sou · GSB336d2 · 2005-01-01 00:00:00 — Den förmögenhetsskatt som hänför sig till permanentbostaden ska därefter multipliceras med kvoten mellan tillgodoräknad skatte- reduktion för fastighetsskatt och den fastighetsskatt den skattskyl- dige har påförts för permanentbostaden. Resultatet utgör den skattereduktion som ska tillgodoräknas den skattskyldige. Det innebär att om fastighetsskatten reduceras med en tredjedel ska den del av förmögenhetsskatten som hänför sig till permanent- bostaden också reduceras med en tredjedel. Med andra ord, ju högre andel av fastighetsskatten som reduceras desto högre skatte- reduktion för förmögenhetsskatt. Metoden för att beräkna permanentbostadens andel av förmö- genhetsskatten gör att den som äger andra tillgångar får en högre skattereduktion än den som bara äger en permanentbostad med lika högt taxeringsvärde (prop. 2003/04:64 s. 21). Denna effekt uppstår på grund av att en del av fribeloppet vid förmögenhetsbeskatt- ningen går åt till de andra tillgångarna. Det blir därför bara en del av fribeloppet som dras av mot permanentbostadens taxeringsvärde jämfört med om permanentbostaden hade varit enda tillgången då SOU 2004:36 Beskattningen av småhus ju hela fribeloppet hade dragits av mot taxeringsvärdet. Denna effekt fick godtas enligt regeringen eftersom den som äger andra tillgångar utöver permanentbostaden betalar mer förmögenhets- skatt för permanentbostaden än den som inte har andra tillgångar. Metoden var dessutom att föredra av administrativa skäl (prop. 2003/04:64 s. 22). En annan effekt värd att nämna är den som uppstår i förhållande till dämpningsregeln. I vårt delbetänkande Egendomsskatter – Dämpningsregel för fastighetsskatten och sänkt arvsskatt (SOU 2003:3) föreslog vi en dämpningsregel för fastighetsskatten. Förslaget har genomförts och de nya reglerna trädde i kraft och tillämpas års taxering för småhus (prop. 2003/04:19, bet. 2003/04:SkU11, rskr. 2003/04:119, SFS 2003:1203). Dämpningsregeln innebär att om taxeringsvärdet på ett småhus höjs vid en fastighetstaxering, ska inte höjningen slå igenom direkt på uttaget av fastighetsskatt. Höjningen ska i stället fördelas lika mellan de år som återstår fram till nästa allmänna eller förenklade fastighetstaxering. Det innebär att en småhusägare betalar fastighetsskatt på hela taxeringsvärdet först . För de som omfattas av begränsningsregeln för fastighetsskatt leder inte höjda taxeringsvärden till höjd fastighetsskatt. De betalar nämligen av hushållsinkomsten i fastighetsskatt. Dämpningsregeln gör dock att den fastighetsskatt som de skulle ha betalat blir lägre, vilket i sin tur innebär att skattereduktionen blir lägre. Begränsningsreglerna för fastighetsskatt och förmögenhets- skatt är kopplade till varandra på så sätt att ju högre skattereduk- tion för fastighetsskatt desto högre skattereduktion för förmögen- hetsskatt. Denna koppling gör att skattereduktionen för förmö- genhetsskatt bli lägre med dämpningsregel än utan. Utan dämpningsregel hade de som omfattas av begränsnings- regeln för förmögenhetsskatt fått en högre skattereduktion. När förmögenhetsskatten ökar till följd av höjda taxeringsvärden kom- mer skattereduktionen för förmögenhetsskatt inte att öka i mot- svarande utsträckning. Det beror på att det dämpade taxeringsvär- det som utgör underlag för fastighetsskatten ligger till grund för beräkningen av skattereduktionens storlek. Det fulla taxeringsvär- det, som utgör underlag för förmögenhetsskatten, får alltså inte genomslag på beräkningen av skattereduktionens stor- lek. Beskattningen av småhus SOU 2004:36 Våra beräkningar visar dock att det rör sig om förhållandevis små skillnader i skattereduktion. I de allra flesta fall blir skattereduktion runt lägre på grund av dämpningsregeln. Den nu beskrivna effekten berördes inte i förarbetena till begränsningsregeln för förmögenhetsskatt. 