sou · GSB383 · 2005-01-01 00:00:00 — Ett av målen för är att eleverna skall kunna använda informationsteknik som ett verktyg för kunskapssökande och lärande (Lpo 94). För att målen skall kunna uppnås behövs utrustning i skolan bland annat i form av datorer. Det är i första hand skol- eller utbildningshuvudmannen som ansvarar för att det inom utbildningen i fråga finns tillgång till de datorer som behövs för att syftet med utbildningen skall kunna uppnås. Personliga hjälpmedel eller läromedel och pedagogiska hjälpmedel Vad gäller skol- och utbildningsformer som regleras i skollagen finns vissa bestämmelser om huvudmannens ansvar för läromedel och pedagogiska hjälpmedel. Elever i gymnasieskolan kan själva få hålla sig med enstaka pedagogiska hjälpmedel. I utbildningsformerna för vuxna kan de studerande själva få anskaffa hjälpmedel i den ut- sträckning som utbildningshuvudmannen bestämmer. För utbild- ningar som vänder sig till vuxna och inte regleras i skollagen saknas bestämmelser om utbildningsanordnarens ansvar för pedagogiska Det innebär att gränsdragningen mellan vad som skall ses som ett personligt hjälpmedel och vara sjukvårdshuvudmannens ansvar och ett pedagogiskt hjälpmedel får olika konsekvenser i olika skol- eller utbildningsformer. Finns en huvudman som an- svarar för pedagogiska hjälpmedel innebär det en fördelning av an- svaret mellan huvudmännen. Saknas en sådan huvudman innebär en gränsdragning mellan vad som är personliga och pedagogiska hjälp- medel att gränsen mellan vad sjukvårdshuvudmannen tillhanda- håller och vad den enskilde själv får stå för definieras. Som påpekats tidigare finns inom högskolan och folkhögskolan särskilda möjlig- heter att ge stöd till personer med funktionshinder. Här redovisas först överväganden som huvudsakligen gäller ungdomsskolan. Personliga eller pedagogiska hjälpmedel i skolan Vad gäller lärande och undervisning har skolan det grundläggande pedagogiska ansvaret för att elever och studerande uppnår målen för den aktuella utbildningen. Det ansvaret omfattar alla elever oberoende av typ av funktionshinder. Läromedel är aldrig sjuk- vårdshuvudmannens ansvar även om de är särskilt framtagna för elever med funktionshinder. De pedagogiska hjälpmedel som är skol- och utbildningshuvudmannens ansvar förmedlar på ett eller annat sätt kunskap. De personliga hjälpmedel som sjukvårdshuvud- mannen ansvarar för kompenserar i första hand för ett funktions- hinder utan att i sig vara kunskapsbärande. Utvecklingen av IT har inneburit att nya hjälpmedel utvecklats. Exempel kan vara särskilda styrsätt till datorer för gravt rörelse- hindrade och olika program. Även program som inte särskilt utvecklats för personer med funktionshinder kan vara värdefulla som exempelvis redigerings- och stavningsprogram som kan an- vändas av personer med läs- och skrivsvårigheter/dyslexi. Det finns IT-baserade hjälpmedel som kompenserar för funk- tionshinder som brukarens kunskaper eller färdigheter utvecklas. I en utvärdering av satsningen på en fördjupad kompetens- utveckling av lärare och arbetslag kring funktionshindrade elever i ungdomsskolan konstaterades att de klart dominerande använd- ningsområdena för dator i skolarbetet med funktionshindrade var skrivhjälpmedel och pedagogiska program. En majoritet av de personer som besvarade enkäten, främst lärare, ansåg att dator- undervisningen fungerade som ett kompensatoriskt stöd och än fler instämde i påståendet att stödet underlättade lärandet för en elev med funktionshinder. Bland de elever som undervisats av de svarande på enkäten fanns en rad olika funktionshinder represen- terade (och , 2002). I skriften Framtidens läromedel för personer med läs- och skrivsvårigheter/dyslexi (och Förbundet 2002) finns beskrivning av hur datorprogram har pedagogiska och kompenserande funktioner. Hur bör gränsdragningen ske En gränsdragning mellan vad som är ett pedagogiskt hjälpmedel och skol- eller utbildningshuvudmannens ansvar och vad som är att anse som ett