sou · GSB3112d5 · 2005-01-01 00:00:00 — Frågor som har anhängiggjorts före ikraftträdandet av lagänd- ringarna skall bli föremål för fortsatt handläggning vid den domstol eller hos den överförmyndare där en viss ansökan tagits upp, givetvis under förutsättning att domstolen eller överförmyndaren enligt äldre regler var behörig. I övrigt skall frågor om förmynderskap, god- manskap och förvaltarskap avgöras av den domstol resp. den över- förmyndare som bestämmelsernas nya lydelse utpekar. Motsvarande princip skall gälla påbörjade tillsynsärenden (punkterna 5 och 6, se förslagen till övergångsbestämmelser till ändringar i , punkterna 3 och 4, och utredningens delbetänkande SOU 2003:51 s. 151 f och 167 f). Frågor om skadestånd och preskription Enligt utredningens förslag skall talan om ersättning mot en ställ- företrädare väckas från det att handlingar som anges i 16 kap. 8 § lämnats över till behörig mottagare (12 kap. 15 § första stycket) eller underrättelse skett om att handlingar enligt 12 kap. 5 § är tillgängliga för granskning (12 kap. 15 § andra stycket). I det förstnämnda fallet innebär förslaget en förlängning av preskrip- tionsfristen medan det i det senare blir en avsevärd förkortning. För att inte riskera att en redan utlöpt preskriptionsfrist åter väcks till liv bör gälla att de nya reglerna endast skall ta sikte på preskrip- tionsfrister som börjar löpa efter ikraftträdandetidpunkten. Detta återspeglas i punkt 7. För ställföreträdare som med nuvarande regler inte är skyldiga att avge sådan redovisning som avses i 16 kap. 8 § bör dock gälla att de skall kunna dra nytta av de nya reglerna genom att lämna sådan underrättelse som avses i 12 kap. 5 §. Någon särskild bestämmelse för den senare situationen krävs inte. I en ny bestämmelse i FB, 12 kap. 15 a §, föreslår utredningen att kommunerna skall kunna åläggas skadeståndsansvar för vissa skador som tillfogats enskilda av deras ställföreträdare genom brott. Att kommunerna har ett visst skadeståndsansvar har kon- staterats i avsnitt A 4.2.3. De nya bestämmelserna, som bl.a. inne- håller en begränsning av skadeståndets storlek för kommunernas vidkommande, bör endast avse sådan skada som har inträffat efter ikraftträdandet. En särskild regel härom har för tydlighetens skull tagits in i punkt 8. Gränsbeloppet i 12 kap. 16 § Genom förslaget till ändring i 12 kap. 16 § FB införs en ny modell för beräkning av den enskildes inkomst. Detta har betydelse för den enskildes betalningsansvar för arvode m.m. till en förordnad ställ- Följden av ändringen blir att kommunerna i fler fall än f.n. får svara för hela arvodet eller för en större del av det. Ändringen är angelägen för många personer med mindre god eko- nomi. Det nya beräkningssättet bör tillämpas , dvs. trots att den period för vilken ställföreträdaren är berättigad till arvode och ersättning för utgifter hänför sig till tiden före ikraftträdandet. Någon särskild övergångsbestämmelse för att uppnå detta resultat krävs inte. – Utredningen har i avsnitt D påtalat att det kan vara angeläget att under lagstiftningsproceduren separat behandla den nu omnämnda bestämmelsen. Om så blir fallet, lär ikraftträdande- tidpunkten kunna läggas på ett sådant sätt att risken minimeras för att enskilda bedöms på olika sätt när det gäller ansvaret för sådana kostnader. Överförmyndarna bör alltså ha möjlighet att tillämpa samma fördelningsregler för åtminstone merparten av de fall som hänför sig till ett visst år. Utredningen föreslår ett tillägg i 13 kap. 2 § med innebörd att villkor om särskild överförmyndarkontroll som föräldrar ställt upp i samband med att gåvor lämnats till deras barn inte skall kunna återkallas. Av redogörelsen i avsnitt A 3.6.7.4 framgår att detta är en förändring av rättsläget. Bestämmelsen bör därför tillämpas endast på sådana gåvor som lämnats efter ikraftträdandet (punkt 9). En skärpt kontroll som åstadkommits före ikraftträdandet har de rättsverkningar som är förenade med då gällande