sou · GSB3112d5 · 2005-01-01 00:00:00 — Som framgår av avsnitt B 10.3.4 föreslår utredningen att regler om s.k. tvångsfullmakter skall utgå i den mån de inte redan har upphävts. Detta får till följd att 11 § nu upphävs. Utgångspunkten är givetvis att utbetalningar av medel skall ske till någon som har behörighet att disponera dem, dvs. den enskilde själv eller en ställföreträdare med sådan behörighet (se också författningskommentaren till 6 § lagen om ställföreträdare för vuxna med bristande beslutsförmåga inom den sociala välfärden, LSV). Det kan uppmärksammas att regeln om tvångsfullmakt träffar även andra personer än sådana som kan anses sakna beslutsförmåga. Om en person – utan att sakna beslutsförmåga – anses ha svårt att själv ta hand om det ekonomiska stöd som avses i lagens 9 § 2 kan dock ett godmanskap övervägas. Vidare finns möjligheter för en så- dan person att genom fullmakt ge besked om hur det ekonomiska stödet skall omhändertas. I LSV föreslås särskilda regler om ställföreträdarskap för vuxna per- soner som skall anses sakna beslutsförmåga i angelägenheter som rör bl.a. lagen om stöd och service till vissa funktionshindrade (LSS). Den bestämmelse i 8 §, som anger under vilka förutsättningar in- satser enligt lagen skall ges, bör anpassas till vad som sagts. Detta föranleder vissa nya uppdelningar i paragrafen. Utgångs- punkten är att en person som har fyllt endast själv kan begära insatser enligt lagen. För dem under är det alltid vårdnadshava- ren eller förmyndaren som skall begära insatsen, vilket överensstäm- mer med nuvarande regler. Är den enskilde men under och uppenbart saknar förmåga att på egen hand ta ställning i frågan skall insatser kunna ges på begäran av ställföreträdaren. Även detta följer av gällande rätt (se även prop. 1992/93:159 bil 1 s. 173). När det gäller personer som har fyllt men som uppenbart saknar förmåga att ta ställning anges nu att en ställföreträdare får sökas bland dem som enligt LSV är den enskildes ställföreträdare. Författningar på det socialrättsliga området Underåriga som har fyllt 15 men inte och som själva kan ta ställning nämns inte särskilt i paragrafen. Av förarbetena framgår dock att vårdnadshavare har rätt och skyldighet att i viss utsträck- ning bestämma i barnets angelägenheter, vilket innebär att en under- årigs begäran i vissa fall inte kan bifallas mot vårdnadshavarens vilja, trots att den underårige själv förstår vad saken gäller och kan ut- trycka en vilja. Detsamma får anses gälla i förhållande till förmyn- dare. Däremot kan insatser inte beviljas enbart på en sådan ställföre- trädares begäran under de angivna förutsättningarna, se prop. Begränsningar i möjligheten att mot en vuxen hjälpbehövandes vilja samtycka till åtgärder som innefattar kroppsligt betvingande eller frihetsberövande m.m. följer av 18 § LSV. Det är värt att särskilt notera att förvaltare (underförstått för vuxna personer) endast kan tilläggas uppgifter i fråga om erhållande av sociala förmåner av ekonomisk natur (se 11 kap. 10 § FB, jfr 9 § 2 LSS). Paragrafen ger besked om att den enskilde kan begära att en indivi- duell plan upprättas. Till förtydligande nämns nu i första stycket att även den enskildes ställföreträdare enligt LSV skall kunna framställa en sådan begäran, liksom en god man som – utan att LSV är tillämp- lig – agerar med samtycke. Grundkravet att den enskilde skall ges möjlighet att delta vid upprättandet skall kvarstå, även om det är ställföreträdaren som har framställt önskemålet (jfr 6 § fjärde stycket LSV). Av 20 § första stycket LSV framgår att ställföreträdaren skall samråda med den enskilde både när han begär en individuell plan och såvitt avser innehållet i planen. I första stycket punkt 6 finns regler om anmälningsskyldighet för kommunen i vissa fall. Ett tillägg har gjorts med innebörd att kom- munen även har en uppgift att anmäla till överförmyndaren när en förmyndare, en god man, eller en förvaltare inte sköter sitt uppdrag på ett tillfredsställande sätt. Bestämmelsen