personligt hjälpmedel och sjukvårdshuvudmannens bör vara logisk men också någorlunda enkel att tillämpa så att tolkningsproblem i så liten utsträckning som möjligt fördröjer till- handahållandet av hjälpmedel. De hjälpmedel som huvudsakligen är kunskapsbärande är peda- gogiska hjälpmedel och det bör skol- eller utbildningshuvudman- nen ansvara för att tillhandahålla. För de hjälpmedel som huvudsakligen kompenserar för ett funk- tionshinder men i sig inte är kunskapsbärande bör sjukvårdshuvud- mannen ha ansvaret för att vid behov tillhandahålla hjälpmedlet inom skola och utbildning. Exempel som kan nämnas är program eller spelare som ger synskadade och läshandikappade möjlighet att lyssna på , CCTV som förstorar text samt styrsätt till datorer. Ett annat exempel är kvartur för personer med begåvnings- handikapp. För den växande grupp av hjälpmedel som kompense- rar en person för ett funktionshinder som det utvecklar hans eller hennes kunskaper och färdigheter är det svårare att ange vad som är pedagogiskt hjälpmedel och skolans eller utbildningens ansvar och vad som är personligt hjälpmedel och sjukvårdshuvudmannens ansvar. Bedömningen kan dessutom kompliceras av att ett hjälp- medel som endast har en kompenserande funktion för en person även har en pedagogisk för någon annan. Det är därför svårt eller omöjligt att en gång för alla slå fast ett hjälpmedels karaktär. Det enklaste kan då tyckas vara att lägga hela ansvaret för dessa hjälp- medel på skola och utbildning. För att inte lägga över hela ansvaret på huvudmannen för skola eller utbildning talar behoven hos personer med mindre vanliga funktionshinder. Det är inte sannolikt att man på enskilda skolor eller inom kommuner kan bygga upp den kompetens som behövs för att möta behoven för dessa personer. De olika hjälpmedelsverk- samheterna inom landstingen med ett vidare befolkningsansvar torde ha större möjligheter för det och har ofta kontakt med brukarna till följd av andra hjälpmedelsbehov. I en statistiksam- manställning har beräknat antalet barn och ungdomar (2–) i landet med synskada till 2 200, med rörelse- hinder till 7 000 och med hörselskada till 8 800. (, 2002) Hjälpmedel som typiskt sett behövs för att tillgodose behovet hos flera elever – med eller utan funktionshinder – är skolhuvud- mannens ansvar. Vad gäller vanligare funktionshinder som läs- och skrivsvårigheter/dyslexi och DAMP/ADHD måste skola och ut- bildning bygga upp en beredskap med kompetens och resurser som kan möta behoven. Eleverna bör kunna få möjlighet att pröva hjälp- medel utan krav på att först få en diagnos genom hälso- och sjuk- vårdens försorg. Sådana möjligheter ges till lärare och elever genom det så kallade Skoldatateken som på försök bedriver verksamhet i sex kommuner (jfr avsnitt 7.4.3). Motsvarande resonemang är giltigt även för särskolan. Här finns elever med liknande behov som behöver samma typ av hjälpmedel. I särskolan förekommer även att eleverna tränar på och lär sig att hantera och använda hjälpmedel. Det kan ge dem en möjlighet att på egen hand med hjälpmedel klara av aktiviteter i sitt dagliga liv. Skolan ansvarar då för de hjälpmedel som används i undervisningen eftersom de i detta sammanhang måste betraktas som läromedel. Lär sig en elev att hantera ett hjälpmedel och har behov av det för sin dagliga livsföring har sjukvårdshuvudmannen ett ansvar att till- handahålla det. Samma resonemang kan föras för skolor, utbildningar eller klasser som vänder sig till elever som har liknande behov till följd av funktionshinder. De hjälpmedel som kan användas av flera elever är skol- eller utbildningshuvudmannens ansvar. Såväl bland barn och ungdomar med relativt vanliga funktions- hinder som i undervisningsgrupper eller skolor som vänder sig till elever med liknande funktionshinder finns elever med behov som kräver individuellt utformade och särskilt anpassade hjälpmedel. Sådana hjälpmedel måste vara personliga och sjukvårdshuvudman- nens ansvar. Exempelvis bör den förhållandevis