sou · GSB392 · 2005-01-01 00:00:00 — Enligt första stycket första meningen skall trafikeringstillstånd ges om inte ett järnvägsföretag eller en annan verksamhetsutövare gör sannolikt att den avsedda trafiken i betydande mån skulle komma att skada förutsättningarna för att bedriva eller organisera redan etablerad järnvägstrafik. Bestämmelsen innebär att en redan etable- rad aktör kan påkalla en s.k. skadlighetsprövning. Prövningen, som görs av tillsynsmyndigheten, avser skada som kan uppkomma för redan etablerad linjebunden persontrafik på järnväg om annan sådan persontrafik ges tillstånd att konkurrera. Av första stycket andra meningen framgår dock att den som utför eller organiserar kommersiell trafik inte kan påkalla en skadlighetsprövning gentemot annan kommersiell trafik. Med kommersiell trafik avses sådan trafik som inte är upphandlad eller subventionerad av Riks- trafiken eller trafikhuvudmännen. En skadlighetsprövning är avgränsad till linjebunden person- trafik på järnväg som den eller de som påkallat skadlighetspröv- ningen bedriver. Skada som uppstår på t.ex. busstrafik skall således inte bedömas i en skadlighetsprövning. En konsekvens av att trafik ofta bedrivs i nätverk är att många järnvägsföretag och verksam- hetsutövare med auktorisation kan ha ett intresse av att påkalla en skadlighetsprövning, även sådana som bedriver verksamhet ganska långt från den aktuella nyetableringen. Påkallas ingen skadlighets- prövning skall tillsynsmyndigheten utfärda trafikeringstillstånd utan någon prövning. Bevisbördan beträffande trafikens skadlighet är placerad så att det är den som påstår att trafiken är skadlig som har att göra det sannolikt att förutsättningarna för denne att bedriva redan etable- rad trafik skadas i betydande mån. Skadan måste vara av viss storlek för att leda till att trafikeringstillstånd för ny trafik inte skall ges. Skadan som kan uppkomma är i första hand av företagsekonomisk art och hänsyn bör därför kunna tas till såväl ökade kostnader som minskade intäkter. Finansiella bindningar till följd av fordonsinne- hav bör dock inte få utgöra något bärande skäl vid en skadlighets- prövning. Om det finns möjlighet att förebygga eller minska skadan på trafikens förutsättningar, t.ex. genom justeringar i utbudet bör detta beaktas vid skadlighetsprövningen. Hänsyn bör även kunna tas till indirekt skada som uppkommer på annan trafik inom ramen för den skadelidandes utbud. Anledningen till detta är att framför allt trafikhuvudmännen även fortsättningsvis bör ges ett skydd för de delar av den egna trafiken som kan bidra till kost- nadstäckning för annan av dem bedriven och transportpolitiskt angelägen trafik. Skadan måste dock även i detta fall vara bety- dande. Bestämmelsen i andra stycket är ett undantag från huvudregeln i första stycket och stadgar att oavsett vad som sägs i första stycket skall trafikeringstillstånd ges om en avsevärt bättre trafikförsörj- ning därigenom skulle uppnås. Bestämmelsen innebär således att tillsynsmyndigheten har möjlighet att ge ett trafikeringstillstånd även om förutsättningarna för en aktör att bedriva redan befintlig trafik skadas i betydande mån. Det som avses är när ett nytt trafik- upplägg kan bedömas tillgodose resenärernas behov på ett betydligt bättre sätt än den redan etablerade tågtrafiken kan. Exempel på tillfällen då tillstånd kan ges enligt undantaget är när den etablerade aktören inte utför sådan trafik som svarar mot efterfrågan. Vidare kan den nye aktörens linjesträckning och planerade hållplatser innebära att nya förbindelser upprättas mellan olika orter vilket kan medföra att ett stort antal resenärer på det sättet slipper tidsödande byten. Den nya aktören kan även vilja satsa på högre komfort och kvalitet eller utföra trafik med väsentligt lägre priser eller betydligt snabbare trafik. 