottsskatt tala även de svårig- heter, som därav förorsakas, då det gäller att genomföra önskvärd parallellism mellan arvs- och gåvobeskattningen. Så som förslaget är utformat, blir vid gåva från arvlåtare till arvinge skatten i regel lägre än vid arv, därest flera medarvingar finnas, medan förhållandet i allmänhet blir det motsatta, om gåvotagaren är ensam arvinge. Ju fler arvingarna äro, dess större blir i regel avvikelsen. På hemställan av riksdags särskilda utskott avslogs propo- sitionen. Ett nytt förslag, som utgick från en reglering i den dåvarande stämpelskattelagstiftningen, lades fram i prop. 1934 nr 242. Även detta förslag avslogs av . En första uppgift blev att ta ställning till frågan om en kvarlåtenskapsskatt i mening av en till arvlåtarens död uppskjuten beskattning av hans förmögenhet. Det kan nämnas att och hade haft en tilläggsskatt till arvsbeskattningen som tog hän- syn till vilken förmögenhet arvingen redan innehade (en s.k. tredje progressionsgrund). I togs dock även hänsyn till hur många barn arvingen eller testamentstagaren hade vid arvfallet. anförde att förmögenheten i och för sig inte är något riktigt mått på en persons ökade skatteförmåga sam- tidigt som en persons inkomst besitter en mindre grad av stabilitet om den inte har åtnjutits under ett visst antal år. Kommittén ville därför inte lägga fram något förslag till tredje progressionsgrund. Kommittén anförde vidare, att med den utveckling som inkomst- och förmögenhetsbeskattningen nått, det inte finns någon svårighet att redan under en persons levnadstid med lämplig avvägning och effektivt av honom ta ut en förmögenhets- skatt som staten anser sig ha skäl att kräva (SOU 1939:18 s. 59 f.). Kommittén ansåg att det inte fanns skäl att bygga en arvsbeskatt- ning på en kvarlåtenskapsbeskattning. 1941:192 med förslag till förordning om arvsskatt och gåvoskatt m.m. (AGF) lämnade departementschefen frågan om att införa en kompletterande skatt vid sidan av arvslotts- skatten öppen och anförde bl.a. följande (s. 54): På sätt redan framhållits har kommittén av anförda skäl såsom allmän utgångspunkt fastslagit, att en reformering av vår arvsbeskattning bör ske i anslutning till arvslottsskattens metod. Jag är för min del ej beredd att nu till behandling upptaga denna principfråga i den mån den inbegriper en framtida utveckling på arvsbeskattningens område. Emellertid är jag ense med kommittén såtillvida som en arvslottsskatt enligt min mening under alla omständigheter även bör bibehållas inom skattesystemet. På grund härav och då normerna för arvslottsskatten i det väsentliga kunna och böra hållas isär från dem, som kunna komma att reglera andra beskattningsformer på hithörande område, finner jag den föreslagna revisionen av nu gällande arvsskatte- förordning, som ju helt bygger på systemet arvslottsskatt, icke för sitt genomförande kräva att ståndpunkt tagits till frågan om ett framtida införande av annan skattetyp. Någon kvarlåtenskapsskatt infördes således inte utan förmögen- hetsskatten skärptes i stället genom att en extra skattesats på mel- lan 10 och på fysiska personers beskattningsbara för- mögenheter överstigande infördes. , , infördes emellertid, vid sidan om den arvslottsbeskattning som gällde sedan införandet av AGF, numera AGL, en kvarlåtenskapsskatt. Skatten byggde på det för- slag som statsskatteberedning hade tagit fram i SOU 1946:79 och som till viss del byggde på det förslag som lagts fram i prop. 1933 nr 43. Skatten skulle beräknas på dödsboets behållning efter avdrag för makes giftorättsandel och utgå för den del av kvarlåtenskapens värde som översteg enligt en