stora gruppen av elever med läs- och skrivsvårigheter/dyslexi ha tillgång till och få sina behov tillgodosedda med hjälpmedel som finns tillgängliga i skolan. Dock måste elever med särskilt allvarliga problem och som trots pedagogiska insatser och tillgång till pedagogiska hjälpmedel inte har möjlighet att tillgodogöra sig centrala delar av undervis- ningen omfattas av sjukvårdshuvudmannens ansvar för personliga hjälpmedel. Sammanfattningsvis utmärks pedagogiska hjälpmedel som är skol- eller utbildningshuvudmannens ansvar respektive personliga hjälp- medel som är sjukvårdshuvudmannens ansvar av följande. Pedagogiska hjälpmedel utmärks av att de är i huvudsak kunskapsbärande, eller att de kan användas av flera elever, eller att de inte behöver omfattande individuell anpassning, eller att de utan stora svårigheter kan anpassas till andra brukare. Personliga hjälpmedel utmärks av att de är i huvudsak kompenserande, och att de är utprovade och särskilt anpassade till brukaren, eller att de inte utan omfattande åtgärder kan användas av någon annan, eller att de inte kan eller kommer att kunna användas av någon annan. Personliga hjälpmedel till vuxna i utbildning. Vad gäller vuxna i utbildningar utanför ungdomsskolan är det inte självklart att det finns en utbildningshuvudman eller en utbild- ningsanordnare som har ansvaret för att tillhandahålla de läromedel och pedagogiska hjälpmedel en studerande kan behöva. I de fall ett hjälpmedel inte är personligt och faller utanför sjukvårdshuvudman- nens ansvar kan den enskilde studerande därför få bekosta det själv. En utbildningsanordnare kan naturligtvis tillhandahålla pedagogiska hjälpmedel utan att ha något formellt ansvar. Högskola och folk- högskola har möjlighet att få bidrag till och ge pedagogiskt stöd till studeranden med funktionshinder. med funktionshinder liknar i dessa utbildningsformer dem i ung- domsskolan. Bedömningen av vad som är pedagogiska hjälpmedel respektive personliga hjälpmedel till studerande med funktions- hinder bör kunna följa samma principer. För en enskild studerande kan värdet av ett personligt hjälpmedel vara beroende av om han eller hon även har tillgång till läromedel. För högskolestudenter som har synskada, rörelsehinder eller dyslexi producerar Talboks- och studielitteratur som lånas ut till studenterna. Studerande i det offentliga skol- väsendet för vuxna (komvux, särvux och sfi) har möjlighet att genom få tillgång till talböcker och andra läromedel. Studerande vid andra utbildningar har inte denna möjlighet att få tillgång till kurslitteratur. Kurslitteratur är läro- medel och kan inte ses som personliga hjälpmedel. DAISY-spelare och läsprogram för talböcker kan tillhandahållas av sjukvårds- huvudmannen som personligt hjälpmedel i utbildning. Den enskilde studerande och brukaren har dock inte stor nytta av hjälpmedlen om han eller hon inte har möjlighet att få tillgång till sin kurs- litteratur på ett användbart medium. Detta exempel visar att om studiesituationen för en person med funktionshinder ska fungera räcker det inte att man har möjlighet att få de personliga hjälp- medel som man behöver. Dessutom behöver brukaren ett pedago- giskt stöd som gör att man på villkor som liknar andra studerandes har en faktisk möjlighet att studera. Förutsättningarna för att avgränsa sjukvårdshuvudmannens ansvar för personliga hjälpmedel till funktionshindrade i utbildningsformer som vänder sig till vuxna skiljer sig från dem som gäller ungdoms- skolan. När ett ansvar inte är sjukvårdshuvudmannens kan det inne- bära att den enskilde själv behöver köpa ett hjälpmedel. Då saknas anledning att ta hänsyn till om ett hjälpmedel kan användas av flera. Därför bör sjukvårdshuvudmannens ansvar för personliga hjälp- medel i undervisning omfatta hjälpmedel som ger kompensation för funktionshinder. För hjälpmedel som kan vara både kompense- rande och kunskapsbärande ansvarar sjukvårdshuvudmannen för de hjälpmedel som huvudsakligen har en kompensatorisk funktion för den enskilde. 