5 kap. 4 § Av paragrafen framgår inledningsvis att ett tillstånd gäller tills vidare. Tillståndshavaren skall utföra eller organisera trafik i enlig- het med tillståndet. Efter ansökningstillfället kan emellertid för- hållandena ändras på olika sätt och den planerade trafiken kan be- höva utökas eller på annat sätt förändras. Smärre justeringar från det redan prövade trafikupplägget bör dock inte medföra någon ny Ett tillstånd får återkallas om tillståndshavaren på ett väsentligt sätt har åsidosatt ett villkor enligt 2 § andra stycket eller om det inte används. 5 kap. 5 § I paragrafen görs undantag från rätten att utföra och organisera persontrafik på fristående järnvägsnät som är avsedda att enbart användas för persontransport i stads- och förortstrafik, såsom t.ex. det järnvägsnät som utgör. Undantag görs även för sådan privatägd järnvägsinfrastruktur som endast används av ägaren till järnvägsinfrastrukturen för egen godstrafik. I dessa fall avgör infrastrukturförvaltaren vem som får bedriva eller organisera trafik. En motsvarande bestämmelse för godstrafik finns i 8 §. 5 kap. 6 § Regeringen ges enligt första stycket rätt att beträffande ett särskilt infrastrukturprojekt föreskriva undantag från bestämmelserna om rätten att bedriva eller organisera trafik om projektet helt eller del- vis finansierats av annan än stat eller kommun och ett särskilt trafikupplägg var en förutsättning för denna finansiering. Bestäm- melsen är nödvändig för att staten skall kunna uppfylla avtal man slutit, t.ex. beträffande , eller önskar att sluta i fall där infrastrukturen helt eller delvis finansieras av privata aktörer. I andra stycket bemyndigas regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, tillsynsmyndigheten att meddela före- skrifter om tillståndsprövningen och villkor enligt 2 § andra stycket. 5 kap. 7–8 §§ Paragraferna motsvarar nuvarande 5 kap. 3 och 4 §§ järnvägslagen. Ändringarna i 7 § är endast språkliga. 6 kap. 3 § Ordet transporter har ersatts med ordet trafik. 6 kap. 22 § Första stycket motsvarar i huvudsak nuvarande 6 kap. 22 § järn- vägslagen (2004:519). En skillnad föreligger dock i att det anges att trafikeringsavtalet skall träffas mellan infrastrukturförvaltaren och järnvägsföretaget. I nuvarande bestämmelse stadgas att infrastruk- turförvaltaren även kan träffa avtal med den som har auktorisation. Övervägande i denna del finns i avsnitt 3.2.2. Andra stycket är nytt och motsvarar artikel 5.2 i CUI. I bestäm- melsen anges vilka uppgifter som trafikeringsavtalet skall innehålla. En sådan reglering saknas i nuvarande lag. De uppgifter som anges i andra stycket regleras dock i huvudsak i det trafike- ringsavtal som träffar med trafikutövaren. 6 kap. 23 § Paragrafen är ny och motsvarar delar av artikel 6.2 och 6.3 i CUI. Bestämmelsen stadgar diverse skyldigheter som åligger järnvägs- företaget. Av 24 § 3 framgår att infrastrukturförvaltaren får häva avtalet om järnvägsföretaget uppenbarligen har åsidosatt någon av skyldigheterna i 23 §. Av 28 § framgår emellertid att parterna får komma överens om villkor som avviker från 24 § 3. 6 kap. 24 § Paragrafen är ny och motsvarar i princip artikel 7.2 i CUI. I para- grafen anges i vilka fall infrastrukturförvaltaren får häva trafike- ringsavtalet. Artikel 7.2 innehåller ytterligare en grund för hävning, nämligen om järnvägsföretagets personal eller fordon inte uppfyller gällande säkerhetskrav. För det fall sådana krav inte uppfylls torde infrastrukturförvaltaren emellertid kunna häva avtalet med stöd av 26 §, som stadgar att en part kan häva avtalet om motparten uppen- barligen har åsidosatt någon skyldighet som avser säkerhet för person eller egendom. Parterna har visserligen rätt att komma överens om villkoren för att utöva denna rätt. Av 2 kap. 3 § framgår dock att fordon skall vara av sådan beskaffenhet att skador till följd av verksamheten förebyggs och i 5 § samma kapitel stadgas att an- litad personal skall uppfylla vissa krav. Enligt 19 kap. 5 § kan ett tillstånd återkallas om förutsättningarna för tillståndet inte längre uppfylls. Infrastrukturförvaltaren skulle därefter kunna häva avtalet med stöd av 24 § 1. Tilläggas kan att det enligt 18 kap. 1 § är straff- bart att uppsåtligen eller av grov oaktsamhet anlita eller använda personal och fordon som inte uppfyller kraven i 2 kap. 3 och 5 §§. Av 28 § framgår att parterna får komma överens om villkor som avviker från bestämmelserna i 24 § 2 och 3. 