17.7Problemet med att beskatta småhus Enligt våra direktiv ska vi pröva åtgärder för att begränsa antalet småhusägare som på grund av stigande taxeringsvärden kan bli skyldiga att betala förmögenhetsskatt. Att fler småhusägare får betala förmögenhetsskatt när taxeringsvärdena stiger är knappast märkligt. När taxeringsvärdena stiger förändras balansen mellan taxeringsvärden och fribelopp, dvs. fribeloppet hänger inte med upp. Det är därför inte förvånande att stigande taxeringsvärden förr eller senare lett till höjda fribelopp för att åter- ställa balansen och få ned antalet småhusägare som betalar förmö- genhetsskatt. Detta har också varit effektivt; åtminstone för och i vart fall till nästa fastighetstaxering. Stigande taxeringsvärden ökar inte bara uttaget av förmögenhets- skatt utan även uttaget av fastighetsskatt. En småhusägare som får börja betala förmögenhetsskatt på grund av stigande taxerings- värden får alltså betala mer i fastighetsskatt. Den som redan betalar förmögenhetsskatt får se båda skatterna öka. Kombi- nationen av fastighetsskatt och förmögenhetsskatt leder därför till att skatten på boendet blir hög. Som vi redogjort för i kapitel 8 är detta främst ett problem för småhusägare med låga eller normala inkomster som varit bosatta i områden där fastighets- priserna och taxeringsvärdena stigit kraftigt. 17.8Begränsningsregeln eller generella åtgärder? Vårt förslag: Småhus ska i fortsättningen tas av taxeringsvärdet. I förarbetena till lagen om skattereduktion för förmögenhetsskatt sägs att kombinationen av fastighetsskatt och förmögenhetsskatt i vissa fall leder till att skatten på boendet blir hög. Detta kan utgöra ett problem för hushåll med låga eller normala inkomster som varit bosatta i områden där fastighetspriserna och taxe- ringsvärdena stigit kraftigt. Det bör därför införas en begräns- ningsregel för förmögenhetsskatten som innebär att förmögen- hetsskatten på permanentbostaden i vissa fall kan reduceras (prop. 2003/04:64 s. 18 och bet. 2003/04:SkU26 s .7). Syftet med den nya begränsningsregeln för förmögenhetsskatten är alltså att lösa de problem som kombinationen av fastighetsskatt och förmögenhetsskatt skapar för hushåll med låga eller normala inkomster som bor i småhus med höga taxeringsvärden. Den nya begränsningsregeln för förmögenhetsskatt omfattar skattskyldiga som omfattas av lagen (2001:906) om skatte- reduktion för fastighetsskatt och som betalar förmögenhetsskatt för sin permanentbostad. Det innebär att skattskyldiga vars hus- hållsinkomst överstiger inte omfattas av den nya begränsningsregeln för förmögenhetsskatt. Enligt beräkningar utförda inom kommer cirka 20 000 skatt- skyldiga att tillgodoräknas skattereduktion för förmögenhetsskatt (prop. 2003/04:64 s. 25). I avsnitt 10.4 föreslår vi att spärrbeloppet i lagen om skatte- reduktion för fastighetsskatt (begränsningsregeln för fastighets- skatt) ska sänkas från av hushållsinkomsten. Det får till följd att gränsen för hushållsinkomsten automatiskt justeras . Gränsen för att över huvud taget komma i fråga för skattereduktion kommer därmed att gå vid i hushållsinkomst i stället för som vid . Skattskyldiga med en lägre hushållsinkomst än kommer med vårt förslag i princip inte behöva betala av hushållsinkomsten i fastighetsskatt för sin permanentbostad. Vårt förslag att utvidga begränsningsregeln för fastighetsskatt genom att sänka spärrbeloppet till av hushålls- inkomsten kommer givetvis att innebära att fler än tillgodo- räknas skattereduktion för fastighetsskatt. Det innebär i sin tur att fler skattskyldiga kommer att tillgodoräknas skattereduktion för förmögenhetsskatt. Beräkningar visar att ytterligare cirka 10 000 skattskyldiga kommer att tillgodoräknas skattereduktion för för- mögenhetsskatt, vilket gör cirka 30 000 skattskyldiga totalt. beräknas cirka 190 000 småhusägare betala förmö- genhetsskatt för en permanentbostad. Den nya begränsningsregeln för förmögenhetsskatt kommer alltså att omfatta av alla småhusägare som betalar förmögenhetsskatt för ett perma- nent småhus. Det bör innebära att regeln fångar in de hushåll där problemen är som mest framträdande och för