regler. Sakrättsligt skydd som uppnåtts har fortsatt verkan, trots att villkoret om sär- skild överförmyndarkontroll i och för sig kan återkallas. Äldre fullmakter från gode män och förvaltare till tredje man saknas det reglering av den förordnade ställföreträda- rens möjlighet att sätta någon annan i sitt ställe och det får anses oklart i vilken utsträckning detta kan ske. I utredningens förslag till 11 kap. 23 § FB ges emellertid en uttrycklig möjlighet för en god man eller en förvaltare att under vissa förhållanden genom fullmakt uppdra åt någon utomstående att utföra en del åtgärder som faller inom ramen för ställföreträdarskapet. Enligt vad utredningen har erfarit förekommer det att gode män och förvaltare, trots avsaknad av bestämmelser härom, genom fullmakt uppdrar åt utomstående att rättshandla på den en- skildes vägnar. Då det är oklart om och i vilken utsträckning en god man eller förvaltare kan lämna fullmakt till tredje man att företa rättshandlingar för den hjälpbehövandes räkning får det överlämnas åt rättspraxis att avgöra vilken verkan dessa fullmakter kan ha. Dessa fullmakter kommer även efter ikraftträdandet av 11 kap. 23 § FB att ha den giltighet som de kan anses ha enligt nu gällande rätt. Någon särskild övergångsbestämmelse föreslås därför inte. Enligt 6 kap. 13 § kommunallagen beslutar kommunfullmäktige om mandattiden för andra nämnder än kommunstyrelsen. Detta innebär att en ny nämnd, även en som är gemensam för flera kommuner, kan inleda sin verksamhet när som helst för kommunfullmäktige. Den beslutande församlingen i ett kommunalförbund väljs enligt 3 kap. 24 § kommunallagen om inte en kortare mandattid anges i förbundsordningen. Mandattiden räknas fr.o.m. året efter det då val av fullmäktige har ägt rum, om inte annat med- ges i förbundsordningen. Det är önskvärt att kommuner som vill skall kunna föra över överförmyndarverksamheten till en gemensam överförmyndar- nämnd eller till kommunalförbund efter lagens ikraftträdande utan att behöva invänta att en ny mandatperiod för fullmäktige börjar. De ovan redovisade reglerna torde medge sådana arrangemang. Någon särskild övergångsbestämmelse behövs alltså inte i denna del. 1.2Förslaget till lag om framtidsfullmakter m.m. och om behörighet i vissa fall för anhöriga 1 kap. Om framtidsfullmakter m.m. 1 kap. 1 § I paragrafens första stycke ges en definition av framtidsfullmakter. Paragrafen har behandlats i bl.a. avsnitt B 6.2.1. En framtidsfullmakt är således en fullmakt som träder i kraft då fullmaktsgivaren varaktigt och i huvudsak är ur stånd att ha hand om de angelägenheter som fullmakten avser. An- ledningen till oförmågan att ha hand om angelägenheterna kan vara psykisk störning, sjukdom, skada eller liknande förhållande (jfr för- slaget till 11 kap. 2 § FB, som också nämner försvagat hälsotillstånd). Ett krav för att upprätta en framtidsfullmakt skall vara att besluts- förmåga finns för fullmaktens upprättande. Att full- maktsgivaren är föremål för godmanskap är således inte något for- mellt hinder mot att han eller hon upprättar en framtidsfullmakt. Fullmakten skall ta sikte på en framtida situation i vilken fullmakts- givaren saknar beslutsförmåga. Oförmågan skall enligt huvudregeln vara varaktig för att framtids- fullmakten skall träda i kraft. Härmed skall förstås att någon utsikt till bättring i den enskildes rättshandlings- och beslutsförmåga inte kan förväntas. I vissa fall kan det vara relevant att göra en tidsmässig bedömning, t.ex. för personer som befinner sig i koma. Om tillstån- det kan antas fortgå under endast någon och den enskilde därefter förväntas återfå sin beslutsförmåga, bör framtidsfullmakten inte träda i kraft. Sådana tillstånd får definitionsmässigt anses vara av tillfällig karaktär. Motsvarande gäller naturligtvis när personer, som annars är fullt beslutskapabla, sövs inför en operation, drabbas av tillfällig medvetslöshet eller p.g.a. trötthet, stress, rädsla eller oro saknar förmåga att fatta beslut. Av