6 kap. 25 § Paragrafen är ny och motsvarar artikel 7.3 i CUI. 6 kap. 26 § Paragrafen är ny och motsvarar artikel 7.4 i CUI. 6 kap. 27 § Paragrafen är ny och motsvarar artikel 7.5 i CUI. Av bestämmelsen framgår att den part som hävt avtalet enligt 24–26 §§ har rätt till ersättning för den skada han därigenom lider. Motparten går dock fri från ansvar om han kan visa att skadan inte orsakats genom hans fel eller försummelse. Av 28 § framgår att parterna får komma överens om villkor som avviker från denna bestämmelse. Parterna kan t.ex. avtala om vad skadeståndet skall omfatta. 6 kap. 28 § Paragrafen är ny och motsvarar artikel 7.6 i CUI. Av paragrafen framgår att bestämmelserna i 24 § 2 och 3 samt 27 § är dispositiva. 6 kap. 29–31 §§ Paragraferna motsvarar nuvarande 6 kap. 23–25 §§ järnvägslagen. Vissa språkliga ändringar har gjorts i 29 §. Gemensamma bestämmelser om järnvägstransport I detta kapitel, som är nytt i järnvägslagen (2004:519), finns gemensamma bestämmelser om transport med järnväg, tunnelbana och spårväg. Den inledande bestämmelsen och bestämmelserna om tillämp- ningsområde, transportörer och faktiska transportörer samt om särskilda dragningsrätter (1, 2, 4–8 och 16 §§) är i huvudsak nya. Övervägandena till regleringen om transportörer och faktiska transportörer finns i avsnitt 4.5.2. Övriga bestämmelser är hämtade, med vissa sakliga ändringar som kommenteras nedan, från 1 kap. järnvägstrafiklagen (1985:192). I de delar där bestäm- melserna är oförändrade är förarbetena till järnvägstrafiklagen fortfarande i stora delar relevanta. Enligt förslaget skall transportören, och inte längre infrastruk- turförvaltaren (järnvägen), bära ansvaret för skador som drabbar resande och godstransportkunder. Övervägandena i denna del finns i avsnitt 4.5.2. Denna ändring kommenteras inte ytterligare nedan. Ordet befordran i skilda böjningsformer har bytts ut mot termen transport som i stor utsträckning numera används i övrig transporträttslig reglering. Någon ändring i sak är inte avsedd. 8 kap. 1 § Av paragrafen följer att bestämmelserna i 8 kap. som huvudregel är gemensamma för 9–13 kap. Med transport med järnväg förstås transport som sker på svenska järnvägsspår eller på svensk tågfärja. Bestämmelserna gäller därmed även för internationell järnvägs- transport, dvs. en transport till eller från utlandet. Enligt 9 kap. 1 §, 10 kap. 1 §, 11 kap. 1 § och 12 kap. 1 § skall bestämmelserna i 9– 12 kap. dock endast i undantagsfall tillämpas på internationell transport. Ett undantagsfall avser transport till eller från utlandet som inte är underkastad . Ett annat undantagsfall, av större praktisk betydelse, är att transporten visserligen omfattas av COTIF men fördraget inte innehåller någon materiell reglering av den uppkomna tvistefrågan utan direkt eller genom allmänna lag- valsregler utpekar intern svensk rätt som tillämplig. Det bör upp- märksammas att även en skada som har inträffat ombord på en svensk tågfärja utanför svenskt territorium anses ha inträffat inom . 8 kap. 2 § I paragrafen anges i vilken utsträckning bestämmelserna i 8 kap. är tillämpliga. Tillämpningsområdet för de allmänna bestämmelserna i 8 kap. har ändrats i förhållande till 1 kap. 1 § järnvägstrafiklagen genom att de allmänna bestämmelserna för ansvar i annat fall än vid transport har skiljts ut och finns i 14 kap. Bestämmelsen i första stycket skall ses i samband med 1 §. I först- nämnda bestämmelse regleras frågan om kapitlets tillämplighet på sådan internationell järnvägstransport som omfattas av bihangen A () och B () till COTIF. Bestämmelserna i dessa bihang är inkorporerade i 13 kap. Bestämmelser i 8 kap. skall tillämpas på sådan internationell transport endast om inte