dessa hushåll kom- mer regeln att leda till kraftiga förbättringar. Begränsningsregeln får därför anses vara en effektiv lösning på de problem som kombi- nationen av fastighetsskatt och förmögenhetsskatt skapar för hus- håll med låga eller normala inkomster och som bor i småhus med höga taxeringsvärden. Eftersom begränsningsregeln för förmögenhetsskatt löser pro- blemen för de hushåll som har svårast att klara av att betala skatten på sitt boende måste vi ställa oss frågan om vi behöver före- slå några ytterligare åtgärder eller om det är tillräckligt med begränsningsregeln. Vid utformningen av begränsningsregeln var utgångspunkten att minska de problem som kombinationen av fas- tighetsskatt och förmögenhetsskatt skapar för vissa hushåll. Vårt uppdrag är dock vidare än så eftersom uppdraget även omfattar andra förmögenhetsskattefrågor och dessutom en generell översyn av förmögenhetsskatten. Vårt förslag när det gäller förmögenhets- beskattningen av småhus kan därför inte ses isolerat utan måste tillsammans med övriga förslag skapa ett samlat förslag som är rim- ligt från de utgångspunkter som vårt uppdrag ges i direktiven. Det gäller bl.a. önskemålet om en så långt möjligt likformig beskatt- ning, de fördelningspolitiska aspekterna och målet att skapa ett regelsystem som är både enkelt och rättvist. I förarbetena till den nya begränsningsregeln för förmögenhetskatt påpekades dessutom att frågan om förmögenhetsskattens framtida utformning var föremål för våra överväganden och att begränsningsregeln därför fick betraktas som är en lösning i avvaktan på våra förslag (prop. 2003/04:64 s. 18 och bet. 2003/04:SkU26 s. 7). I avsnitt 16.10 behandlar vi den i direktiven särskilt utpekade frågan om beskattningen av marknadsnoterade aktier. Vårt förslag är att införa generell skatteplikt för marknadsnoterade aktier, dvs. utvidga skatteplikten till aktier som är marknadsnoterade utan att vara inregistrerade vid börs. För att mildra effekterna av en generell skatteplikt föreslår vi att marknadsnoterade aktier i fortsättningen ska värderas till av noterat värde. Med nämnda förslag och utan ytterligare åtgärder när det gäller småhus än begränsningsregeln för förmögenhetsskatt skulle marknadsnoterade aktier komma att värderas generösare än små- hus; marknadsnoterade aktier till av noterat värde och småhus till taxeringsvärdet. Med hänsyn till utgångspunkterna för vårt uppdrag skulle det inte vara rimligt. Vi anser att de problem som kombinationen av fastighetsskatt och förmögenhetsskatt skapar för hushåll med låga eller normala inkomster och som bor i småhus med höga taxeringsvärden bör lösas genom en åtgärd som generellt minskar småhusens betydelse för uttaget av förmögenhetsskatt. Eftersom åtgärden bör korre- spondera med vad som föreslås i fråga om marknadsnoterade aktier anser vi att värderingen av småhus ska sänkas till av taxeringsvärdet. Våra förslag beträffande marknadsnoterade aktier och småhus leder till olikformighet i värderingen i förhållande till andra till- gångsslag. Denna fråga tar vi upp i kapitel 18. I nästa avsnitt kommer vi att pröva om vårt förslag att sänka vär- deringen för småhus gör begränsningsregeln för förmögenhetsskatt obehövlig. 17.9Behövs begränsningsregeln om värderingen sänks? Vårt förslag: Lagen (2004:000) om skattereduktion för förmögenhetsskatt ska upphöra att gälla vid utgången av . Den upphävda lagen ska dock fortfarande gälla års taxeringar. När det gäller skatteuttaget på småhus föreslår vi att spärrbeloppet i lagen (2001:906) om skattereduktion för fastighetsskatt sänks från av hushållsinkomsten. Det innebär dels att skattskyldiga som får skattereduktion får större skattereduktion och att vissa skattskyldiga som inte omfattas av lagen kommer att kunna få fastighetsskatten reducerad. Denna åtgärd kommer att förbättra situationen för hushåll med låga eller normala inkomster som bor i småhus med höga taxeringsvärden och som har svårt att klara av att betala skatten på sitt boende. Dessutom föreslår