särskilda regler i annan lagstift- ning följer att en framtidsfullmakt kan träda i kraft även om besluts- inkompetensen inte bedöms vara permanent, nämligen inom hälso- och sjukvården (se 8 § lagen om ställföreträdare för vuxna med bristande beslutsförmåga inom hälso- och sjukvården m.m. [LSH]) och inom den sociala välfärden (se 8 § lagen om ställföreträdare för vuxna med bristande beslutsförmåga inom den sociala välfärden [LSV]). Å andra sidan kan en person som befinner sig i ett sådant tillstånd som generellt har aktiverat framtidsfullmakten anses vara kapabel att trots allt fatta egna beslut i hälso- och sjukvårdsange- lägenheter och i angelägenheter rörande social välfärd, nämligen om vederbörande i det konkreta fallet anses kunna ta ställning själv. I sådana fall är fullmaktsgivaren ensam beslutsfattare. Fullmaktsgivaren kan ibland anses vara ur stånd att ha hand om vissa av sina ekonomiska angelägenheter t.ex. handel med värde- papper och fastighetstransaktioner, medan han eller hon fortfarande har tillräcklig beslutsförmåga för att sköta vardagliga ekonomiska frågor. Om en bedömning resulterar i att fullmaktsgivaren i huvud- sak saknar beslutsförmåga inom ramen för de angelägenheter fram- tidsfullmakten avser, träder framtidsfullmakten dock i kraft inom hela det område som den anvisar. En annan sak är att fullmäktigen och fullmaktsgivaren då har konkurrerande behörighet i vissa avse- enden. Som framgår av avsnitten B 6.2.1 och 6.2.4 kan en framtidsfull- makt, trots det ovan anförda, träda i kraft vid olika tillfällen under förutsättning att det går att dra en skiljelinje mellan de olika ange- lägenheter som framtidsfullmakten är avsedd att täcka. En sådan gräns bör kunna dras mellan ekonomiska och personliga angelägen- heter, i den mån framtidsfullmakten ger behörighet inom båda om- rådena. Exempelvis kan fullmaktsgivaren bedömas vara varaktigt oför- mögen att ha hand om sina ekonomiska angelägenheter men alltjämt kapabel att fatta beslut i personliga sådana, t.ex. frågor om var han eller hon skall bo. – Angående gränsdragningen mellan ekonomiska och personliga angelägenheter hänvisas till motivtext till 11 kap. FB. Av andra stycket framgår att en framtidsfullmakt kan upprättas av den som har fyllt . Att den som upprättar fullmakten har upp- nått erforderlig mognad är av avgörande betydelse för ställningsta- gandet att en åldersgräns bör sättas. Något behov av att medge per- soner under att upprätta framtidsfullmakter finns knappast annat än helt undantagsvis. 1 kap. 2 § I allmänmotiveringen har bestämmelsen berörts i avsnitt B 6.2.1. Av första stycket framgår att framtidsfullmakten kan avse såväl ekonomiska som personliga angelägenheter. Till den senare katego- rin hör forskning på person. Vidare anges att ett krav som uppställs är att det klart skall framgå att den har verkan efter den tidpunkt som anges i 1 §. Bestämmelsen syftar till att närmare särskilja framtids- fullmakter från sådana fullmakter som bara har verkan när fullmakts- givaren alltjämt har beslutsförmåga. En hänvisning kan finnas till den varaktiga beslutsinkompetensens inträde så som denna har formulerats i 1 §. Andra tydliga hänvisningar bör också kunna godtas. Åtgärder inom hälso- och sjukvården ingår principiellt i hand- havandet av en fullmaktsgivares personliga angelägenheter. För att sådana åtgärder skall omfattas av ett förordnande i en framtidsfull- makt skall dock enligt andra stycket krävas att detta uttryckligen an- ges i framtidsfullmakten (se även förslaget till 11 kap. 3 § FB och avsnitt B 6.2.7). Har en sådan precisering gjorts, får den betydelse också för framtidsfullmäktigens behörighet i vissa fall att lämna sam- tycke till forskning (se t.ex. författningskommentaren till 21 § etik- prövningslagen). 