annat följer av 13 kap. Av andra stycket framgår att bestämmelserna i kapitlet också gäller för transport med tunnelbana och spårväg. Enligt tredje stycket skall 8–12 kap. inte tillämpas på brevbeford- ran med järnväg. Bestämmelsen motsvarar vad som gäller en- ligt 1 kap. 1 § tredje stycket järnvägstrafiklagen. Det innebär att parterna fritt får avtala om villkoren för brevbefordran med järn- väg. 8 kap. 3 § Första stycket första meningen uttrycker den tvingande natur som bestämmelserna i 8–13 kap. har. Bestämmelsen gäller enbart till förmån för resande eller för avsändare eller mottagare av gods. Detta innebär att bestämmelserna bland annat är dispositiva vad avser det inbördes förhållandet mellan olika transportörer och faktiska transportörer. Ett avtal mellan sådana parter får dock inte ha negativa konsekvenser för resande eller godstransportkunderna. I första stycket andra meningen anges vissa undantag från bestäm- melsernas tvingande natur såvitt gäller godstransporter enligt 11 kap. I andra stycket regleras rätten att sluta skiljeavtal. Bestämmel- serna i paragrafen motsvarar 1 kap. 2 § järnvägstrafiklagen. 8 kap. 4 § Av bestämmelsen, som är ny, följer en presumtion att den som sluter transportavtal med en resande enligt 9, 10 eller 13 kap. skall anses som transportör (begreppet transportör är förklarat i 1 kap. 4 §). Detta skall anses vara fallet om den som sluter transport- avtalet med den resande inte visar att transportavtalet slöts för någon annans räkning. Om detta visas skall den för vars räkning avtalet slöts anses vara transportör. Följden av att någon anses vara transportör är att denne har ett ersättningsansvar enligt 9, 10 och 13 kap. En utgångspunkt vid bedömningen av om det är visat att en viss person inte uppträtt i eget namn och därmed inte är transportör är på vilket sätt försäljningen ägt rum och vad den resande därmed hade anledning att förvänta sig. 8 kap. 5 § Paragrafen innehåller bestämmelser om en transport som på grund av ett och samma transportavtal utförs av flera transportörer efter varandra. I första stycket behandlas sådana transporter av resande och i andra stycket sådana transporter av gods, inskrivet resgods och fordon, som transporteras i samband med transport av resande. Enligt den nya bestämmelsen i första stycket är den transportör som det enligt persontransportavtalet åligger att fullgöra transporten på järnvägsinfrastrukturen där olyckan sker ensam an- svarig för det fall en resande dödas eller skadas eller när egendom som den resande bär på sig eller har med sig som handresgods skadas eller förloras. Av andra stycket framgår att varje sådan transportör är ansvarig för transporten i dess helhet. Det är alltså fråga om solidariskt ansvar, se även 7 §. Bestämmelsen i detta stycke motsvarar bestäm- melserna i 3 kap. 32 § och 4 kap. 1 § andra stycket järnvägs- trafiklagen med den skillnaden att ansvaret för transportören enligt den föreslagna bestämmelsen inträder först när han tar emot godset, det inskrivna resgodset eller fordonet. När en transport utförs av flera efterföljande transportörer skall enligt och (artiklarna 3 a och 38 i samt 3 a och 26 i ) varje transportör genom att ta emot resgodset med resgods- beviset, fordonet med transportdokument eller godset med frakt- sedel bli part i transportavtalet, i enlighet med villkoren i nämnda transportdokument, och ta på sig de skyldigheter som följer av detta. Denna konstruktion innebär en avvikelse från principerna om att allmänna regler om hur avtal ingås gäller även vid transport av resgods, fordon och gods med järnväg. Jag har emellertid valt att inte låta denna oklarhet komma till uttryck i järnvägslagen. Enligt järnvägslagen blir även vid en transport som utförs av flera transportörer efter varandra varje transportör part i transport- avtalet redan när avtalet sluts, se förslaget till 11 kap. 2 §, medan ansvaret inträder först vid emottagandet av föremålen. 