sou · GSB33d5 · 2005-01-01 00:00:00 — Enligt 9 § första stycket 1 LVU upphör ett omhändertagande enligt nämnda lag om en ansökan om vård inte har gjorts i rätt tid, medan det i motsvarande regel i LVM krävs ett särskilt beslut av länsrätten för att omhändertagandet skall upphöra (jfr 18 § LVM). Någon grund för denna skillnad synes inte föreligga. Om en ansökan om vård enligt LVM inte inkommer i rätt tid, föreslår jag att omhändertagandet, i likhet med vad som gäller enligt LVU, automatiskt skall upphöra. Domstolens hanter- ing i dessa fall blir därmed densamma som den som gäller enligt LVU. Domstolen måste naturligtvis underrätta LVM- hemmet om att någon ansökan inte inkommit varvid omhänderta- gandet upphör att gälla. 16.9Kvarhållningsrätt på sjukhus m.m. 16.9.1Skyldighet att hindra patient att lämna sjukhus Förslag: När en klient inleder LVM-vården på sjukhus föreslås verksamhetschefen ha en skyldighet att vidta åtgärder för att hindra personen att lämna sjukhuset. Klienten skall kvarhållas i avvaktan på att denne kan överföras till LVM-hemmet. I likhet med får behandlingsinsatser inte vidtas mot patientens vilja. Enligt 24 § första stycket LVM skall tvångsvård inledas på sjukhus om förutsättningar för sjukhusvård är uppfyllda och det anses lämpligt med hänsyn till den planerade vården i övrigt. Bakgrunden till bestämmelsen är att klienten vid omhändertagandet ofta bedöms vara i dålig fysisk och psykisk kondition till följd av omfattande missbruk som pågått . Av 24 § tredje stycket framgår att verksamhetschefen får besluta att patien- ten skall hindras att lämna sjukhuset som behövs för att säkerställa att vederbörande kan föras över till ett LVM-hem. I propositionen klargörs att kvarhållningsrätten bör gälla under kortast möjliga tid (prop. 1987/88:147, s. 103). Lokutionen får besluta har medfört skiftande tillämpning inom hälso- och sjukvården: en del anser att uttrycket innebär en rätt för verksamhetschefen att använda sig av kvarhållningsrätten men däremot inte en skyldighet att vidta en sådan åtgärd (se även JO 1990/91 s. 218). Landstingens och de olika sjukvårdsinrättningar- nas varierande tillämpning av lagbestämmelsen om kvarhållnings- rätt i 24 § tredje stycket LVM är otillfredsställande, eftersom den kan försvåra verkställigheten av en länsrättsdom eller ett beslut om omhändertagande. Som departementschefen framhöll i förarbetena är det självklart att den som efter domstolsprövning ansetts behöva LVM-vård också måste få sådan vård (prop. 1987/88:147 s. 83). Det måste alltså finnas garantier för att den beslutade LVM-vården verkligen kan genomföras. Detta kan också ses som ett väsentligt rättsskydd för patienten, eftersom dennes vilja att avbryta en påbörjad abstinensbehandling inte så sällan är ett uttryck för den latenta ambivalens som kan finns hos den enskilde. Motivationen är inte statisk utan kan ändras , och detta gäller naturligtvis inte minst i inledningen av en behand- lingsperiod innan läget har stabiliserats för klienten. är det många sjukhusinrättningar som tillämpar regel- verket och kvarhåller patienten till dess det kan ske en betryggande överföring av klienten till LVM-institutionen. Beroendevården vid i är ett exempel på en sådan verk- samhet. finns det exempel på andra sjukhus där per- sonalen inte vidtar några aktiva åtgärder för att hålla kvar patienten utan snarare tillämpar den öppna dörrens princip med följd att patienten avviker innan polishandräckning har kunnat verkställas. Utformningen av 24 § tredje stycket (andra meningen) är till sin konstruktion fakultativ. Det föreligger dock ett starkt samhälls- och patientintresse av att patienten inte ges möjlighet att avvika. I den absoluta majoriteten av alla fall torde det inte vara svårt för personalen att förklara för patienten varför denne måste stanna kvar på sjukhus. Erfarenheterna från exempelvis tyder på detta. Mot denna bakgrund föreslår jag därför att verksamhetschefen alltid skall vidta åtgärder för att hindra en enskild patient som vill lämna sjukhuset. Patienten skall kvarhållas i avvaktan på att de praktiska arrangemangen kring återföring till LVM-institution kan verkställas. 