sou · GSB3121 · 2005-01-01 00:00:00 — Våld mot kvinnor anses omfatta men inte vara begränsat till följande: a) fysiskt, sexuellt och psykiskt våld som förekommer inom familjen, innefattande misshandel, sexuellt utnyttjande av minderåriga flickor i hushållet, våld relaterat till hemgift, våldtäkt inom äktenskapet, kvinn- lig könsstympning och andra traditionella seder som är skadliga för kvinnor, våld utövat av annan än make och våld i samband med ut- nyttjande, 26Europaparlamentet 1995, 1998. Våld och könsmakt på den internationella arenan b)fysiskt, sexuellt och psykiskt våld som förekommer ute i samhället inklusive våldtäkt, sexuellt utnyttjande, ofredande och hotelser i arbetet, inom utbildningsinstitutioner och andra platser, handel med kvinnor och tvångsprostitution, c)fysiskt, sexuellt och psykiskt våld förövat eller tolererat av staten, varhelst det förekommer.28 Med ett könsmaktsperspektiv tydliggörs sambandet mellan olika former av könsdiskriminering: sexualisering, lönediskriminering, trakasserier, våld etc. Mäns våld mot kvinnor innefattar inte bara våld som utövas mot vuxna kvinnor i hemmet utan även våld mot såväl nyfödda flickor som äldre kvinnor och fysiskt/psykiskt funk- tionshindrade kvinnor, våld som sker på offentlig plats, sexuella trakasserier samt mord. Denna våldsförståelse bidrar med goda förutsättningar att synliggöra både våldets omfattning och våldets samhällsekonomiska kostnader.29 Detta är välkommet eftersom, vilket bland annat () påpekar, siffror om mäns våld mot kvinnor ofta är grova underskattningar.30 WHO konstaterar ändå följande: Worldwide, it has been estimated that violence against women is as serious a cause of death and incapacity among women of reproductive age as cancer, and a greater cause of ill-health than traffic accidents and malaria combined.31 Även på en internationell arena finns det ett motstånd mot en könsmaktsförståelse av mäns våld mot kvinnor både på dekla- rationsnivå och på praktisk nivå. På ett plan sammankopplas olika former av mäns våld mot kvinnor tydligare och olika målgrupper för våldet identifieras. Å andra sidan bagatelliseras och individua- liseras våldet och ses därför inte som en politisk fråga och en del av ett samhällsmönster. WHO gör till exempel skillnad mellan mäns våld mot kvinnor i nära relationer/familjen, sexuellt våld och våld mot kvinnor inom den offentliga arenan.32 Ett annat problem är att de områden som står i direkt relation till frågor om mäns våld mot kvinnor oftast utgår från (bland annat) en könsmaktsförståelse, medan andra områden, exempelvis frågor om 28Förenta nationerna 1993. 29French 1992, Blumel m.fl. 1993, 1995, Greaves m.fl. 1995, 1997, Godenzi & Yodanis 1998, m.fl. 1998, m.fl 2001, Piispa & 2001, Sen 2001, Sida 2004. 30Världshälsoorganisationen 1997, 2002. 31Världshälsoorganisationen 1997, s. 3. Våld och könsmakt på den internationella arenan barn och fattigdom, inte relaterar våldsutsatthet till kön och makt.33 Mäns våld mot kvinnor har trots detta börjat erkännas som en av de allvarligaste hälsoriskerna för kvinnor världen över: Domestic violence is widespread throughout the world and is one of the leading causes of female injuries in nearly every country.34 Mycket har alltså hänt kvinnosakskvinnor bör- jade tala om kvinnors rätt till frihet från våld. Ett könsmakts- perspektiv på mäns våld mot kvinnor finns inskrivet i flera dokument från FN, EU och och i flera nationella regeringsdokument och det är även erkänt av den internationella människorättsorganisationen . Könsrelaterat våld ses som ett brott mot kvinnors mänskliga rättigheter. Mäns våld mot kvinnor i nära relationer är en form av tortyr enligt , och systematisk våldtäkt ses som ett krigsbrott, en form av tortyr och därmed som ett brott mot mänskligheten. Olika former av våld mot kvinnor och barn ses som skilda uttryck för samma förtryck, och separationen mellan privat och offentligt är i många skrivningar försvunnen. Mäns våld ses dessutom som ett av de allvarligaste hälsoproblemen för kvinnor. Detta våld beskrivs inte bara som ett allvarligt samhällsproblem, utan också som ett direkt hinder för en hållbar samhällsutveckling och en central fråga för världens framtid.35 Trots ett starkt mot- stånd – både historiskt och nutida har mäns våld mot kvinnor alltså gått från att vara en privat fråga till att bli en internationell angelägenhet. 