7.7Hjälpmedel vid arbetsmarknadsutbildning och grundläggande företagsförlagd utbildning Av 3 b § andra stycket HSL framgår att ansvar för att tillhandahålla hjälpmedel inte innebär någon inskränkning i de skyldigheter som arbetsgivare eller andra kan ha enligt lag. I för- arbetena konstaterades att skyldigheten att tillhandahålla hjälp- medel genom det föreslagna tillägget i HSL inte gäller sådana hjälp- medel som kan erhållas med ekonomiskt stöd från annan huvud- man enligt särskild reglering. Härvid avsågs, enligt departements- chefen, bland annat arbetstekniska hjälpmedel samt vissa hjälpmedel som särskilt kan behövas för att genomgå yrkesinriktad rehabilite- ring (prop. 1992/93:159). Stöd till hjälpmedel får, enligt förordningen (2000:630) om sär- skilda insatser för personer med arbetshandikapp, lämnas till en arbetsgivare eller annan som har kostnader för arbetshjälpmedel som en person med arbetshandikapp behöver för att bland annat kunna ta del av ett arbetsmarknadspolitiskt program. Arbetsmarknadsutbildning är ett arbetsmarknadspolitiskt program vilket framgår av förordningen (2000:634) om arbets- marknadspolitiska program. Med arbetsmarknadsutbildning avses utbildning som syftar till att underlätta för den enskilde att få eller behålla ett arbete och som motverkar att brist uppstår på arbetsmarknaden. I första hand länsarbetsnämnderna upphandlar arbetsmarknadsutbildning eller utnyttjar platser hos det reguljära utbildningsväsendet. På gym- nasienivå får utbildning inom det reguljära utbildningsväsendet be- viljas som arbetsmarknadsutbildning för den som är långtids- inskriven invandrare eller har ett arbetshandikapp. På högskolenivå eller motsvarande nivå får utbildning inom det reguljära utbild- ningsväsendet som omfattar högst , och inte är en del av en längre eftergymnasial utbildning, utnyttjas som arbetsmarknads- utbildning. En person med arbetshandikapp är den som på grund av funk- tionshinder har nedsatt arbetsförmåga och som därför har eller kan förväntas få svårigheter att få eller behålla ett reguljärt arbete. Av 44 § förordningen om särskilda insatser för personer med arbetshandikapp framgår att AMS får meddela ytterligare föreskrifter som behövs för verkställigheten av förordningen. (AMSFS 2000:6) innehåller inga särskilda föreskrifter om bidrag till hjälpmedel vid arbetsmarknads- utbildning. I allmänna råd (AMSFS 2001:20) om tillämpningen av förordningen (2000:630) om sär- skilda insatser för personer med arbetshandikapp finns uttalanden om bidrag till hjälpmedel vid arbetsmarknadsutbildning inom det ordinarie utbildningsväsendet. Arbetsmarknadsutbildning som inte erbjuds inom det reguljära ut- bildningsväsendet upphandlas av länsarbetsnämnderna. Arbets- marknadsverket har sektorsansvar för handikappolitiska frågor inom det arbetsmarknadspolitiska området. Det innebär ett särskilt ansvar för att det handikappolitiska målet om allmän tillgänglighet förverkligas. Även om den allmänna tillgängligheten förbättras kvarstår individuella behov som exempelvis anpassning med hjälp- medel. planeras för hela landet en försöksverksamhet med så kallade Flexibla AnpassningsModuler till ordinarie kurs- utbud, . Hitintills har försöksverksamhet bedrivits i tio län. Syftet är att utveckla och tillhandahålla stödinsatser så att arbets- handikappade så långt som möjligt skall kunna delta i det ordinarie utbudet av arbetsmarknadsutbildningar. Modul 1 av är baserad på insatser som kan bli aktuella för att rusta och aktivera de arbetssökande inför en planerad utbild- ning. Där ingår exempelvis utprovning av kompenserande hjälp- medel och utbildning för att kunna använda dem. Modul 2 syftar till att knyta ihop den inledande fasen, modul 1, med den ordinarie utbildningen men kan också utnyttjas separat för sökanden som inte har behov av modul 1. Även i denna senare modul ingår bland annat utprovning av hjälpmedel och utbildning i att handha dem liksom kontinuerlig teknisk support. När