progressiv skiktskala på mellan . Skatten var kon- struerad som en förmögenhetsskatt, avsedd att träffa den avlidnes förmögenhet. Skattskyldigheten skulle därför åligga dödsboet och vid den skattepliktiga kvarlåtenskapens beräkning skulle avräknas vad den avlidne genom arv, testamente eller gåva bekommit endast () före dödsfallet. För erhållande av erfor- derligt samband, mellan gåvobeskattningen och kvarlåtenskaps- skatten föreslogs att kvarlåtenskapsskatt skulle utgå även vid gåva varvid skattskyldighet skulle åligga givaren. – som skulle utgå jämsides med kvarlåtenskapsskatten – skulle i princip vara oförändrad. Vid beräkning av arvsskatten skulle emel- lertid hänsyn tas till vad dödsboet hade att utge i kvarlåtenskaps- skatt. För underlättande av skattens betalning innehöll förslaget regler om rätt till anstånd och möjlighet att till viss del betala skat- ten med intecknade skuldebrev och börsnoterade aktier. De flesta av remissinstanserna avstyrkte förslaget. Departe- mentschefen framhöll att den skärpning av skattetrycket som ägt rum sedan förkrigstiden och som även fortsättningsvis måste bli bestående inte hade skett med avseende på arvsbeskattningen och anförde bl.a. vidare (prop. 1947:212 s. 343): Såvitt jag kan se ha inga bärande skäl anförts för att ge arvsbeskatt- ningen en sådan särställning i förhållande till övriga skatteformer, att den skulle undantagas från den allmänna skärpning i jämförelse med förkrigstiden som fortfarande synes vara ofrånkomlig. Endast om en höjd arvsskatt skulle medföra särskilt skadliga verkningar med avse- ende å sparande, företagsamhet etc., skulle ett dylikt undantag kunna motiveras. Skäl som tala för en dylik uppfattning ha inte framkommit, och såsom jag tidigare utvecklat synes det i stället kunna hävdas, att de nyssnämnda skadliga verkningarna äro mindre vid en arvsskatt än vid en inkomstskatt eller årlig förmögenhetsskatt. En höjning av arvsskatten kan uppenbarligen ske i andra former än den förslagna kvarlåtenskapsskatten. Samma belopp skulle erhållas om skattesatserna vid den nuvarande arvslottsbeskattningen ungefär för- dubblades. En sådan likformig höjning vore naturligtvis inte den enda möjligheten. En annan utformning av progressionen skulle kunna ge samma resultat. Om man därvid sökte undvika en stark höjning av skattesatserna för måttliga arvslotter, bleve skärpningen för de större så mycket kraftigare. Av de tre sålunda föreliggande alternativen har skatteberedningen stannat för kvarlåtenskapsskatten. Den invändning som i ett flertal resmissyttranden gjorts mot själva skatteformen bygger på uppfatt- ningen, att det enda riktiga sättet att beskatta förmögenheter, då de gå i arv, är att utmäta skatten efter arvslottens storlek och mottagarens skyldskap till arvlåtaren. Motiven för en sådan uppfattning blir sällan redovisade. Vanligast torde vara att man går ut ifrån att en mindre arvslott innebär en lägre förmåga hos mottagaren att erlägga skatt. Konsekvensen av ett dylikt betraktelsesätt borde ju vara att man sökte avpassa skattens storlek efter arvingens ekonomiska ställning, men sådana hänsyn till rättvisa i beskattningen tyckas ingenstädes i prakti- ken ha spelat någon roll vid utformningen av en arvslottsbeskattning. Man nöjer sig med att gå efter enklare linjer. Kvarlåtenskapsskatten infördes således genom förordningen 1947:581 om kvarlåtenskapsskatt (prop. Skatten med- förde emellertid kraftiga skatteskärpningar på förmögenheter och var inte heller tillräckligt samordnad med arvskatteförordningen. Den utsattes därför för mycket kraftig kritik. Skattemyndigheterna äga numera en ingående kännedom