16.9.2Klargörande av vad som avses med den sjukhusenhet där missbrukaren vårdas Förslag: I 24 § LVM klargörs att verksamhetschefens skyldighet enligt bestämmelsen inträder så snart vårdtagaren har förts till en sjukhusenhet. Som nämnts tidigare skall LVM-vården inledas på sjukhus om det behövs. Verksamhetschefen för den sjukhusenhet där missbruka- ren vårdas har enligt 24 § tredje stycket LVM en underrättelse- skyldighet gentemot socialnämnden eller föreståndaren för LVM- hemmet om klienten önskar lämna eller redan har lämnat sjuk- huset. JO har framhållit (JO 1993/94 s. 299) att detta begrepp kan tolkas på olika sätt när det gäller innebörden av ordet vårdas. Verksamhetschefens underrättelseskyldighet till socialnämnden och föreståndaren för LVM-hemmet är beroende av om begreppet vårdas förutsätter att det har skett ett intagningsbeslut av pati- enten för slutenvård eller om det räcker med att patienten har förts till sjukhus efter beslut om LVM-vård. Det är enligt min mening inte förenligt med det bakomliggande syftet med bestämmelserna om underrättelseskyldighet och kvar- hållningsrätt att patienten fritt kan lämna sjukhuset utan föregå- ende åtgärd från personalens sida enbart av det skälet att patienten ännu inte har blivit föremål för ett formellt beslut om intagning för sjukhusvård. JO uttalar i ovan nämnda ärende att den tolkning som getts åt stadgandet bl.a. av kan leda till en olycklig lagtillämpning och bestämmelsens utformning lämnar enligt JO öppet för olika tolkningar. Mot denna bakgrund är det därför väsentligt att det i lagtexten klart och tydligt framgår när förutsättningen för verksamhetsche- fens underrättelseskyldighet och därmed kvarhållningsrätt förelig- ger. 16.10Om sjukhusvård som inledning av LVM-vården Förslag: Hälso- och sjukvården skall tillhandahålla inledande medicinsk bedömning och sjukhusvård när så är nödvändigt. kan svara för uppgiften i de fall hälso- och sjukvården inte kan fullgöra sin uppgift. Kostnadsan- svar och andra frågor i samband därmed bör i första hand få sin lösning i samförstånd mellan och landstingen. bör få i uppdrag att följa utveck- lingen, särskilt med avseende på omfattning och kvalitet av in- satserna. LVM-vården skall inledas på sjukhus om förutsättningarna för sjukhusvård är uppfyllda och det anses lämpligt med hänsyn till den planerade vården i övrigt (24 § första stycket LVM). I den inle- dande fasen är sjukhusvård oftast liktydigt med abstinensbehand- ling (avgiftning). Abstinenssymtom kräver specialiserad vård. Av de drygt 1 000 klienter som blev intagna på LVM-hem var det dock bara 328 (32,) som inledde LVM-vistelsen med sjukhusvård, vilket är en betydligt lägre andel jämfört med första året efter nuvarande LVM:s ikraftträdande (). genomförde vecka 41/2003 (6–) en tvärsnittsräkning av samtliga klienter som var inskrivna vid LVM-hemmen.15 Ett stort antal av de klienter som 15 Med inskrivna inkluderas även klienter som avvikit (rymt) eller som var § 27-placerade. var inskrivna på LVM-hemmen blev intagna utan att ha genomgått någon sjukhusbaserad abstinensbehandling (tabell 16.7). Antal klienter som /2003 har inlett LVM-vården med sjukhusvård i form av abstinensbehandling eller som har genomgått sådant behandling på LVM-hemmet m.m. Antal som inlett LVM-vården med sjukhusvård i form av abstinensbehandling (avgiftning). Antal som före intagning på LVM-hemmet har varit föremål för medicinsk bedömning på sjukhus, men som inte har blivit inlagda. Antal som tagits in på LVM-hemmet utan föregående abstinensbehandling eller medicinsk bedömning på sjukhus. Antal klienter som har genomgått abstinensbehandling på LVM-hemmet. I förarbetena till LVM förutsågs att LVM-hemmen alltid måste kunna utföra viss hälso- och sjukvårdsverksamhet, eftersom det – alldeles oavsett landstingens möjlighet att ta emot vederbörande i ett akut skede – kan