motsvarar vad som för del föreslås i 11 kap. 1 a § första stycket 4 socialtjänst- lagen men tar sikte även på föräldrar som är förmyndare. I det nya andra stycket erinras om att anmälningsskyldighet också finns enligt LSV (se 11, 14, 15 och 17 §§LSV). Författningar på det socialrättsliga området plikten är dock, till skillnad från vad som är fallet i första stycket punkt 6, relaterad till specifika angelägenheter. Ändringarna avses träda i kraft . Förslaget innebär som tidigare nämnts att bestämmelser om s.k. tvångsfullmakter i 11 § upphör att gälla. Principen om att verkan av fullmakter som upprättats före ikraftträdandet skall bedömas enligt äldre rätt kan inte appliceras här. Äldre kommunala beslut om att ersättning skall betalas ut till någon annan än den berättigade får där- med anses sakna verkan. Någon övergångsbestämmelse med denna innebörd krävs inte. 3.7Förslaget till lag om ändring i lagen (1993:389) om assistansersättning Även i 12 § lagen (1993:389) om assistansersättning () finns en bestämmelse om utbetalning av medel till annan än den berättigade. Den nämnda paragrafen föreslås bli upphävd. Här kan hänvisas till vad som anförts i författningskommentaren angående motsvarande bestämmelse i LSS (se även avsnitt B 10.3.4). Detta bör leda till en följdändring i förordningen (1993:1091) om assistansersättning (se 11 § i förordningen). Av paragrafens andra stycke framgår att ställföreträdare enligt för- äldrabalken har en upplysningsskyldighet såvitt gäller ändring av för- hållanden som kan påverka rätten till assistansersättning. I lagen om ställföreträdare för vuxna med bristande beslutsför- måga inom den sociala välfärden (LSV) föreslås en bestämmelse av i huvudsak samma innebörd i 6 § andra stycket. Något behov av den angivna bestämmelsen i beträffande personer som har före- trädare enligt LSV saknas därför. Förmyndare eller vårdnadshavare som företräder en underårig får anses ha en direkt på deras ställning grundad plikt att lämna upp- lysningar, varför en särskild erinran härom i inte är erforderlig. Författningar på det socialrättsliga området Detsamma gäller god man eller förvaltare för en person som inte kan anses sakna beslutsförmåga (jfr 12 kap. 3 § FB). Vad som sagts medför att andra stycket bör upphöra att gälla. Förslaget innebär således att bestämmelser om s.k. tvångsfullmakter i 12 § upphör att gälla. Beslut om sådana utbetalningsanvisningar upphör att gälla vid ikraftträdandet (se författningskommentaren till LSS). 3.8Förslaget till lag om ändring i lagen (1998:674) om inkomstgrundad ålderspension Uppgiftsskyldighet som följer av lagen om inkomstgrundad ålders- pension skall för omyndiga resp. för personer som har god man eller förvaltare enligt första stycket fullgöras av förmyndare, god man eller förvaltare. Av skäl som anges i författningskommentaren till 16 kap. 8 § och 20 kap. 8 § lagen om allmän försäkring bör ställföre- trädarens skyldighet inte framgå av nu berörd lag. Någon ändring i sak åsyftas dock inte. Särskilda regler om uppgiftsskyldighet för ställföreträdare för vuxna utan beslutsförmåga finns i 6 § andra stycket LSV (se även 3 kap. 5 § 3 socialförsäkringslagen och 2 § första stycket 3 LSV). 3.9Förslaget till lag om ändring i lagen (1998:703) om handikappersättning och vårdbidrag Ändrade förhållanden som påverkar rätten till handikappersättning eller vårdbidrag skall enligt paragrafens första stycke utan oskäligt dröjsmål anmälas. Skyldigheten övergår till förmyndare för den som är underårig och till god man eller förvaltare för den som har sådan ställföreträdare i vars uppdrag det kan anses ingå att göra en anmälan. Författningar på det socialrättsliga området Av skäl som anges i författningskommentaren till 16 kap. 8 § och 20 kap. 8 § lagen om allmän försäkring bör ställföreträdarens skyl- dighet inte framgå av nu berörd lag. Någon ändring i sak avses dock inte. Särskilda regler om uppgiftsskyldighet för ställföreträdare för vuxna utan beslutsförmåga finns i 6 § andra stycket LSV (se även 3 kap. 5 § 12 socialförsäkringslagen och 2 § första stycket 3 LSV). 