arbetsmarknadsutbildning upphandlas ställs som villkor att utbildningen skall vara tillgänglig för funktionshindrade utifrån en generell tillgänglighetsnivå. Särskilda behov tillgodoses genom systemet med Flexibla Anpassningsmoduler. AMS kan även med- verka till att arbetssökande i arbetsmarknadsutbildning får hjälp- medel utanför det beskrivna systemet. AMS kan tillhandahålla hjälpmedel vid arbetsmarknadsutbild- ning. Att studerande med arbetshandikapp får tillgång till person- liga/tekniska hjälpmedel får ses som ett utflöde av en av den arbets- marknadspolitiska verksamhetens huvuduppgifter – att underlätta för personer med svag ställning på arbetsmarknaden. AMV hade ett ramanslag om 6 904 857 tkr för särskilda insatser för arbetshandi- kappade . Av anslaget användes 52 252 tkr till kost- nader för arbetshjälpmedel. Motsvarande kostnad var 56 970 tkr . Uppgifter om hur stor del av beloppen som avser kostnader för hjälpmedel vid arbetsmarknadsutbildningen saknas. Hjälpmedel vid arbetsmarknadsutbildning kommer i allmänhet att erbjudas inom ramen för systemet med Flexibla Anpassnings- moduler. Systemet introduceras i hela landet antagligen först . Det är därför för tidigt att nu utvärdera syste- met och hur hjälpmedelsstödet inom det fungerar. På vissa håll förekommer uttalanden om att stöd till hjälpmedel för personer med arbetshandikapp inte skulle få avse stöd till personer i arbets- marknadsutbildning inom det reguljära utbildningsväsendet. Stöd till hjälpmedel vid arbetsmarknadsutbildning får dock lämnas vare sig utbildningen är upphandlad eller ges inom det reguljära utbild- ningsväsendet. Jag menar att det saknas stöd för att inskränka till- lämpningen av förordningen om insatser till att inte omfatta stöd till personer som beviljats arbetsmarknadsutbildning inom det re- guljära utbildningsväsendet. Finansiering av stöd till hjälpmedel vid arbetsmarknadsutbildning sker via ramanslag till Arbetsmarknads- verket. Med hänsyn till de redovisade omständigheterna finner jag att det saknas anledning att föreslå några åtgärder vad avser behovet av och ansvaret för finansiering av hjälpmedel i samband med arbetsmarknadsutbildning. Begreppet grundläggande företagsförlagd utbildning används i flera olika sammanhang inom utbildnings- och arbetsmarknadssektorer- na. Utredningen har inte lyckats identifiera vilken utbildning som avses i direktiven. När det gäller gymnasieutbildning som bedrivs på företag har sjukvårdshuvudmännen samma skyldighet att vid be- hov tillhandahålla personliga hjälpmedel för eleverna som vid annan gymnasieutbildning. 7.8.1Ekonomiska konsekvenser för sjukvårdshuvudmännen Fördelningen av ansvaret mellan sjukvårdshuvudmännen för att tillhandahålla personliga hjälpmedel till personer med funktions- hinder varierar. Landstingen har i de flesta fall kvar ansvaret för personliga hjälpmedel till barn och ungdomar. Ansvaret för att till- handahålla hjälpmedel för vuxna studerande med funktionshinder kan vara delat mellan landsting och kommun. Omfattningen av sjukvårdshuvudmännens ansvar för att till- handahålla personliga hjälpmedel i skola och undervisning har tolkats olika. Det har fört med sig att sjukvårdshuvudmännen till- handahållit personliga hjälpmedel för studerande i olika utbildning i varierande omfattning. De två tydligaste exemplen är förskola och folkhögskola. I förskolan har de flesta landstingen tillhandahållit personliga hjälpmedel vid behov till barn med funktionshinder medan förhållandet varit det omvända för folkhögskolan där det förekommit att vissa landsting tillhandahållit personliga hjälpmedel till de studerande medan de flesta inte gjort det. Det innebär att de ekonomiska konsekvenserna av utredningens förslag att lands- tingen vid behov skall erbjuda personliga hjälpmedel till personer med funktionshinder i utbildning som är offentligt finansierad eller berättigar till studiestöd varierar mellan sjukvårdshuvudmännen. Dessutom kan landstingen i olika omfattning ha överlåtit ansvaret att