om de enskildas förmögenhetsförhållanden, grundad på de år ingivna deklarationerna, och man behöver fördenskull ingalunda avvakta personens dödsfall för att få en tillförlitlig upplysning om den enskil- des skatteförmåga . Därmed bortfaller det egentliga skälet för en kvarlåtenskapsskatt. Det finnes då icke någon anledning varför staten, när den kan pålägga en förmögenhetsskatt , skulle i strid med sitt fiskaliska intresse uppskjuta denna beskattning till den ovissa tidpunkt, som personens dödsfall utgör. Härtill kommer att, om kvarlåtenskapsskatten betraktas som en dylik till ägarens död uppskjuten beskattning av hans förmögenhet och sålunda skall utgöra en engångsskatt, som träder i stället för den utgåenden förmö- genhetsskatten, följdriktigheten borde kräva, att skatten graderades i förhållande till den tidslängd, under vilken den avlidne varit ägare till och sålunda skulle hava beskattats för sin förmögenhet. Men en sådan anordning skulle tydligen göra kvarlåtenskapsskatten synnerligen invecklad. Ännu en invändning, som med fog kan riktas mot kvarlåtenskaps- skatten, är att densamma kommer i strid med beskattningsrättens översta princip, att skatten bör sättas i relation till den enskildes skatte- förmåga. sänktes kvarlåtenskapsskatten något i de två lägsta skikten och togs skatten bort i det lägsta skiktet och sänktes något i det näst lägsta skiktet. I sitt betänkande Arvsbeskattning (SOU 1957:48) föreslog Arvsskattesakkunniga ett borttagande av kvarlåtenskapsskatten. De anförde bl.a. följande (s. 32 f.): En dödsbobeskattning avser att taga i anspråk den skattekraft som blir aktuell då en person avlider och hans egendom övergår till hans arvin- gar och eventuella testamentstagare. Oavsett hur dödsbobeskattningen utformas teoretiskt sett, kommer den dock i praktiken alltid att träffa arvingarna och testamentstagarna och blir därigenom en beskattning av vad dessa erhålla till följd av arvfallet. I enlighet med den svenska beskattningsrättens principer är det därför angeläget att dödsbobe- skattningen i görlig mån tager hänsyn till vederbörande arvinges eller testamentstagares skatteförmåga, sådan den kommer till uttryck främst i arvs- eller testamentslottens storlek. Det skulle i och för sig vara värdefullt därest man också kunde beakta den skattekraft som arvingen eller testamentstagaren äger oberoende av arvfallet eller m.a.o. vederbörandes ekonomiska ställning i allmänhet vid tiden för 1 , Den svenska arvslotts- och gåvobeskattningen, andra upplagan 1956, s. 8 f. förvärvet, den s.k. tredje progressionsgrunden. Att på ett tillfredsstäl- lande sätt införa denna progressionsgrund i skattesystemet synes emellertid vara förenat med alltför stora praktiska svårigheter (jfr SOU 1939:18 s. 130 ff.). Från synpunkten av en beskattning efter skatteförmåga i den sålunda angivna begränsade bemärkelsen kan A-skatten anses innefatta en i stort sett tillfredsställande avvägning. Den är graderad såväl efter arvs- eller testamentslottens storlek som efter arvingens eller testa- mentstagarens närmare eller fjärmare skyldskap till den avlidne. Lika stora lotter bliva således lika beskattade – oavsett storleken av den totala kvarlåtenskapen i respektive dödsbon – om lotterna tillfalla personer, som höra till samma skatteklass. Genom fördelningen på skatteklasser i förhållande till skyldskapen bliva den avlidnes bröstar- vingar och efterlevande make lindrigare beskattade än arvingar eller testamentstagare i övrigt. Härigenom gynnas de som i högre grad än andra kunna anses ha ett berättigat och av lagstiftaren i viss mån också skyddat intresse av att få övertaga den