3.10Förslaget till lag om ändring i lagen (2000:461) om efterlevandepension och efterlevandestöd till barn Av första stycket följer att den som har rätt till ersättning enligt lagen är skyldig att lämna uppgifter som är av betydelse för dess tillämp- ning. Skyldigheten övergår till förmyndare, god man eller förvaltare, om sådan finns. Av skäl som anges i författningskommentaren till 16 kap. 8 § och 20 kap. 8 § lagen om allmän försäkring bör ställföreträdarens skyl- dighet inte framgå av nu berörd lag. Någon ändring i sak avses dock inte. Särskilda regler om uppgiftsskyldighet för ställföreträdare för vuxna utan beslutsförmåga finns i 6 § andra stycket LSV (se även 3 kap. 2 § 13 socialförsäkringslagen och 2 § första stycket 3 LSV). 3.11Förslaget till lag om ändring i socialtjänstlagen (2001:453) Paragrafen är ny och kommenteras närmare i avsnitt A 3.6.3.1. Paragrafens första stycke motsvaras delvis av nuvarande 5 kap. 3 § socialtjänstförordningen (2001:937) och behandlar socialnämnds skyldighet att anmäla vissa förhållanden till överförmyndaren. Ut- över de rapporteringsgrunder som framgår av 5 kap. 3 § social- Författningar på det socialrättsliga området tjänstförordningen föreskrivs i första stycket att socialnämnden också skall anmäla till överförmyndaren, om den upptäcker att en förordnad ställföreträdare inte sköter sitt uppdrag på ett tillfreds- ställande sätt. I paragrafens andra stycke erinras om den skyldighet att anmäla behov av en god man eller en förvaltare som socialnämnden har en- ligt LSV, se 11, 14 och 15 §§ LSV. En av de grundläggande principerna för samhällets socialtjänst är att skall bygga på respekt för människornas självbestäm- manderätt och integritet (1 kap. 1 §). Av 3 kap. 5 § framgår bl.a. att insatser från socialnämndens sida skall utformas och genomföras till- sammans med den enskilde. I 11 kap. 10 § första stycket anges att ett barn som har fyllt har rätt att själv föra sin talan i mål och ärenden enligt lagen. Att vårdnadshavaren har rätt att företräda barnet och föra dess talan följer av bestämmelser i . Därav följer att en person som har fyllt 15 men inte och som p.g.a. bristande besluts- förmåga inte förmår att utnyttja sin rätt att föra sin talan alltid har tillgång till en ställföreträdare. I ett nytt tredje stycke, som kompletterar de ovan anförda prin- ciperna och reglerna, erinras om att bestämmelser finns som tar sikte på vuxna personer, dvs. personer , som inte kan fatta egna beslut. Att bestämmelserna i lagen om ställföreträdare för vuxna med bristande beslutsförmåga inom den sociala välfärden (LSV) gäller även i angelägenheter som rör insatser enligt social- tjänstlagen framgår visserligen redan av 2 § första stycket 1 LSV. Då det kan antas att frekvensen av fall som berör socialtjänstlagen är tämligen hög, finns dock skäl att i socialtjänstlagen särskilt erinra om lagens förekomst i kapitlet om socialnämndens uppgifter. Givetvis innebär inte tillämpningen av bestämmelser om ställföre- trädare i LSV att respekten för den enskildes egen vilja kan sättas åt sidan. Av 6 § fjärde stycket LSV framgår att ställföreträdarens roll som beslutsfattare och initiativtagare inte fritar från föreskriven skyl- dighet att informera och samråda med den enskilde själv. Bestäm- melser om betydelsen av den enskildes egen vilja finns i 20 § LSV. Det skall framhållas att socialnämnden och annat rättssubjekt som tillhandahåller insatser som avses i socialtjänstlagen har en skyldig- het att agera, om en ställföreträdare uppträder olämpligt i relation till Författningar på det socialrättsliga området vad som kan antas vara den enskildes vilja eller bästa (se 11, 14 och 17 §§ LSV), något som ofta förutsätter att den enskilde själv ges till- fälle att lämna synpunkter på insatser (dvs. även om han eller hon inte är i skick att för egen del fatta rättsligt giltiga beslut). 