1 kap. 3 § Av bestämmelsen framgår att en fullmäktig i en framtidsfullmakt inte kan ges sådan behörighet som anges i den föreslagna 11 kap. 6 § FB. Därmed kan fullmaktsgivaren inte förordna en fullmäktig att företräda honom eller henne i vissa strikt personliga angelägenheter (se vidare författningskommentaren till nämnda lagrum). I avsnitt B 6.2.7 har närmare kommenterats varför det bör råda kongruens mellan generella förordnanden i framtidsfullmakter och icke inskränkta godmanskap enligt den föreslagna 11 kap. 2 § FB (11 kap. 4 § enligt gällande rätt). 1 kap. 4 § I paragrafen ges vissa formkrav för upprättande av framtidsfullmakter. En utförlig motivering har lämnats i avsnitt B 6.2.1. En framtidsfullmakt skall enligt första stycket upprättas skriftligt med två vittnen. Fullmaktsgivaren skall skriva under framtidsfull- makten i vittnenas samtidiga närvaro, alternativt intyga inför dem att han eller hon har skrivit under handlingen. Vittnena skall ha känne- dom om att det är en framtidsfullmakt de bevittnar och skall bekräfta handlingen genom sin underskrift (jfr 10 kap. 1 § ÄB). Vidare bör fullmaktsgivaren datera framtidsfullmakten. Eftersom framtidsfullmakter får anses vara en strängt personlig rättshandling, bör det inte accepteras förordnanden genom ställföre- trädare (motsvarande gäller beträffande testamenten, se s. 348 och förslaget till 11 kap. 6 § FB). Däremot kan, som nämnts i allmän- motiveringen, fullmaktsgivaren låta annan skriva hans eller hennes namn (jfr s. 233 f). Därvid blir naturligtvis vittnenas roll av stor betydelse. Vissa krav uppställs i andra stycket på vem som kan tas till vittne genom hänvisning till vad som gäller för upprättande av testamente enligt 10 kap. 4 § första stycket ÄB. Detta innebär att till testaments- vittne inte får tas den som är eller som p.g.a. psy- kisk störning saknar insikt om vittnesbekräftelsen. Inte heller får fullmaktsgivarens make eller någon som står i rätt upp- eller nedsti- gande släktskap eller svågerlag till honom eller henne eller är hans eller hennes syskon tas till vittne. I tredje stycket föreskrivs slutligen att inte heller den som anges som fullmäktig i framtidsfullmakten får vara vittne. 1 kap. 5 § Paragrafen, som har berörts i avsnitt B 6.2.1, behandlar olika krav som bör vara uppfyllda för att en framtidsfullmakt inte skall kunna ifrågasättas i efterhand. Det är följaktligen inte fråga om några form- krav för framtidsfullmaktens giltighet i sig (se även rekommenda- tionen om datering av framtidsfullmakten i 4 § första stycket). En orsak att ifrågasätta en framtidsfullmakts tillkomst kan vara att fullmaktsgivarens psykiska tillstånd varit sådant att han inte förstått handlingens innebörd. En underförstådd förutsättning för framtids- fullmaktens giltighet är nämligen att fullmaktsgivaren alltjämt har kvar sin rättshandlingsförmåga när han eller hon låter upprätta fram- tidsfullmakten. Inte sällan lär dock en fullmaktsgivare se särskild an- ledning att upprätta en framtidsfullmakt, om vederbörande vet med sig att han eller hon befinner sig i ett inledande stadium av en de- menssjukdom. Annan orsak att ifrågasätta en framtidsfullmakt kan vara att denna har tillkommit efter t.ex. tvång eller svek. I första stycket anges att vittnena på framtidsfullmakten bör an- teckna iakttagelser om fullmaktsgivarens hälsotillstånd och andra omständigheter som är av betydelse för framtidsfullmaktens giltig- het. Bestämmelsen har sin förebild i 10 kap. 2 § första stycket ÄB. Iakttagelser eller andra omständigheter av betydelse kan ha bäring på att fullmaktsgivaren, enligt vittnets uppfattning, har handlat med sunt och fullt förstånd och av fri vilja. En annan faktor kan vara att det funnits anledning att läsa upp den undertecknade framtidsfull- makten. Förhållandena i det särskilda fallet får betydelse för vad som bör antecknas. Utan att detta sägs särskilt är det naturligtvis lämpligt att vittnena även antecknar sin adress och de har bevittnat testamentshandlingen. Detsamma kan gälla anteckningar om vittne- nas yrken eller personliga kvalifikationer; har t.ex. någon med medi- cinsk utbildning bekräftat handlingen, kan eventuella nedtecknade iakttagelser