33Radford & 1992, 1994, Neft & 1997, 1999, Horne 1999, 1999, 2001, 2001, 2004. 34Neft & 1997, s. 153. 35de Vylder 2004. För andra undersökningar om de samhällsekonomiska kostnaderna för mäns våld se Blumel m.fl. 1993, 1995, Greaves m.fl. 1995, Godenzi & Yodanis 1998, Piispa & 2001, m.fl. 1998. Kapitel 3 En könsmaktsförståelse av mäns våld mot kvinnor I föregående kapitel följde vi hur mäns våld mot kvinnor synlig- gjorts som ett könsmaktsproblem på den internationella arenan. Här flyttar vi fokus till en svensk kontext och den nationella utveckling som skett inom politiken och våldsforskningen. Vi tar avstamp i en diskussion om hur könsmaktsanalysen tog form i kvinnofridsreformen, som bestod av betänkandet Kvinnofrid och propositionen Kvinnofrid.1 Som vi påpekade i inledningen står, enligt direktiven, könsmakt i fokus för vår utredning. Vi väljer dock att tala om en könsmakts- förståelse av mäns våld mot kvinnor i stället för att använda direk- tivens begrepp könsmaktsperspektiv. Med begreppsbytet vill vi markera att förståelsen av detta våld bör preciseras, konkretiseras och vidareutvecklas. På vilket sätt detta bör ske är ämnet för detta kapitel. Med feministisk våldsforskning som bas formulerar vi en könsmaktsförståelse av mäns våld mot kvinnor som bygger vidare på kvinnofridsreformen. Genom betänkandet tydliggör vi vikten av att denna förståelse är utgångspunkten för det fortsatta arbetet med att bekämpa mäns våld mot kvinnor och barn. Vår utgångspunkt är att och dess betänkande Kvinnofrid utgör ett radikalt förståelseskifte i svensk politik om mäns våld mot kvinnor. Kommissionens uppdrag var att göra en översyn av frågor som rör våld mot kvinnor och föreslå åtgärder för att motverka sådant våld.2 Att sätta våld mot kvinnor på den politiska dagordningen var förvisso inte något nytt. etablerades våld mot kvinnor som en politiskt angelägen fråga i , i betydelsen att den regelbundet disku- terades i offentliga dokument. Det var inte längre, som var fallet ända , fritt fram att i politiska församlingar och 1SOU 1995:60, prop. 1997/98:55. 2SOU 1995:60, s. 49. En könsmaktsförståelse av mäns våld mot kvinnor dokument hävda att mäns våld (om det inte var alltför grovt) var ett naturligt inslag i äktenskapet och en privat angelägenhet.3 Skiftet låg i stället i det perspektiv som enligt kommissionens direktiv skulle prägla utredningen. Här grundlades på allvar en politisk etablering av det som i vår utrednings direktiv kallas ett könsmaktsperspektiv på mäns våld mot kvinnor (i kvinnofrids- reformen formulerat som ett kvinnoperspektiv). Kvinnovåldskom- missionens uppdrag och arbete speglar framväxten av feministisk våldsforskning ett nytt kritiskt tänkande som ifrågasatte den tidigare våldsforskning som bekräftat snarare än ifrågasatt kultu- rellt grundmurade vardagsföreställningar om mäns våld. Dessa föreställningar förenas av att de söker förklaringar till våldet i antagna avvikelser hos de våldsutövande männen – exempelvis biologiska, sociala, medicinska, situationsmässiga eller kulturella avvikelser. Dominerande avvikelseförståelser av våld Etnologen visar i en exposé över internationell och nationell forskning om mäns våld att våldsforskningen länge byggt på en i grunden biologistisk förståelse, trots att detta sällan uttalas explicit. Det kan handla om hur evolutionen i reproduktionssyfte gjort män mer aggressiva än kvinnor (sociobiologi) eller att mäns våldsbeteende kan förklaras utifrån manligt könshormon ju högre testosteronhalt, desto större risk att mannen är våldsbenägen (medicin). I dagens socialvetenskaper, menar , är