erbjuda hjälpmedel till kommuner i . Förtydligande i tre skol- och utbildningsformer Utredningens förslag innebär att ansvaret för personliga hjälpmedel förtydligas för tre utbildningsformer. Sjukvårdshuvudmännen tillhandahåller redan personliga hjälp- medel till studerande i statlig och vuxenutbildning där sfi ingår. Av tydlighetsskäl har sfi nämnts särskilt när utredningen redogjort för vilka skol- eller utbildningsformer som skall omfattas av ansvaret för personliga hjälpmedel i utbildning. Landstingen tillhandahåller i allmänhet numera personliga hjälp- medel till elever i specialskolan. Det tycks dock i någon utsträck- ning fortfarande förekomma att någon huvudman inte tillhanda- håller hjälpmedel som eleverna har behov av. Om elever i sameskolan inte får tillgång till personliga hjälpmedel som de behöver väljer deras föräldrar sannolikt att i stället låta barnen gå i . Att tillhandahålla hjälpmedel för dessa elever blir därför ingen mer- kostnad för . Förtydligandet för dessa skol- och utbildningsformer innebär ytterst begränsade ekonomiska effekter för huvudmännen eftersom de redan, med några få undantag, tillhandahåller personliga hjälp- medel till elever och studerande i utbildningarna. För /04 fick Sisus, enligt uppgift från institutet, in ansökningar om bidrag till anpassning av teknisk utrustning och hjälpmedel från 106 av landets 147 folkhögskolor. Totalt ansöktes om bidrag med varav be- viljades. Sisus har inte ansvar för att tillhandahålla personliga hjälp- medel men ansökningarna avsåg ändå bidrag till hjälpmedel som kan vara det. Ansökningarna omfattade dessutom bidrag till an- passning av lokaler och utrustning samt läromedel och pedagogiska hjälpmedel. De redovisade uppgifterna från Sisus ger ingen säker bild av vilka sjukvårdshuvudmännens samlade kostnader för hjälpmedel till studerande vid folkhögskolor kan bli om förslaget genomförs. Alla folkhögskolor ansöker sannolikt inte om bidrag till personliga hjälpmedel eftersom det inte omfattas av Sisus´ uppdrag. Det kan tänkas att fler elever med funktionshinder kommer att söka sig till folkhögskolorna om det blir lättare att få de personliga hjälpmedel de kan behöva. Trots dessa invändningar bör nivån på kostnaderna i ansökningarna ge en bild av storleksordningen på de kostnader sjukvårdshuvudmännen kan få för att tillhandahålla personliga hjälpmedel till studerande vid folkhögskolorna. Det går inte att konstatera att sjukvårdshuvudmännen redan har ansvaret för att tillhandahålla personliga hjälpmedel för studerande vid folkhögskola. Förtydligandet som föreslås i HSL innebär att de får ett sådant ansvar. Det är därför rimligt att förslaget finansieras. I avsnittet om avgifter föreslås att utredningens förslag i den delen finansieras med en höjning av högkostnadsskyddet för öppenvård. Så långt det låter sig beräknas är höjningen föreslagen med viss marginal. Den bör därför även kunna finansiera sjukvårdshuvud- männens kostnader för personliga hjälpmedel till studerande vid folkhögskolor. En uppföljning av de ekonomiska konsekvenserna för huvudmännen bör göras efter det att förslaget genom- förts. KY och kompletterande utbildning Personer med funktionshinder studerar i liten omfattning vid KY och kompletterande utbildningar. De senast nämnda utbildningarna bedrivs i så många olika former, på olika platser och med olika inriktningar att det varit svårt för utredningen att få en säker bild av hur det förhåller sig. Det finns en kompletterande utbildning som vänder sig särskilt till personer med funktionshinder. Efter- som få personer med funktionshinder hitintills valt dessa utbild- ningar kommer sjukvårdhuvudmännens kostnader inledningsvis sannolikt vara mycket låga. Så länge studerande med funktions- hinder i dessa utbildningar inte har möjlighet att få särskilt pedago- giskt stöd är det sannolikt att deras antal fortsätter att vara mycket lågt. Mycket talar därför för att förslaget innebär ytterst begränsade ekonomiska konsekvenser för huvudmännen.