avlidnes egendom. Förordningen om kvarlåtenskapsskatt upphävdes vid utgången av (SFS 1958:561). som kvarlåtenskapsskatten togs bort höjdes arvs- och gåvoskattesatserna och utökades antalet skikt i skatteskalorna. Högsta skattesats i exempelvis klass I höjdes från på belopp överstigande till på belopp överstigande (prop. I motiven för att höja skattesatserna vid arvs- och gåvobeskatt- ningen angavs att man gjort en avvägning av skatteuttaget mellan olika kategorier av skattskyldiga i syfte att i görligaste mån till- godose efterlevande makes och barns intressen och att förslaget innebar en omfördelning av skattebelastningen till förmån för främst flerbarnsfamiljerna. Skatteskalorna utformades så att skatte- höjningar inte skulle uppkomma, då make eller barn var ensam arvinge och med betydande skattelättnader för flerbarnsfamiljerna. De skattefria bottenbeloppen höjdes också. Sammantaget beräkna- des förändringarna medföra en minskning av statens inkomster. tillkallades sakkunniga med uppdrag att göra en samlad översyn av förmögenhets- samt arvs- och gåvobeskattningen och den årliga förmögenhetsbeskattningen. De sakkunniga antog benämningen Kapitalskatteberedningen. I sitt betänkande Kapital- beskattningen (SOU 1969:54) förslog beredningen en omfördel- ning och skärpning av arvs- och gåvobeskattningen kombinerad med en genomgripande teknisk omläggning i förenklingssyfte. Förslaget innebar att systemet med en arvslottsbeskattning skulle behållas för efterlevande make och barn medan återstoden av behållningen skulle läggas ut och beskattas som en gemensam lott. Sammanfattningsvis innebar förslaget att make och bröstarvingar skulle beskattas i klass I med ett grundavdrag på för make och för barn. Övriga arvingar skulle beskattas gemensamt i klass II med ett gemensamt grundavdrag på . Progressiviteten skulle vara högre i klass II än i klass I och skattskyldigheten flyttas över till dödsboet. Gåvoskatten skulle utformas på samma sätt som arvsskatten och skattskyldigheten flyttas över till givaren. Beredningen motiverade sitt förslag på bl.a. följande sätt (betänkandet s. 134 f.): Däremot erbjuder en renodlad kvarlåtenskapsbeskattning beaktans- värda fördelar, dock företrädesvis på det tekniska planet. Lottlägg- ningsregler och vad därmed sammanhänger kan undvaras. Å andra sidan får dessa fördelar inte överbetonas. Kvar står nämligen åtskilliga tekniskt svårbemästrade frågor. Som exempel kan nämnas de regler som erfordras för att bestämma boets omslutning, bodelning skatte- frihet, sammanläggning m.m. Vidare visar erfarenheterna från länder där denna typ av beskattning förekommer, att de skattskyldiga i bety- dande utsträckning lyckas kringgå beskattningen. Motsvarande pro- blem är i regel mindre vid en arvslottsbeskattning. En kvarlåtenskaps- skatt slår dessutom i allmänhet hårdare varför vinsten av ett kring- gående också blir större. – – – En renodlad kvarlåtenskapsbeskattning lämnar således inget utrymme för att ta hänsyn till efterlevande makes och barns intressen. I och för sig skulle så kunna ske om kvarlåtenska- pen minskades med vissa grundavdrag, när egendomen går till efter- levande make eller barn. För att dessa grundavdrag skulle få någon reell betydelse måste de emellertid bli ganska höga. Eftersom en avse- värd del av statens arvsskatteintäkter härrör från mottagare i klass I, skulle en reform i antydd riktning ställa sig dyrbar för det allmänna. Den fick kompenseras genom mycket höga skattesatser. Än vidare kan nämnas att en differentiering av grundavdragen skulle bli nödvändig, något som skulle avsevärt minska fördelarna med den eftersträvade