dessa kategoriskt biologistiska förklaringar uppmjukade men sällan över- givna. Inom psykologin kan man hamna nära det biologistiska tänkandet när mäns inneboende aggressivitet, utlöst av yttre sti- muli, görs till våldets orsak. Våldsamma män kan också betraktas som sjuka och psykiskt störda, och deras beteende ses som en reaktion på yttre eller inre provokationer.4 Den norska sociologen visar i sin studie om män som begått sexuella övergrepp på barn hur den internationella forskningen om mäns våld i synnerhet den medicinska, psy- kiatriska och psykologiska forskningen traditionellt fokuserat på att söka omständigheter som påverkar eller styr den våldsamme mannens beteende. 4Lövkrona 2001, jämför Boasdottir 1998. En könsmaktsförståelse av mäns våld mot kvinnor Forskningen riktar, enligt Bransæter, mest uppmärksamhet mot de män som man definierar som de mest avvikande när det gäller exempelvis personlighetsdrag, avvikande sexualitet och återfalls- frekvens. Hon lyfter fram följande underliggande tes i forskningen: Eftersom våld och övergrepp är en avvikelse, måste övergriparen ha problem. Dessa ska identifieras i syfte att hjälpa honom. De vålds- utövande männen behandlas därmed som personer med avvikande personlighetsdrag och våldshandlingarna betraktas som impuls- betingade, orsakade av denna personlighet.5 Att se våldsamma män som avvikare i olika betydelser är ett synsätt som också dominerat den svenska politiska arenan. Stats- vetaren gör i sin avhandling en historisk till- bakablick där hon studerar svenskt offentligt tryck om våld mot kvinnor . Alkohol är den förklaring som var avgjort vanligast , men även psykisk sjukdom ansågs ligga bakom våldet. Det var dock enbart det grova och upprepade våldet som alls behövde en förklaring; mäns lindriga våld sågs som en normal och naturlig del av en heterosexuell par- relation.6 Fortfarandet är alkohol en av de vanligaste svenska vardags- förklaringarna till mäns våld mot kvinnor; psykologen kallar alkohol för den oftast nämnda spontana för- klaringen av mäns våld mot kvinnor bland såväl utomstående, våldsutövande män och våldsutsatta kvinnor.7 och framåt kombineras alkohol i större utsträck- ning med psykologiserande förklaringar som till exempel att våldet är ett uttryck för mannens maktlöshet eller att mannen själv ses som ett offer för olika sociala omständigheter, exempelvis utslag- ning, dåliga uppväxtförhållanden eller en tillfälligt svår livssituation. Våldets orsaker söks inom privata relationer isolerade från det omgivande samhället och omfattar också våldsutsatta kvinnor, som även de antas vara psykologiskt avvikande. Följaktligen anses att våldet bäst bekämpas med stöd och terapi.8 I en genomgång av forskning, facklitteratur och offentligt tryck om mäns våld mot kvinnor och barn och framåt identifierar sociologen en rad perspektiv där våld kopplas till avvikelser hos gärningsman eller offer. Hon menar, i 7Eliasson 1997, s. 184. En könsmaktsförståelse av mäns våld mot kvinnor linje med Wendt , att dessa perspektiv varit dominerande och fortsatt präglar en betydande del av dagens publikationer.9 talar om vanmaktsperspektivet, som innebär att våld mot kvinnor är ett uttryck för vanmakt och frustration hos man- nen. Detta perspektiv förekommer i en psykoanalytisk variant där våldet ses som uttryck för sexuell ångest, hat, fruktan och fient- lighet mot kvinnor. Våldets orsak förläggs dock till samhällets struktur av våld och fientlighet mellan könen. I en sociologisk variant av vanmaktsperspektivet blir våldsmannen ett offer för manssamhällets förtryck.10 Enligt konfliktperspektivet betraktas däremot våldet som en konflikt mellan två jämbördiga parter, frikopplat från ett köns- kulturellt sammanhang samt präglat av mäns överordning och kvinnors underordning. Våldshandlingar kläs i könsneutrala termer och kan exempelvis ses som en fortsättning på ett gräl.11 Ett annat perspektiv fokuserar på socialt arv. Här förstås våldsutövning utifrån att det antas gå i