finnas klienter som inte vill genomgå absti- nensbehandling på sjukhus. Den enskilde kan i en sådan situation inte mot sin vilja transporteras till sjukhus för abstinensbehandling. Inom måste det alltid finnas en bered- skap för att ta emot sistnämnda klienter. Det har dock aldrig varit lagstiftarens intention att LVM-hem- men mer eller mindre regelmässigt skall behöva överta en uppgift som åvilar . Tvärtom måste det vara en självklar utgångs- punkt att tillhandahåller medicinsk bedömning och abstinensbehandling liksom annan medicinsk behandling. Det är uppenbart att många landsting i praktiken inte lever upp till det åtagande som de har för att erbjuda abstinens- och avgiftningsbe- handling. I den gemensamma kartläggning av avgiftningsbehov och platser som och genomförde visade enkätsvaren att av kom- munerna anser att det råder en brist på avgiftningsplatser. (1998–2002) har cirka 1 000 personer blivit intagna på LVM-hem, varvid andelen omhändertagna som nämnts har pendlat mellan 73 och Detta innebär att flertalet av klienterna har ett stort inledande behov av abstinensbehandling eller annan medicinsk be- dömning. Det innebär också att eftersom de inte kan erhålla nöd- vändig sjukhusbaserad abstinensbehandling, måste denna behand- ling i stället ombesörjas i samband med intagningen på LVM- hemmet. Dåvarande Socialberedningen framhöll i sitt slutbetänkande (SOU 1987:22), att om inledande sjukhusvård inte kan komma till stånd på sjukhus är det givetvis ett oavvisligt krav att den inte blir av sämre kvalitet än vad den skulle ha blivit om den i stället hade ägt rum på sjukhus (s. 349). I detta sammanhang kan nämnas, att SiS i en rapport som publicerades har betonat att ett säkert omhändertagande av klienten under avgiftning kräver att en läkare har gjort en bedömning av klientens vårdbehov samt att detta vårdbehov kan uppfyllas på ett patientsäkert sätt.16 Av sist- nämnda rapport framgår emellertid att SiS dels inte för- fogar över en sådan hälso- och sjukvårdsorganisation att en ome- delbar läkarundersökning kan ske vid ankomsten till LVM-hem- met, dels inte heller kan garantera den medicinskt kvalificerade vårdnivå som krävs för abstinensbehandling. SiS egen slutsats i rapporten är att nuvarande ordning då av klienterna kommer direkt till institutionen utan föregående läkarundersök- ning är således ej acceptabel. Även om jag utgår från att SiS kan vidta de åtgärder som krävs för att säkerställa att abstinensbehandlingen i SiS egen regi hand- läggs på ett patientsäkert och professionellt sätt anser jag att utvecklingen är allvarlig. Det är ett oeftergivligt krav att lands- tingen fullgör uppgiften att tillhandahålla erforderlig medicinsk vård. I allmänna råd rörande tillämpningen av LVM (SOSFS 1997:6) uttalas till exempel, att vissa uppgifter inom miss- brukarvården åvilar hälso- och sjukvården: en sådan uppgift är att svara för medicinsk avgiftning (exempelvis kortvariga insatser i abstinensfasen) och behandling av akuta psykiska komplikationer (s. 15). Regeringens nationella narkotikapolitiske samordnare har i sin första årsrapport till regeringen bland annat föreslagit, att den av regeringen utlovade förstärkningen till missbrukarvården särskilt inriktas på att stärka den specialiserade missbrukarvården, öka 16 SiS (2003): Avgiftning inom (, dnr 120-308-2003), s. 5. antalet avgiftningsplatser och att förstärka satsningarna på efter- vården.17 I avvaktan på att hälso- och sjukvårdens resurser inom missbru- karvården förstärks är det emellertid nödvändigt att SiS fortsätter att erbjuda vård i de fall det inte finns något sjukhus som har möj- lighet att ta emot patienten för inledande medicinsk bedömning och sjukhusvård. Jag förutsätter att kvaliteten på dessa insatser motsvarar insatser givna av hälso- och sjukvården. bör följa utvecklingen med avseende på kvalitet och omfattning av insatserna. En fråga som har uppkommit är hur kostnadsansvaret skall han- teras. Genom att det blir LVM-hemmet som tillhandahåller absti- nensbehandling