om fullmaktsgivarens hälsotillstånd väga tungt. – Till- räckliga skäl har inte ansetts föreligga för att införa en motsvarighet till 10 kap. 2 § andra stycket ÄB om tilltro till vittnenas intygande. Enligt andra stycket bör till en framtidsfullmakt bifogas läkarintyg eller annan likvärdig utredning om fullmaktsgivarens hälsotillstånd. Särskilt när det i efterhand kan finns anledning att ifrågasätta full- maktsgivarens psykiska tillstånd, t.ex. för att denne lidit av någon form av störning, kan det finnas anledning för full- maktsgivaren att försäkra sig om att fullmaktshandlingen håller streck i omgivningens ögon. 1 kap. 6 § Bestämmelsen, som har berörts i avsnitt B 6.2.8, säger att en fram- tidsfullmakt inte skall kunna göras oåterkallelig. Således kan fram- tidsfullmakten återkallas av fullmaktsgivaren, under förutsättning att han har kvar sin rättsliga handlingsförmåga. Ännu sedan framtidsfullmakten har trätt ikraft kan det finnas an- ledning att ersätta t.ex. en olämplig fullmäktig. Detta förutsätter emellertid regelmässigt att andra än den beslutsinkompetente enskil- de agerar för att få fullmaktens verkningar att upphöra. Som fram- går av 19 § är remediet i sådana situationer anordnande av godman- skap (förvaltarskap) för den enskilde. Fullmaktsgivaren kan själv åstadkomma en prövning av om det finns behov av godmanskap, även om han anses sakna beslutsförmåga (se 18 §). 1 kap. 7 § Bestämmelser om återkallelse av framtidsfullmakter har berörts i av- snitt B 6.2.8. Första stycket motsvarar vad som anges i 16 § lagen (1915:218) om avtal och andra rättshandlingar på förmögenhetsrättens område (avtalslagen) beträffande återkallelse av en vanlig, skriftlig full- makt. För att framtidsfullmakten skall kunna återkallas i enlighet med vad som sägs i paragrafen fordras naturligtvis att fullmaktsgivaren har tillräcklig rättshandlingsförmåga för att ingå giltiga rättshandling- ar. Sak samma gäller en begäran om att fullmaktshandlingen skall åter- ställas. I paragrafens andra stycke anges att återkallelse kan åstadkommas gentemot tredje man genom att denne får ett särskilt meddelande med detta innehåll. Bestämmelsen svarar delvis mot 12 § andra stycket och 20 § avtalslagen. 1 kap. 8 § I första stycket hänvisas till regler i avtalslagen om återkallelse m.m. Av 17 § avtalslagen framgår att en fullmaktshandling kan förklaras kraftlös på talan av fullmaktsgivaren. I 19 § ges fullmaktsgivaren under vissa förutsättningar en skyldighet att meddela tredje man att fullmakt återkallats eller förklarats kraftlös vid påföljd att fullmakts- givaren annars inte äger åberopa upphörandet gentemot en godtro- ende tredje man. Enligt 20 § kan en fullmaktsgivare meddela fullmäk- tigen att denne bl.a. inte får göra bruk av fullmakten, vilket leder till att rättshandlingar som fullmäktigen företar mot en ondtroende tredje man inte blir gällande. En framtidsfullmakt uppfyller det krav på skriftlighet som uppställs i 27 § andra stycket avtalslagen för fullmakter att sluta avtal om köp, byte eller gåva av fast egendom. Fullmakter enligt nämnda lagrum återkallas exklusivt i enlighet med vad som anges i 16 § avtalslagen. De kan också förklaras kraftlösa i enlighet med vad som sägs i 17 § avtalslagen. Motsvarande bör gälla återkallelse av framtidsfullmakter i de delar som berör åtgärder med fast egendom. Innehållet i 16 § avtalslagen motsvarar vad som anges i 7 § första stycket i detta kapitel. Hänvisningar till de berörda bestämmelserna görs i andra stycket. 