4Författningar på forsknings- området 4.1Förslaget till lag om ändring i lagen (2003:460) om etikprövning av forskning som avser människor Etikprövningslagen upptar f.n. inga uttryckliga regler om behörighet att lämna samtycke enligt paragrafen till viss s.k. registerforskning för personer utan beslutsförmåga (jfr 13 § första stycket). Gäller det forskningspersoner får antas att reglerna i 18 § tillämpas analogt. Det kunde övervägas att låta ställföreträdare lämna sam- tycke för vuxna forskningspersoner utan beslutsförmåga. Beträf- fande samtycke enligt personuppgiftslagen till behandling av person- uppgifter föreslår utredningen en sådan behörighet (se författnings- kommentaren till denna lag). Konsekvensen av ställföreträdarsam- tycke enligt 3 § etikprövningslagen skulle emellertid bli att forskning som omfattas av lagrummet och som gäller personer med mer eller mindre nedsatt beslutsförmåga i en del fall kom att undantas från etikprövning. Detta får anses olyckligt. Det har därför gjorts ett tillägg av innebörd att samtycke till personuppgiftsbehandlingen från en vuxen måste vara personligt för att lagen inte skall bli tillämplig. I detta ligger ett krav på beslutsförmåga hos forsknings- personen. Enligt 6 § i lagen får forskning innefatta behandling av sådana per- sonuppgifter som avses i 3 § bara om behandlingen har godkänts av en etikprövningsnämnd. Om giltigt samtycke från en forsknings- person saknas hindrar detta inte ett godkännande. Finns godkän- nande får de känsliga uppgifterna behandlas för forskningsändamål utan särskilt samtycke enligt personuppgiftslagen, se 19 § första stycket, jämfört med 13 och 14 §§ nämnda lag. 11 a och 11 b §§ I 21 § finns nu materiella bestämmelser som anger villkoren för att forskning skall få äga rum på en (vuxen) person som saknar besluts- förmåga. Bestämmelserna skall enligt 14 § iakttas vid etikprövningen. Enligt den införda 11 a § skall vid etikprövning av klinisk läkemedelsprövning, utöver vad som följer av etikprövningslagen, tillämpas bestämmelserna i 13 e och f §§ läkemedelslagen (1992:859). Dessa lagrum anger materiella förutsättningar för utförande av läke- medelsprövning på underåriga respektive vuxna utan beslutsförmåga. Bestämmelserna i 21 § etikprövningslagen skall inte tillämpas i fråga om klinisk läkemedelsprövning på beslutsoförmögna vuxna. Detta anses följa av 13 § etikprövningslagen, som anger att särskilda före- skrifter i en annan författning om information och samtycke vid forskning som avses i 4 § 1–3 i lagen skall gälla i stället för bestäm- melserna i etikprövningslagen (prop. 2003/04:32 s. 78). Bestämmelserna i nuvarande 21 § etikprövningslagen är upptagna under . Utredningens förslag innebär emellertid att forskning på beslutsoförmögna vuxna per- soner kräver samtycke men att samtycke kan lämnas av ställföreträ- dare för forskningspersonen. I enlighet med vad som anges i den biomedicinska rättighetskonventionen skall ett sådant samtycke inte ersätta de materiella villkoren för forskning som framgår av 21 §, lika litet som samtycke ersätts av att de materiella kraven är upp- fyllda. Föreskrifterna i 21 § hör därför bättre samman med före- skriften (11 a §) om vilka materiella förutsättningar för klinisk läke- medelsprövning av beslutsoförmögna underåriga och vuxna som skall vara uppfyllda vid etikprövningen. På grund av det anförda har de nuvarande bestämmelserna i 21 § etikprövningslagen förts till en ny 11 a §, medan föreskrifterna i gällande 11 a § med vissa justeringar har tagits upp under beteck- ningen 11 b §. Den nya 11 a § har gjorts tillämplig även i fråga om sådana underåriga forskningspersoner som enligt 18 § inte själva kan samtycka till forskningen (se artikel 17 i den biomedicinska rättig- hetskonventionen). 