8 kap. 6 § Bestämmelsen är ny. Den beskriver transportörens och den faktiske transportörens respektive ansvar (begreppen transportör och faktisk transportör förklaras i 1 kap. 4 §). I första stycket anges uttryckligen att om transporten helt eller delvis utförs av en faktisk transportör så är bestämmelserna om ansvar i 8–13 kap. tillämpliga som om transportören själv utfört transporten. Detta innebär exempelvis att transportören blir obe- gränsat ansvarig enligt 10 § om den faktiske transportören har orsakat skadan uppsåtligen eller genom grov vårdslöshet. Av be- stämmelsen i första stycket framgår även att den faktiske transportören enbart svarar för sin del av transporten. Av andra stycket följer att den faktiske transportören ansvarar enligt samma, i princip tvingande, ansvarsbestämmelser som transportören. De bestämmelser om ansvar som gäller även för den faktiske transportören är de i 8 kap. 7–12 §§, 9 kap. 2–5 §§, 11 kap. 22–30 §§ och 13 kap. (bestämmelserna om ansvar i och ) samt de bestämmelser om ansvar vid transport av inskrivet resgods och fordon som finns i och som enligt 10 kap. skall tillämpas även vid inrikes transport. Bestämmelsen om ansvar i 11 kap. 14 § reglerar inte transportöransvaret (dvs. transportörens ansvar för att gods som har tagits emot till transport lämnas ut i rätt tid och i den mängd och det skick i vilket det togs emot) och är därför undan- tagen. Om inte annat anges, såsom t.ex. i 8 kap. 14 §, gäller övriga bestämmelser i 8–13 kap. endast för transportören. Om den faktiske transportören utför handlingar enligt dessa bestämmelser skall det anses som han gör det på uppdrag av transportören. Av tredje stycket följer att ett krav eller påtalande av fel som framställs mot endera av transportören eller den faktiske transpor- tören även får verkan mot den andre. Detta innebär till exempel att ett preskriptionsavbrott mot den ene får verkan även mot den andre. 8 kap. 7 § Bestämmelserna i paragrafen är nya. De skall ses i samband med 5 § andra stycket och 6 § första och andra styckena. Första och andra styckena reglerar transportörernas och de faktiska transportörernas gemensamma ansvar. I förtydligande syfte finns i tredje stycket en bestämmelse att det tvingande transportansvaret mot en skadelidande inte hindrar transportörerna och de faktiska transportörerna att träffa interna regressavtal. 8 kap. 8 § Bestämmelsen är ny. I paragrafen behandlas åtaganden och andra handlingar som görs av antingen transportören eller den faktiske transportören och i vilken utsträckning sådana handlingar binder även den andre av dem. Bestämmelsen gäller såväl vid transport av resande, inskrivet resgods och fordon (som transporteras i sam- band med transport av resande) som vid godstransport. Enligt första stycket blir inte den faktiske transportören bunden av åtaganden som görs av transportören, medan det enligt andra stycket är tvärtom avseende åtaganden som görs av den faktiske transportören, dvs. ett sådant åtagande kan åberopas gentemot så- väl transportören som den faktiske transportören. Enligt tredje stycket skall motsvarande gälla även andra handlingar av transportören eller den faktiske transportören som stärker mot- partens rättsliga ställning enligt villkoren för transporten. Till exempel bör en uppgift som har bekräftats av den faktiske transportören i fraktsedeln få bevisverkan även mot transportören medan en sådan handling av transportören endast får bevisverkan mot denne (se förslagen till 11 kap. 8 och 9 §§ järnvägslagen). 8 kap. 9 § I paragrafen regleras transportörens s.k. principalansvar och när vållande hos någon annan än transportören själv skall tillräknas transportören. Bestämmelsen motsvarar 1 kap. 4 § järnvägstrafik- lagen. I förtydligande syfte har dock en andra mening lagts till som anger att en förvaltare av den järnvägsinfrastruktur på vilken transporten utförs skall anses som en person som transportören anlitar för utförande av transporten (att detsamma gäller en faktisk transportör framgår tydligt av paragrafen sedd tillsammans med definitionen i 1 kap. 4 §). Transportörens ansvar omfattar också personer som är anställda hos infrastrukturförvaltaren eller den faktiske transportören eller uppdragstagare åt dessa. Övervägan- dena finns i avsnitt 4.5.2. 