arv: en pojke som sett sin pappa misshandla sin mamma blir som vuxen en misshandlare, och en flicka som upplevt detsamma söker sig till misshandlande män. Det konkreta våldet framställs som en tvångsmässig upprepning i vissa familjer ofta familjer som präglas av andra sociala problem såsom alkoholmissbruk eller social utslagning. Uppväxt i vålds- präglade familjer kombineras med samhälleliga faktorer, såsom brist på jämställdhet, rotlöshet och allmänt moraliskt förfall.12 inte minst efter mordet på 2002 och under den så kallade hedersmordsdebatten har ytterligare en variant av avvikelseperspektiv tagit form: kulturperspektivet. Våld förläggs enligt detta perspektiv till familjer vilka definieras som särskilt patriarkala, alltså icke-jämställda och därmed icke-svenska. Våld utövat av icke-svenskar förstås här som kulturellt, och svenskt våld som icke-kulturellt. Detta perspektiv kombineras ofta med andra perspektiv. I regeringens handlingsplaner mot våld i pat- riarkala familjer kombineras till exempel kulturperspektivet med ett könsmaktsperspektiv; könsmakt blir en allmän förklaring till mäns våld mot kvinnor och patriarkala kulturmönster ytterligare en aspekt på detta. Avvikelsen består här i tillhörighet till en annor- En könsmaktsförståelse av mäns våld mot kvinnor lunda kultur, kontrasterad mot och framställd som artskild från svensk kultur.13 Ett perspektiv som menar fått allt större spridning , och som vi kommer att visa har en framträdande roll i det material vi utreder, är allt och intet-perspektivet. Enligt detta perspektiv kan en förståelse av våld mot kvinnor bäst nås om flera olika förklaringsmodeller kombineras med varandra. Ett sam- hälleligt perspektiv som grundas i mäns historiska och sociala över- ordning samt kvinnors underordning kan exempelvis kombineras med ett individuellt perspektiv där våldets orsak söks i psyko- logiska eller biologiska faktorer.14 En grundläggande tanke som förenar avvikelseperspektiven är att de förutsätter en skillnad mellan Vi (icke våldsamma, icke vålds- utsatta) och Dem (våldsamma, våldsutsatta). Brantsæter konstate- rar att forskningen och media tycks förmedla bilder av över- griparen som en person ingen av oss känner igen oss i.15 Män som använder våld blir per definition avvikande män, det vill säga män som inte är vanliga, normala män. Den centrala frågan blir således varför just dessa män slår medan andra inte gör det. Utifrån avvikelseperspektiven förstås våld som ett marginellt problem och förövare och offer som särskilda avvikande individer.16 Den största uppmärksamheten riktas mot de våldsutövande män som kan definieras som mest avvikande de svårt psykiskt sjuka, tyngst kriminella, hårdast missbrukande eller män från särskilt patriarkala kulturer.17 Ett stort avstånd skapas därmed mellan Vi och Dem. Avvikelseperspektiven förenas också av att man inte ställer djup- gående frågor om mönstret att förövare nästan uteslutande är män eller om hur våld kan kopplas till vår kulturs föreställningar om maskulinitet och om relationen mellan kön och makt.18 Att tala om våld som en avvikelse innebär på så sätt ett osynliggörande av att våldet sker i ett könat sammanhang och har en könad aktör. I stället för att ta fasta på det kulturella och samhälleliga samman- hang där män utövar våld, lyfter man fram olika slag av avvikelser som orsak till att män slår. Män som anses utöva våld för att de har för höga halter av testosteron, är psykiskt sjuka, har haft en svår Se exempelvis Wikan 2003, Schlytter 2004. 15Brantsæter 2001, s. 472. 