vältras kostnaden för vården i praktiken över från till kommunen. SiS har, till följd av den förändring som fr.o.m. har skett i 3 § förordningen (1996:610) med instruktion för SiS, möjlighet att mot avgift utföra uppdrag åt kommuner och landsting i samband med bland annat avgiftning av missbrukare /---/.18 Därmed har LVM-hemmet möjlighet att debi- tera den kostnad som uppkommer till följd av att man på uppdrag av utför denna tjänst, förutsatt att ett sådant avtal har ingåtts mellan och det enskilda . Det är viktigt att sådana avtal verkligen också träffas så att bland annat frågan om kostnadsansvar därmed kan få sin lösning. Förslag: En proportionalitetsprincip införs i LVM med avse- ende på utövandet av de särskilda befogenheterna enligt 31–35 §§ LVM. Proportionalitetsprincipen innebär att en tvångsåtgärd i fråga om art, styrka, räckvidd och varaktighet skall stå i rimlig proportion till vad som står att vinna med åtgärden (se exempelvis prop. 1988/89:124 s. 26). Denna proportionalitetsprincip har i doktrinen ansetts vara så fundamental att den bör tillerkännas allmän giltighet inom förvaltningsrätten. Principen har också vunnit ett uttryckligt 17Mobilisering mot narkotika (2003): Rapport 2003. Den nationella narkotikapolitiske sam- ordnarens årsrapport – . 18SFS 2003:139, 3 §. erkännande i svensk rättspraxis, inte minst genom Europadom- stolens och rättstillämpning. Principen finns lag- fäst i bland annat regler om de straffprocessuella tvångsmedlen. I LVM finns inte någon proportionalitetsprincip. Däremot är principen inskriven i polislagen (1984:387), lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård och lagen (1991:1129) om rättspsykiatrisk vård. I propositionen om psykiatrisk tvångsvård och rättspsykiat- risk vård (prop. 1999/2000:44) anges att det i allmänna bestämmel- ser bör framgå att tvångs- och kontrollåtgärder till sin art, omfatt- ning och varaktighet skall anpassas till vad som är nödvändigt. Bestämmelser med denna innebörd finns numera i 2 a § LPT och 2 a § LRV, som båda trädde i kraft . I författnings- kommentarer till 2 a § LPT framhålls att det skall göras en rimlig avvägning mellan den nytta som tvångsåtgärderna kan ha för pati- enten i förhållande till det ingrepp i patientens självbestämmande och integritet som det innebär att patienten mot sin vilja får genomgå en viss behandling. Denna proportionalitetsregel gäller för tvångs- och kontrollåt- gärder under tvångsvård, alltså inte för frågan om vård enligt LPT eller LRV överhuvud taget är indicerad. Med tvångsåtgärd enligt dessa två lagar avses all tvångsanvändning, till exempel fastspän- ning, avskiljning från övriga patienter, kroppsvisitation och ytlig kroppsbesiktning. Det kan erinras om att det i 8 § PL föreskrivs att en polisman – med iakttagande av de grundläggande fri- och rättigheter som till- försäkras medborgarna i regeringsformen – skall ingripa på ett sätt som är försvarligt med hänsyn till åtgärdens syfte och övriga omständigheter. Om tvång måste tillgripas får detta endast ske i den form och den utsträckning som behövs för att det avsedda resultatet skall uppnås. Proportionalitetsprincipen innebär alltså i detta sammanhang att de skador och olägenheter som ingripandet kan medföra för ett motstående intresse inte får stå i missförhål- lande till syftet med ingripandet. Det måste föreligga en rimlig pro- portion mellan medel och mål. Ju mer allvarlig eller omfattande faran är, desto verkningsfullare medel måste polisen få lova att till- gripa. Men måste ingreppet anpassas efter den förelig- gande farans beskaffenhet. Behovsprincipen innebär att ett ingri- pande endast får ske när det är nödvändigt för den aktuella farans eller störningens avvärjande eller undanröjande. Nödvändig är bara en sådan åtgärd utan vilken det eftersträvade syftet inte kan nås.19 Vid inte minst betungande förvaltningsbeslut är proportionali- tetsprincipen av stor vikt för den enskilde medborgaren. Som fram- hållits ovan har principen ansetts vara så betydelsefull