vi att värderingen av småhus vid förmögenhets- beskattningen sänks till av taxeringsvärdet, vilket kom- mer att leda till ytterligare förbättringar för dessa hushåll. Frågan blir då om våra förslag gör begränsningsregeln obehövlig. Med nämnda förslag och våra förslag i övrigt på förmögen- hetsskatteområdet kommer i stort sett samtliga skattskyldiga som omfattas av begränsningsregeln för förmögenhetsskatt att få sänkt förmögenhetsskatt jämfört med dagens regler. visar dock att vissa av dessa skattskyldiga kan komma att få mindre skattehöjningar på grund av att vi föreslår generell skatteplikt för marknadsnoterade aktier. Det rör sig om skattskyldiga som äger marknadsnoterade aktier som är skattefria, t.ex. aktier på . Den nu beskrivna effekten är en logisk konsekvens av vårt sam- lade förslag. Vårt samlade förslag leder till att intäkterna från för- mögenhetsskatten för minskar från till två och . Av skattebortfallet på två och en halv miljarder kan hänföras till småhus, vilket innebär att de allra flesta småhusägarna får sänkt förmögenhetsskatt. För en småhusägare som äger marknadsnote- rade aktier som är skattefria kan dock den generella skatte- plikten för sådana aktier leda till höjd förmögenhetsskatt. Vi anser mot den nu angivna bakgrunden att den omständighe- ten att våra förslag skulle kunna innebära att vissa småhusägare får höjd skatt på grund av att de äger marknadsnoterade aktier i sig inte är skäl att behålla begränsningsregeln för förmögenhetsskatt. Syftet med begränsningsregeln är att reducera förmögenhetsskat- ten på permanenta småhus och inte på andra tillgångar och våra förslag minskar förmögenhetsskatten på småhus med . I det här sammanhanget bör det även nämnas att begränsnings- regeln för förmögenhetsskatt ger den som äger andra tillgångar en högre skattereduktion än den som inte äger några andra tillgångar än ett permanent småhus med lika högt taxeringsvärde. Den som utöver ett permanent småhus äger aktier på t.ex. Stockholms- börsens O-lista får dock anses ha större förmåga att betala skatten på sitt boende än den som inte äger några andra tillgångar utöver småhuset. Begränsningsregeln för förmögenhetsskatten är kopplad till begränsningsregeln för fastighetsskatt. Rätten till skattereduktion för fastighetsskatt och reduktionens storlek avgör om en skatt- skyldig också ska få skattereduktion för förmögenhetsskatt och i så fall med hur stort belopp. När det gäller fastighetsskatten finns det dessutom en dämpningsregel, som innebär att om taxeringsvärdet för ett småhus höjs ska inte höjningen slå igenom direkt på uttaget av fastighetsskatt utan i stället fördelas lika mellan de år som åter- står till nästa fastighetstaxering. Eftersom begränsningsregeln för förmögenhetsskatt är kopplad till motsvarande regel för fastighets- skatt bestäms storleken på skattereduktionen för förmögenhets- skatt på grundval av det dämpade taxeringsvärdet och inte på grundval av det fulla taxeringsvärdet som ligger till grund för utta- get av förmögenhetsskatt. Det gör att skattereduktionen för för- mögenhetsskatt blir något lägre jämfört om det fulla taxeringsvär- det legat till grund för beräkningen av skattereduktionens storlek. Sammanfattningsvis anser vi att våra förslag leder till kraftiga förbättringar för de hushåll som har svårast att klara av att betala både fastighetsskatt och förmögenhetsskatt på sitt boende och att det därför inte längre finns behov av en begränsningsregel för förmögenhetsskatt. Våra förslag leder dessutom till att regel- systemet blir enklare och rättvisare i förhållande till olika skatt- skyldigas skatteförmåga. Vi anser därför att begränsningsregeln för förmögenhetsskatt bör slopas. Våra förslag till ändringar i lagen (1997:323) om statlig förmögenhetsskatt föreslås träda i kraft . De nya bestämmelserna ska tillämpas första gången vid taxering. års taxering ska alltså småhus värderas till av taxeringsvärdet. Lagen om skattereduktion för förmögenhetsskatt ska därför upphöra att gälla vid utgången av . Den upphävda lagen ska dock fortfarande gälla års taxeringar. 