16Mellberg 2002, (kommande). En könsmaktsförståelse av mäns våld mot kvinnor uppväxt eller kommer från en särskilt patriarkal kultur kan inte på allvar ställas till svars för sina handlingar. På så sätt ansvarsbefriar avvikelseförklaringar män. Feministisk våldsforskning bryter avvikelsetänkandet På den svenska arenan har avvikelsetänkandet när det gäller mäns våld mot kvinnor utmanats av kvinnopolitiska strömningar , och senare även av feministisk våldsforskning. Detta har skett genom att man med en feministisk utgångspunkt formulerat nya frågor om hur mäns våld ska tolkas och bekämpas, och man ifrågasätter de etablerade vardagsförståelserna i stället för att bekräfta dem. Vi visade i förra kapitlet hur denna utveckling haft sin motsvarighet på en internationell nivå, där utmaningen i stor utsträckning handlat om en kamp för kvinnors rättigheter, inklusive frihet från mäns våld. Denna kamp har kvinnoorga- nisationer, forskare och enskilda fört trots ett stort motstånd. En viktig politisk aktör när det gäller mäns våld mot kvinnor, internationellt och nationellt, är kvinnojoursrörelsen. Etablerandet av kvinnojourer i föregicks av flera kvinnoorganisationers starka protest mot en vad de ansåg vara en föråldrad kvinnosyn i frågan om våld och övergrepp mot kvinnor.19 Kritiken riktades specifikt mot betänkandet Sexuella övergrepp, som kom 1976.20 Särskilt kritisk var man till hur kvinnan gjordes medansvarig för våldet, och krav höjdes för att våldsutsatta kvinnor skulle få stöd. Den första svenska jouren invigdes och en riksorganisation (ROKS för kvinno- och tjejjourer i ) startade senare.21 Organisationen är uttalat feministisk, och man anser att mäns våld mot kvinnor, pornografi, våldtäkt, incest, sexuella övergrepp och andra övergrepp är de yttersta konsekvenserna av kvinnoförtrycket i samhället och att dessa förtryck är olika yttringar av samma kvinnohat.22 ROKS arbetar mot mäns sexualiserade våld mot kvinnor och barn och mot manlig dominans och överordning på alla samhällets nivåer med utgångspunkt i praktisk och teoretisk kunskap om mäns våld mot finns ytterligare en riksorganisation för kvinnojourer (). SOU 2004:121 En könsmaktsförståelse av mäns våld mot kvinnor kvinnor.23 Utgångspunkten för deras verksamhet är kvinnors (vålds)erfarenheter. Kvinnors erfarenheter är även en utgångspunkt för den femi- nistiska våldsforskning som vuxit fram , liksom i övrigt i den feministiska forskningstraditionen. Feministisk forskning (då med beteckningen kvinnoforskning) växte fram som en kritik mot inrotade könsfördomar och mot att kvinnors erfarenheter och erfarenhetsområden osynlig- gjordes inom den etablerade vetenskapen.24 Hur kvinnors erfarenheter av exempelvis våld kan ligga till grund för forskning har senare varit föremål för omfattande debatt där frågor ställts om huruvida kvinnor kan sägas ha några gemensamma erfarenheter som kan synliggöras med metoder som är anpassade efter dessa,25 och om kvinnor som underordnade bör få en privilegierad position i skapandet av kunskap.26 Även om dessa ståndpunkter är omdiskuterade är tolkningen av kvinnors berättelser om sina (vålds)erfarenheter central i den feministiska våldsforskningen. kallar den feministiska forskningen som hon kallar makt- och kontrollperspektivet för våldsforskningens undantag . Denna forskningsriktning är, enligt henne, den enda som på allvar bryter med avvikelseförklaringarna.27 På en nordisk arena växer den feministiska våldsforskningen fram tidigt i med forskningsprogrammet som startade redan 1985,28 och sedermera också i , framför allt inom samhällsvetenskapliga ämnen. Till skillnad från tidigare forskning ställer den feministiska våldsforskningen frågor som relaterar mäns våld mot kvinnor både till den individuella vålds- utövarens kön och hur våld används för att upprätthålla makt och kontroll över kvinnan, och till det samhälleliga sammanhang där våldet utövas. Den förståelse av våldet som exempelvis kvinno- jourerna bygger sin praktiska verksamhet på och som i stor ut- sträckning ligger till grund för kvinnofridsreformen, har utvecklas inom denna forskningsriktning. Utifrån en könsmaktsförståelse sätts det konkreta våldet in i sitt sociala och kulturella sammanhang och det tolkas i ljuset av manlig 25Se till exempel 1981. 