att den till- erkänts allmän giltighet inom förvaltningsrätten, oavsett om det särskilt anges i en särskild lag eller inte. När proportionalitetsprin- cipen infördes i RB ansåg emellertid departementschefen, att det skulle vara en fördel om principerna för tvångsmedelsanvändningen såvitt möjligt kommer till klart uttryck i lagstiftningen (prop. 1988/89:124 s. 27). Proportionalitetsregeln innebär alltså att skälen för ett ingri- pande eller någon annan tvångsåtgärd enligt LVM måste ställas i relation till de olägenheter som ingripandet innebär för den enskilde, exempelvis i fråga om självbestämmande och integritet. Regeln ger uttryck för att minsta möjliga tvång skall användas för att nå det avsedda syftet och innebär också en erinran om att tvånget får användas endast om syftet med åtgärden inte kan tillgo- doses genom mindre ingripande åtgärder. När proportionalitets- principen infördes i RB såg departementschefen, det som en fördel att de som skall tillämpa tvångsmedelsbestämmelserna har sin uppmärksamhet riktad på dessa frågor på ett annat sätt än genom hänvisning till mer eller mindre underförstådda rättsgrundsatser (prop. 1988/89:124, s. 27). Även om proportionalitetsprincipen gäller i princip vid all tvångsanvändning oavsett om det särskilt anges, anser jag att det bör införas en uttrycklig bestämmelse härom. Därigenom läggs det fast att utövandet av de i LVM angivna särskilda befogenheterna i 31–35 §§ i varje enskilt fall måste ske efter en prövning av om tvångsmedlet överhuvud taget behöver tillgripas med hänsyn till omständigheterna eller om syftet i stället kan tillgodoses genom någon annan, mindre ingripande åtgärd. En sådan prövning kan således leda till att man väljer ett annat, lindrigare tvångsmedel än det man först hade tänkt sig och den kan också leda till att man avstår från att utnyttja tvångsmedel om åtgärden skulle få skade- verkningar som inte är rimliga i förhållande till vad som skulle stå att vinna. 19 Se polisutrednings principbetänkande Polisen (SOU 1979:6 s. 294–295) som närmare redogör för innebörden av behovs- och proportionalitetsprinciperna. Att dessa båda allmänna grundsatser borde komma till uttryck i en ny polislag ansågs av flera remissin- stanser som närmast självklart, påpekades i specialmotiveringen (prop. 1983/84:111 s. 78). 16.12.1 Omhändertagande av otillåten egendom Förslag: Om sådan egendom påträffas som anges i 31 § första stycket LVM, skall det finnas en skyldighet att på LVM-hemmet omhänderta sådan påträffad egendom. I 31 § LVM finns ett förbud för intagna vid LVM-hem att inneha alkoholhaltiga drycker, narkotika, flyktiga lösningsmedel, medel som avses i lagen (1991:1969) om förbud mot vissa dopningsmedel eller sådana varor som omfattas av lagen (1999:42) om förbud mot vissa hälsofarliga varor eller injektionssprutor, kanyler eller andra föremål som är särskilt ägnade att användas för missbruk av eller annan befattning av narkotika (31 § LVM). Om egendom som anges i 31 § påträffas får den omhändertas. Enligt nuvarande 31 § har således LVM-hemmet ingen uttalad skyl- dighet att omhänderta otillåten egendom. Enligt min mening fram- står det mot bakgrund av förbudet i 31 § att inneha sådan egendom som naturligt att föreskriva en skyldighet att omhänderta nämnda egendom. Med tanke på att det finns ett förbud att inne- ha denna typ av egendom bör det finnas en skyldighet från före- ståndarens sida att omhänderta nämna egendom. Omhändertagande av annan egendom som kan vara till men för vården eller ordningen vid hemmet föreslås alltjämt vara fakultativ. 