18En enhetlig värderingsnivå för tillgångar och skulder För att skapa en enhetlig värdering i förmögenhetsbeskattningen föreslår vi att alla tillgångar och skulder värderas till av underlaget. Med detta får vi ett enklare system och en större lika- behandling mellan de tillgångar som ska tas upp till beskattning. Detta minskar möjligheter och motiv till skatteplanering. Vårt uppdrag omfattar en generell översyn av bestämmelserna om förmögenhetsskatt. Utgångspunkten ska vara att olika tillgångar så långt som möjligt ska behandlas likformigt i fråga om skatteplikt och värdering. Vi ska vidare särskilt uppmärksamma de fördel- ningspolitiska och statsfinansiella effekterna. Vidare ska vi ha som övergripande mål att försöka åstadkomma ett regelsystem för för- mögenhetsbeskattningen som är både enkelt och rättvist. Det är mot den nu angivna bakgrunden vi överväger en enhetlig värderingsnivå för tillgångar. Vi börjar med att redogöra för skill- nader i dagens värdering av olika tillgångar. Våra överväganden och förslag finns i avsnitten 18.4 och 18.5. Enligt 9 § lagen (1997:323) om statlig förmögenhetsskatt (SFL) ska tillgångar tas upp till marknadsvärdet om inte annat följer av 10–17 §§. Av bestämmelsen följer att huvudregeln är att tillgångar ska värderas till marknadsvärdet men att det finns en hel del undantag från denna huvudregel. Nedan lämnas en redogörelse för undantagen. En enhetlig värderingsnivå för tillgångar och skulder Enligt 10 § SFL ska fastigheter i tas upp till taxerings- värdet och fastigheter i utlandet till av marknadsvärdet. Utgångspunkten för fastighetstaxeringen är att taxeringsvärdet ska motsvara av en fastighets marknadsvärde. Privatbostadsrätter tas inte upp till marknadsvärdet utan i stället ska den skattskyldige ta upp ett värde som motsvarar dennes andel i privatbostadsföretagets behållna förmögenhet. Förmögenheten bestäms med utgångspunkt i taxeringsvärdet på företagets fastighet och med hänsyn till företagets övriga tillgångar och skulder. Detta följer av 11 § SFL. I 12 § SFL regleras värderingen av marknadsnoterade delägar- rätter och fordringsrätter, t.ex. aktier som är inregistrerade vid börs. Marknadsnoterade delägarrätter värderas till av noterat värde medan marknadsnoterade fordringsrätter ska tas upp till noterat värde. Marknadsnoterade fordringsrätter ska alltså i princip tas upp till marknadsvärdet. I 14 § SFL regleras värderingen av delägarrätter som inte är marknadsnoterade, t.ex. onoterade aktier, samt andelar i handels- bolag. Vid värderingen beaktas tillgångar och skulder i den juridiska personen respektive handelsbolaget i den omfattning som skulle ha gällt om tillgångarna och skulderna hade innehafts direkt av deläga- ren. Om tillgången eller skulden ingår i en rörelse hos den juridiska personen respektive handelsbolaget anses detsamma gälla för del- ägaren. Eftersom tillgångar som ingår i näringsverksamhet – före- tagstillgångar – inte är skattepliktiga innebär det normalt att t.ex. onoterade aktier i ett verkstadsföretag inte åsätts något värde. För tillgångar och skulder som ska beaktas gäller skatteplikt och värde- ring enligt vanliga bestämmelser. Enligt 15 § SFL ska livförsäkring tas upp till sitt på försäkrings- tekniska beräkningsgrunder framräknade värde, dvs. vad försäk- ringsbolaget minst skulle betala tillbaka till försäkringstagaren. Till detta värde ska försäkringstagarens andel av försäkringsrörelsens vinstmedel läggas – s.k. allokerad återbäring. Värderingen av livför- säkringar är med andra ord marknadsmässig. Livräntor och därmed jämförliga utbetalningar som är skatte- pliktiga ska tas upp till sitt nuvärde. Nuvärdet beräknas med hän- syn till marknadsräntan, det värde som förmånen motsvarar för och den bestämda eller beräknade tiden under vilken förmå- nen utgår. En enhetlig värderingsnivå för tillgångar och skulder Onoterad fordran som löper med ränta tas upp till sitt nominella belopp med tillägg