1 kap. 9 § I allmänmotiveringen har bestämmelsen kommenterats i avsnitt B 6.2.4. Av första stycket framgår att det är fullmäktigen som skall ta ställ- ning till när framtidsfullmakten träder i kraft. I praktiken lär det ofta finnas anhöriga eller myndigheter som ger fullmäktigen sådana signaler som krävs för att denne skall anse att det är aktuellt att ta ställning i frågan. Något särskilt anmälnings- eller prövningsför- farande i myndigheternas regi skall dock inte finnas. Förutsättningarna för att en framtidsfullmakt skall träda kraft framgår av 1 §. Det lär ofta vara svårt att avgöra för en lekman i vilka avseenden en mer generell framtidsfullmakt har trätt i kraft, inte minst om det är fråga om ett tillstånd som är under utveckling. I många fall lär dock framtidsfullmakten – i vart fall i ekonomiska angelägenheter – vara ämnad att ta vid i det skede då en redan befintlig fullmakt enligt avtalslagen upphör att gälla, varvid gränsdragnings- problemen bör kunna undvikas. Det kan tänkas att en tredje man som har att göra med en fullmäk- tig för en sådan person ser anledning att ifrågasätta om framtidsfull- makten verkligen har trätt i kraft, varvid han kan tänkas kräva ytter- ligare utredning om fullmaktsgivarens rättshandlingsförmåga i en viss fråga. Ett annat alternativ för tredje man är att vända sig direkt till fullmaktsgivaren. Visar det sig att fullmaktsgivaren – enligt tredje mans bedömning – har tillräcklig beslutsförmåga för att själv ingå rättshandlingen, lär tredje man också acceptera att den som utfärdat framtidsfullmakten låter sig företrädas med stöd av en vanlig full- makt enligt avtalslagen (gäller det andra områden än ren förmögen- hetsrätt kan avtalslagens regler om fullmakter vara analogt tillämp- liga, se Adlercreutz s. 147). Då krävs att fullmaktsgivaren upprättar en ny vanlig fullmakt för samma fullmäktig, om alltså inte ett så- dant förordnande redan finns enligt vad som sagts i föregående stycke. Tredje man har här att göra samma bedömning av den en- skildes rättshandlingsförmåga som redan enligt gällande regler måste företas inför olika typer av rättshandlingar (se t.ex. lagen [1924:323] om verkan av avtal, som slutits under påverkan av en psykisk stör- ning). Enligt den i andra stycket intagna bestämmelsen ges fullmäktigen behörighet att ta del av uppgifter om fullmaktsgivarens hälsotillstånd för att kunna effektuera fullmaktsförordnandet. Detta kan således ske oberoende av fullmaktsgivarens eget aktuella medgivande. Bestämmelsen ger inte stöd för att alla uppgifter om den enskildes hälsotillstånd kan lämnas ut, dvs. oavsett om de säger något om den enskildes avsaknad av rättslig handlingsförmåga eller ej. Detta följer av att uppgifterna måste behövas för att göra en bedömning av om kriterierna i 1 § är uppfyllda. Bestämmelsen förutsätts få sitt tillämpningsområde i situationer då fullmaktsgivaren är i ett sådant skick att han inte längre förmår lämna sitt medgivande till att uppgifter inhämtas av den utnämnde fullmäktigen. Det kan dock inte uteslutas att en fullmäktig utnyttjar framtidsfullmakten på ett illojalt sätt genom att begära ut sekretess- belagd information om den enskildes hälsotillstånd långt innan det finns fog för det. Att fullmaktsgivaren kan ha valt ut en fullmäktig med illojala ambitioner får dock anses vara en risk som fullmaktsgiva- ren normalt är beredd att ta. Uppgifterna bör kunna utlämnas i form av ett intyg (se avsnitt B 7.3.2). 1 kap. 10 § Enligt bestämmelsen, som har behandlats i avsnitt B 6.2.5, skall en fullmäktig uppfylla en underrättelseskyldighet gentemot så- väl fullmaktsgivaren som dennes make eller sambo och närmaste släktingar när fullmaktsgivaren av fullmäktigen bedöms vara i ett sådant tillstånd att framtidsfullmakten trätt i kraft. Underrättelse- skyldigheten skall även gälla framtidsfullmaktens innehåll. En full- maktsgivare som inte delar fullmäktigens bedömning ges då en möj- lighet att återkalla framtidsfullmakten, förutsatt att han eller hon har kvar sin rättsliga handlingsförmåga. Om fullmaktsgivaren och fullmäktigen således är oense om huru- vida framtidsfullmakten har trätt i kraft eller ej, kan olika tillämp- ningsproblem uppstå. Om fullmäktigen t.ex. vägrar att acceptera fullmaktsgivarens återkallelse med hänvisning till att fullmaktsgiva- ren saknar tillräcklig rättslig handlingsförmåga, kan han eller hon teoretiskt trots återkallelsen genomföra rättshandlingar med stöd av framtidsfullmakten.