16.12.2Provtagning vid misstanke om alkohol- och drogpåverkan och dylikt Förslag: Förutsättningarna för när den enskilde är skyldig att underkasta sig provtagning enligt 32 a § LVM utvidgas så att provtagning skall kunna ske när som helst under tid som den intagne vistas på LVM-hem när misstanke uppkommer om att vederbörande kan vara påverkad av alkohol, narkotika eller andra otillåtna medel. Enligt 32 § LVM får den som vårdas enligt lagen, under vissa förut- sättningar, kroppsvisiteras och kroppsbesiktigas. Enligt rättegångs- balken utgörs kroppsbesiktning av undersökning av människo- kroppens yttre och inre samt tagande av prov från människokrop- pen och undersökning av sådana prov (28 kap. 12 § andra stycket RB). infördes i LVM en bestämmelse (32 a §) enligt vilken en klient vid ankomsten till LVM-hemmet och i samband med vistelsen i annan vårdform enligt 27 § är skyldig att efter upp- maning lämna blod-, urin- eller utandningsprov för att kontrollera om denne är alkohol- eller drogpåverkad eller påverkad av vissa andra ämnen. Med ankomst till LVM-hemmet avses här varje gång klienten återkommer till LVM-hemmet efter en vistelse utan- för dess område. Vid LVM-hemmen förekommer att man utöver dessa två situa- tioner använder sig av provtagning för att kontrollera intagnas drogfrihet, men detta baseras i ett sådant fall på samtycke från den enskilde klienten till integritetskränkande åtgärd. Av SiS all- männa råd för LVM-verksamheten framgår att om misstanke upp- kommer om att en klient har tagit droger och han nekar till detta kan klienten erbjudas att lämna urinprov för att styrka sin drogfri- het. Med hänvisning till vad utredningen har redovisat i kapitel 6 kan man som JO fråga sig om det är adekvat att tala om ett genu- int samtycke grundat på klientens fria val i en situation där klien- ten vårdas med tvång med stöd av LVM. Den som är intagen på LVM-hem befinner sig i en beroendeställning i förhållande till hemmets ledning och personal i övrigt. Frivilligheten blir i detta sammanhang närmast illusorisk. Utifrån den enskildes perspektiv är det inte säkert att det finns någon skillnad mellan åtgärder som kan genomföras med tvång och sådana åtgärder som förutsätter medverkan. finns det ett starkt intresse för alla intagna att det på LVM-hemmet inte förekommer alkohol, narkotika och andra otil- låtna substanser. De som är intagna för tvångsvård på grund av missbruk har rätt att ställa krav på att få vistas i en miljö utan sådana substanser. Det är också självklart utifrån de krav man måste ställa på att inte vården får äventyras. Detta intresse anser jag väger tyngre än det obehag som den enskilde kan uppleva med att behöva genomgå olika kontroller av drogfriheten. Jag föreslår därför att det utformas en allmän bestämmelse i 32 a § enligt vilken får besluta om blod-, urin och utandningsprov för att kontrollera om den intagne är påverkad av narkotika eller alkohol. Förutsättningen är att det finns en misstanke om att den intagne är påverkad av narkotika, alkohol eller de andra otillåtna medel som anges i nämnda bestäm- melse. Förslag: Alla beslut som fattas av SiS i särskilda fall skall kunna överklagas till länsrätt. Möjligheten för den enskilde att överklaga beslut som fattats av föreståndaren för LVM-hemmet är begränsad jämfört med motsva- rande beslut enligt LSU. Alla LSU-beslut av inskränkande karak- tär (prop. 1997/98:96 s. 189) är överklagbara hos länsrätt (med krav på prövningstillstånd i kammarrätt). Enligt LVM kan för när- varande inte alla föreståndarebeslut överklagas (44 § LVM). gäller krav på prövningstillstånd vid överklagande till kammarrätt av alla överklagbara föreståndarbeslut enligt såväl LVU som LVM. I samband med beredningen av en skrivelse från Statens institu- tionsstyrelse angående den nya vårdformen vård i enskildhet fram- höll vissa remissinstanser, att det är sakligt omotiverat med skillna- derna i möjligheterna att överklaga föreståndarbeslut i LSU, LVU och LVM; alla LSU-beslut är överklagbara medan endast vissa upp- räknade beslut är överklagbara enligt 42 § LVU respektive 44 § LVM. Även om LVU och LVM är vårdlagar och LSU vilar på straffrättslig grund konstaterade regeringen (prop. 2002/03:53) att skillnaden när det gäller rätten att överklaga kan framstå som omo- tiverad. Mot bakgrund av utredningens arbete med en översyn av tillämpningen av LVM fann emellertid regeringen ingen anledning att ge några förslag på detta område.