för förfallen ränta. Om räntan är betydligt lägre än marknadsräntan tas fordran upp till sitt nuvärde. Även skulder värderas som huvudregel till marknadsvärdet. Det som gäller för värderingen av rätt till livränta och därmed jämför- liga utbetalningar gäller även för motsvarande skyldigheter och det som gäller för värderingen av onoterade fordringar gäller även för skulder. Förpliktelse på grund av marknadsnoterad option eller termin och därmed jämförlig förpliktelse tas upp till ett belopp som mot- svarar det noterade värdet på optionen, terminen eller den därmed jämförliga tillgången. De tillgångar som har en värdering som avviker från mark- nadsvärdet och som därmed avviker från värderingen av andra till- gångar är fastigheter, privatbostadsrätter och marknadsnoterade delägarrätter. Att fastigheter ska tas upp till taxeringsvärdet innebär ju att av marknadsvärdet tas upp till beskattning. Värde- ringen av privatbostadsrätter har inte kopplats till själva privat- bostadsrättens marknadsvärde vilket gör att det skattepliktiga vär- det är lägre än marknadsvärdet, t.ex. i stor- stadsregionerna. Å andra sidan kan värdet i vissa fall vara betydligt högre än marknadsvärdet, t.ex. i områden med låg efterfrågan. Marknadsnoterade delägarrätter, däribland aktier på Stockholms- börsens A-lista, ska tas av noterat värde, dvs. lägre än marknadsvärdet. Att onoterade aktier i rörelsedrivande bolag inte ges något för- mögenhetsvärde är egentligen inte en följd av en låg eller förmånlig värderingen utan är en konsekvens av att företagstillgångar är skattefria. 18.4Värderingsnivån för tillgångar och skulder Vårt förslag: Tillgångar och skulder ska i fortsättningen värde- ras till av marknadsvärdet eller av de andra värden som utgör utgångspunkt för dagens värdering av vissa tillgångar och skulder. I avsnitt 16.10.9 föreslår vi att marknadsnoterade aktier ska värderas till av noterat värde. Vi föreslår vidare i En enhetlig värderingsnivå för tillgångar och skulder avsnitt 17.8 att småhus i fortsättningen ska tas av taxeringsvärdet. Om övriga värderingsnivåer lämnas oförändrade skulle det leda till ökad olikformighet i värderingen, vilket i sin tur skulle leda till ökad snedvridning av investeringar, ökade horisontella orättvisor och ökat utrymme för skatteplanering. För att motverka dessa negativa konsekvenser bör samtliga skatte- pliktiga tillgångar värderas till av det värde som utgör utgångspunkt för värderingen. Ett ytterligare skäl för att införa en enhetlig värderingsnivå är att det skulle jämna ut vissa skillnader i dagens värdering. Med andra ord undanröja vissa olikformigheter och därmed minska de nega- tiva konsekvenserna av en olikformig värdering. Marknadsnoterade fordringsrätter ska tas upp till noterat värde medan av noterat värde ska tas upp för marknadsnoterade delägarrätter. Denna olikformighet försvinner med en enhetlig värderingsnivå. När det gäller finansiella instrument skulle dessutom en enhetlig värderingsnivå underlätta hanteringen av förmögenhetsskatten. Det är nämligen inte alltid helt klart om ett finansiellt instrument är en delägarrätt eller en fordringsrätt. Genom att värdera både mark- nadsnoterade delägarrätter och marknadsnoterade fordringsrätter till av noterat värde skulle det sakna betydelse för skat- teuttaget om ett skattepliktigt finansiellt instrument är en delägar- rätt eller en fordringsrätt. Det bör underlätta hanteringen. För att motverka skatteplanering är det vidare viktigt att skulder värderas på samma sätt som de tillgångar som skulderna är hänför- liga till. Annars blir skulderna mer värda än tillgångarna, vilket kan utnyttjas för skatteplanering. Om marknadsnoterade aktier värde- ras till av noterat värde medan skulder hänförliga till sådana aktier är avdragsgilla fullt ut kan lån tas upp för att köpa aktier i syfte att minska förmögenhetsskatten. Detta bör motverkas genom att värderingen av skulder följer värderingen av tillgångarna. Skulder och tillgångar bör därför värderas enhetligt.