8 kap. 10 § Enligt paragrafen skall varken bestämmelserna om grunderna för skadeståndets beräkning eller bestämmelserna om beloppsmässig begränsning av skadeståndets storlek tillämpas när skadan har orsa- kats uppsåtligen eller genom grov vårdslöshet av transportören eller hans anställda eller medhjälpare (jfr det kvalificerade vållandet i artiklarna 48 i och 36 i ). Bestämmelsen motsvarar 1 kap. 7 § järnvägstrafiklagen. 8 kap. 11 § Paragrafen innehåller en bestämmelse av innebörd att den ansvars- reglering som föreskrivs i 8–13 kap. skall vara exklusivt tillämplig på skadefall som omfattas av dessa kapitel, även när ersättnings- anspråk med anledning av skadefallet grundas på rättsregler utanför järnvägslagen. Bestämmelsen motsvarar 1 kap. 8 § järnvägstrafik- lagen. 8 kap. 12 § Paragrafen innebär att transportörens anställda och andra med- hjälpare som transportören svarar för enligt 9 § kan åberopa reglerna i järnvägslagen om förutsättningar för och begränsningar av ansvar. Syftet med dessa bestämmelser är att förhindra att en skadelidande skall kunna gå runt de regler om ansvarsfrihet och begränsning av skadeståndsansvaret (vari ingår bestämmelser om preskription och reklamation) som finns i järnvägslagen genom att väcka talan direkt mot anställda och andra medhjälpare. I fråga om krav mot transportörens anställda eller medhjälpare som avser skadestånd för brott gäller preskriptionslagens bestämmelser (prop. 1983/84:117 s. 43 f). Paragrafen motsvarar 1 kap. 9 § järn- vägslagen. 8 kap. 13 § I paragrafen finns särskilda bestämmelser om preskription för ford- ringar på ersättning enligt 9–12 kap. Bestämmelserna motsvarar 1 kap. 5 § järnvägstrafiklagen. Orden fordon som transporteras i samband med transport av resande har lagts till i första och andra styckena till följd av att det föreslås att det skall finnas särskilda bestämmelser om transport av sådana fordon. Paragrafen är inte tillämplig på skadeståndsfordringar eller andra fordringar på grund av transportavtal som omfattas av 13 kap. De preskriptionstider som gäller för olika slag av fordringar enligt 13 § motsvarar visserligen i princip bestämmelserna härom i 13 kap. I 13 kap. finns dock särskilda regler om uppehåll i preskriptionstiden när ett utomprocessuellt ersättningskrav har framställts. En annan skillnad är att 13 kap. inte innehåller något undantag från de sär- skilda järnvägsbestämmelserna om preskription såvitt avser ford- ringar på grund av brottsligt förfarande. 8 kap. 14 § Paragrafen innehåller forumbestämmelser. Dessa överensstämmer till sitt innehåll med 1 kap. 6 § järnvägstrafiklagen. Till skillnad från tidigare anges dock att bestämmelserna gäller även en talan mot en faktisk transportör. 8 kap. 15 § I paragrafen regleras bl.a. transportörens rätt att hålla kvar egen- dom som denne har i sin besittning med anledning av ett transport- avtal. Bestämmelsen motsvarar 1 kap. 10 § järnvägstrafiklagen. 8 kap. 16 § Bestämmelsen, som är ny, förklarar vad som avses med särskilda dragningsrätter (SDR) och anger vilken metod som skall användas när värdeförhållandet mellan SDR och svensk valuta skall bestäm- mas. Bakgrunden till bestämmelsen finns redovisad i avsnitt 2.6.3. 8 kap. 17 § I paragrafen erinras om att särskilda bestämmelser gäller för atom- skador. Bestämmelsen motsvarar 1 kap. 11 § järnvägstrafiklagen. 9 kap. Transport av resande Kapitlet är nytt i järnvägslagen (2004:519). I kapitlet finns bestäm- melser om transport av resande med järnväg, tunnelbana och spår- väg. Bestämmelserna har, med vissa sakliga ändringar, förts över från 2 kap. järnvägstrafiklagen (1985:192). I de delar där bestäm- melserna är oförändrade är förarbetena till järnvägstrafiklagen (bl.a. prop. 1983/84:117 med där gjorda hänvisningar) fortfarande rele- vanta.