11 a och b §§ har fått en ny, egen rubrik: särskil- da förutsättningar för viss forskning. Bestämmelserna skall givetvis tillämpas vid godkännandet av forskningen. Det har uttryckligen föreskrivits att 11 b § är exklusivt tillämplig inom området klinisk läkemedelsprövning; det gäller både i fråga om underåriga och vuxna. Att läkemedelslagens bestämmelser om information och samtycke skall tillämpas i stället för bestämmelserna i 16–22 §§ etikprövnings- lagen följer alltjämt av 13 § samma lag. I gällande lydelse anges att forskning enligt 4 § får godkännas bara om det kan förutsättas att bestämmelserna om information och sam- tycke kommer att följas eller om det kan förutsättas att förutsätt- ningarna för forskning utan samtycke i 20–22 §§ är uppfyllda. Ut- redningens förslag innebär emellertid att samtycke krävs även till forskning på en person som saknar beslutsförmåga men att sam- tycket får lämnas av en ställföreträdare. (Det kan anmärkas att t.ex. den biomedicinska rättighetskonventionen använder en något annan terminologi, se artiklarna 5 och 6.) Alternativet forskning utan sam- tycke skall därför utgå ur paragrafen. Gällande 21 § anger som nämnts de materiella villkoren för forskning på (vuxna) personer utan egen förmåga att lämna samtycke. Att dessa villkor också måste vara uppfyllda (och att detta gäller även underåriga) framgår enligt förslaget av 11 a §. Som förut nämnts skall de mate- riella villkoren tillämpas även om ett ställföreträdande samtycke föreligger. I paragrafens sista stycke hänvisas nu till de särskilda regler i 18 § som gäller för information när forskningspersonen inte har fyllt . En motsvarande hänvisning har gjorts till 19–22 §§, där regler föreslås om information när forskningen gäller vuxna utan förmåga att ta ställning i en forskningsfråga. Bestämmelserna i nuvarande 19 § om återtagande av samtycke har av tekniska skäl flyttats till 17 §, där de bildar ett andra stycke. Till följd av detta har rubriken närmast före 19 § utgått. Hänvisningen i sista stycket till särskilda regler har kompletterats på motsvarande sätt som 16 § sista stycket. Behörighetsreglerna i 18 och 19 §§ en- ligt förslaget om samtycke gäller självfallet också återtagande av sam- tycke. Paragrafen upptar de grundläggande reglerna om forskning på vuxna personer som saknar förmåga att ta ställning till sin egen medverkan i denna. Den utgör en parallell till 18 § om forskning som gäller per- soner under och är i betydande del formulerad på samma sätt som denna. Angående innehållet hänvisas i första hand till den all- männa motiveringen, avsnitt B 9.4 och 5. Paragrafen slår fast att forskning på icke beslutsförmögna per- soner i princip kan äga rum, men bara efter samtycke från en ställ- företrädare. Terminologin blir därmed i viss mån en annan än den som avspeglas i nuvarande rubrik före 20 §, vilken föreslås utgå. När det där talas om forskning utan samtycke åsyftas ett personligt samtycke från forskningspersonen. Med förslaget kan ett sådant personligt, positivt samtycke ersättas av ett samtycke från en ställ- företrädare. Ett viktigt inslag i gällande reglering har emellertid be- hållits, nämligen att forskningspersonen genom en ren viljeyttring kan motsätta sig forskningen, oavsett ställföreträdarens inställning. Med detta sammanhänger att inte bara ställföreträdaren utan också forskningspersonen själv så långt möjligt skall erhålla den informa- tion som stipuleras i 16 §. Paragrafen ersätter de regler som f.n. finns i 20 och 22 §§. Den sakliga skillnaden består i att skyldigheten att samråda med forsk- ningspersonens närmaste anhöriga och med god man eller förvaltare enligt 11 kap. FB samt dessa personers befogenhet att motsätta sig forskningen faller bort och ersätts av krav på information till och samtycke från ställföreträdaren. Som framgår av följande paragrafer kan denne – undantagsvis kan det handla om mer än en person – vara en anhörig eller en god man (men även en annan person). Normalt innebär den föreslagna ordningen en fastare och smidigare besluts- gång. Beskrivningen av den krets av personer som kan visa sig sakna samtyckesförmåga är densamma som i den föreslagna lagen om ställ- företrädare för vuxna utan beslutsförmåga inom hälso- och sjuk- vården m.m. Någon saklig ändring i förhållande till nuvarande 20 § åsyftas inte. Att samtyckesförmåga saknas inbegriper både att forsk- ningspersonen inte förmår att inse vad forskningen innebär och dess konsekvenser för vederbörande och att han eller hon inte för- mår att ge uttryck för sin mening. Inte heller i denna del skiljer sig det sakliga innehållet från gällande rätt. Bedömningen av samtyckesförmågan skall relateras just till kapa- citeten att ta ställning till det ifrågavarande forskningsprojektet. Vilken bevisning för ett relevant svaghetstillstånd som bör krävas har diskuterats i avsnitt B 9.4. Slutsatsen blev att frågan borde lösas i praxis. I andra stycket har emellertid föreslagits en regel om att sär- skild uppmärksamhet bör ägnas åt kompetensfrågan, när forskningen genomförs. Även om ganska stora krav skulle ställas på bevisningen om bristande samtyckesförmåga, är det viktigt att under forskningen uppmärksamma tecken på nedsatt mental förmåga och att närmare söka ta reda på hur pass alarmerande dessa är. I paragrafen har, för överblickens skull, sammanfattningsvis angetts vilka personer som är aktuella som företrädare för en forsknings- person utan förmåga att samtycka till den aktuella forskningen. Här hänvisas i övrigt liksom beträffande 21 § till avsnitt B 9.4 och 5 i allmänmotiveringen. Sambandet mellan vård och behandling enligt hälso- och sjukvårds- lagen och sådan forskning på person som företas i anslutning till denna vård eller behandling har ansetts vara sådant att samma regler om företrädarskap i princip bör gälla på båda områdena. Likadan ordning föreslås för klinisk läkemedelsforskning och för hantering inom hälso- och sjukvården av vävnadsprover enligt biobankslagen. Sålunda görs i detta stycke en hänvisning till relevanta lagrum i lagen om ställföreträdare för vuxna utan beslutsförmåga inom hälso- och sjukvården m.m. (LSH). I praktiken torde det i allmänhet röra sig om forskning i samband med behandling inom den slutna vården, men det kan också vara fråga om t.ex. en anknytning till hälso- och sjukvård inom särskilda boenden såsom äldreboenden. Att vissa lagrum i LSH skall tillämpas innebär att en anpassning till forskningssituationen får underförstås när reglerna i LSH skall läsas. Gäller det t.ex. regeln i 4 § första stycket om när ställning skall tas till patientens beslutsförmåga får i forskningssammanhang med patientens vård förstås forskning på patienten. Å andra sidan kan vissa regler som inte har pekats ut som tillämpliga aktualiseras Bestämmelsen i 3 § andra stycket om vad beslutsförmå- gan skall relateras till ger sålunda uttryck för en allmän princip som bör tillämpas även beträffande samtycke till forskning. Behörigheten för en framtidsfullmäktig, ett vårdombud och en god man är beroende av innehållet i respektive förordnande. Genom en särskild regel har angetts att behörigheten för dessa ställföreträ- dare i fråga om forskning i samband med sjukdomsbehandling följer deras behörighet att samtycka till behandlings- och vårdåtgärder, om inte något annat framgår. Det innebär för framtidsfullmäktiges och gode mäns vidkommande att det krävs, men också räcker, att för- ordnandet uttryckligen anges gälla åtgärder inom hälso- och sjukvård (se 1 kap. 2 § lagen om framtidsfullmakter m.m. och om behörighet i vissa fall för anhöriga [LFA] och 11 kap. 3 § FB). En patient som utser ett vårdombud och vårdombudet bör informeras om den behö- righet som följer i fråga om forskningssamtycke, med möjlighet för patienten att undanta dessa frågor från förordnandet. Beslut om förmågan från forskningspersonens sida att ta ställning i forskningsfrågan förutsätts i första hand bli taget av den behand- lande läkaren (4 § LSH). Hör den för forskningsprojektet ansvarige till kategorin hälso- och sjukvårdspersonal, vilket kan antas vara det vanliga, kan han kopplas in som andreman eller t.o.m., efter beslut av verksamhetschefen, överta beslutanderätten. Lämpligheten av att en person som är engagerad i forskningen tar ställning i kompetens- frågan måste emellertid observeras.