förenklingen. Vi har därför kommit till den slutsatsen, att även den kommande arvsbeskattningen i betydande mån måste bygga på de sär- skilda arvslotternas storlek. Den förenklade uppläggningen av systemet togs emot positivt av flera remissinstanser. Ett betydande antal av remissinstanserna avstyrkte dock den föreslagna allmänna utformningen av systemet. De ansåg att förenklingarna skett på bekostnad av de skattskyldigas intressen och att man i onödan avlägsnat sig från civilrättsliga regler (prop. 1970:71 s. 78). Departementschefen avvisade beredningens förslag till ett nytt system och anförde bl.a. följande (propositionen s. 108 f.): I direktiven till kapitalskatteberedningen anförde jag, att fördelarna och nackdelarna med en arvslotts- och kvarlåtenskapsbeskattning borde övervägas. Vidare borde möjligheterna till schablonisering och förenkling av arvs- och gåvoskattereglerna beaktas. Beredningen har ingående diskuterat dessa frågor och slutligen stannat för en lösning, varigenom arvslottsprincipen behålls för den nuvarande arvsskatteklass I och i övrigt ersätts av ett kvarlåtenskapsskatteliknande system. Vill man åstadkomma en väsentlig förenkling av det nuvarande komplicerade systemet för arvsbeskattningen torde lösningen få sökas efter de riktlinjer som beredningen angett. Enligt min mening har beredningen också påvisat vissa fördelar med ett system, där lotternas storlek blir normerande för den skatt som make och barn har att betala medan det sammanlagda beloppet av arvslotterna blir avgörande för skattens storlek såvitt rör andra mottagare. Ett på det sättet utformat system tillgodoser berättigade anspråk på rättvis beskattning av lotter som tillkommer den avlidne närstående personer som det innebär en viss förenkling av beskattningen. Av särskilt intresse är den sistnämnda synpunkten med tanke på de i vissa avseenden relativt komplicerade frågor som följer av den nuvarande lagstiftningens detaljreglering. Detta har också framhållits i ett flertal remissyttran- den. Å andra sidan innebär en schablonisering av det slag beredningen förordat med nödvändighet vissa ojämnheter i beskattningen. Genom att beskattning enligt den av beredningen förordade klass II sker så att skatten utgår på det sammanlagda värdet av skilda lotter har denna beskattningsform i vissa, låt vara mindre betydelsefulla avseenden, samma svagheter som den gamla kvarlåtenskapsskatten. För den enskilde kan det vara svårt att förstå, att storleken av den skatt som han slutligt skall betala kan vara beroende mindre av värde än av antalet medarvingar. Jämfört med arvslottsbeskattningen torde också svårigheter föreligga för den enskilde att beräkna hur mycket av skatten som belöper på hans förvärv. I likhet med åtskilliga remiss- instanser anser jag mig därför inte böra förorda, att det nu gällande systemet med en renodlad arvslottsbeskattning frångås. I enlighet härmed bör därför den gällande principen om skattens avpas- sande efter skatteförmågan med hänsyn till värde alltjämt vara normerande. Skattskyldigheten bör sålunda enligt min uppfattning även i fortsättningen vila på arvingar och testamentstagare, varvid dödsboet har att förskjuta skatten. Härefter har frågan om en kvarlåtenskapsbeskattning inte varit föremål för någon behandling av regering eller riksdag. 12.5Kvarlåtenskapsbeskattning i andra länder hade alla en arvsbeskattning varav sju av dem en kvarlåtenskapsbeskattning (, , , , , och ). Den italienska och schweiziska arvsbeskattningen hade dock inslag av både kvar- låtenskaps- och arvslottsbeskattning. Härefter har flera av länderna avskaffat sin kvarlåtenskapsbeskattning.