26Se till exempel 1987. En könsmaktsförståelse av mäns våld mot kvinnor överordning och därmed hur kön skapas i vårt samhälle. Ytterst är detta en fråga om demokrati och om hur mäns våld på olika sätt begränsar kvinnors livs- och handlingsutrymme. Det gäller både det faktiska våld män utsätter kvinnor för och kvinnors rädsla för att utsättas mäns våld är en del av kvinnors vardag. I en sådan förståelse kan våldet tolkas både som en följd och som ett åter- skapande av samhällets ojämlika maktrelationer.29 Om mäns våld mot kvinnor däremot separeras från de kulturella och sociala sammanhang där det utövas blir det begripligt bara om det förstås i enlighet med de ovan beskrivna perspektiven som skilt från det normala, vanliga och vardagliga, som en avvikande handling utförd av avvikande män.30 En övergripande fråga när man studerar konkret våldsutövning utifrån ett avvikelseperspektiv kan vara att söka orsaken till att vissa män utövar våld medan andra inte gör det. Men utifrån en könsmaktsförståelse är det i stället mer relevant att ställa frågor om våldets avsikter och exempelvis se sambandet mellan fysisk och sexuell våldsutövning och andra former av kontrollerande beteen- den liksom mellan våldsutövning och accepterade former av köns- relaterade kränkningar. Utifrån en könsmaktsförståelse kan man inte se relationer och andra sammanhang där män utövar våld mot kvinnor som artskilda från relationer där män inte utövar våld, och varken våldsutövande män eller våldsutsatta kvinnor kan placeras in i bestämda kategorier som skiljer dem från andra. Mäns våld mot kvinnor blir därmed på olika sätt närvarande i allas liv och något som alla måste ta ansvar för. Fokus riktas mot alla mäns ansvar att ifrågasätta kulturella föreställningar om mäns rätt att kontrollera och utöva makt över kvinnor, och alla mäns och kvinnors ansvar för att utmana grund- murade normer för kön hur män och kvinnor är och ska vara blir närvarande i allas vår vardag.31 Avvikelseperspektiven utmanas genom att våldet varken förläggs till de socialt marginaliserade eller de kulturellt främmande eller knyts till individuella avvikelser hos gärningsman eller offer utan i stället till det vardagliga skapandet av kön. 31Jämför 2001, 2002. En könsmaktsförståelse av mäns våld mot kvinnor Våld blir en fråga om bristande jämställdhet Inom svensk politik har mäns våld mot kvinnor återskapat och bekräftat kulturellt etablerade förståelser av våld, vilka dock har utmanats under . Politiska åtgärder har åtminstone delvis präglats av den feministiska vålds- forskningen. Första gången våld mot kvinnor definierades som en jämställd- hetsfråga var i regeringens jämställdhetspolitiska proposition Olika på lika villkor 1990/91. Här såg man våld mot kvinnor i olika former som allvarliga uttryck för bristande jämställdhet och där- med för den obalans som råder i maktförhållandet mellan könen.32 I propositionen gav regeringen uppdrag till myn- digheter att utifrån denna förståelse arbeta med våld mot kvinnor på olika sätt inom den egna myndigheten och i samarbete med andra. gjorde regeringen också andra satsningar när det gäller våld mot kvinnor. Bland annat inrättades en professur i sociologi särskilt kvinnoforskning, som ska studera förhållandet mellan makt och kön i familj och samhälle särskilt våld mot kvinnor.33 I 1993/jämställdhetspolitiska proposition Delad makt, delat ansvar antogs frihet från könsrelaterat våld som ett av sex delmål i jämställdhetspolitiken.34 Officiella svenska dokument kom därefter i högre utsträckning att relatera våld mot kvinnor till kön, makt och sexualitet. som frihet från könsrelaterat våld blev ett jämställd- hetsmål fick sitt uppdrag att se över frågor om våld mot kvinnor och föreslå åtgärder för att motverka våldet. De åtgärder som kommissionen föreslog skulle, enligt direktiven, beakta orsakerna till våld mot kvinnor. Dessa direktiv formulerades i linje med det tidiga 1990-talets jämställdhets- politiska propositioner som att en förutsättning för uppkomsten av 1990/91:113, s. 48. 33Professor innehar denna professur som är placerad vid . 1989/90:90, prop. 1990/91:100. 34Prop 1993/94:147.