sou · GSB3122d2 · 2005-01-01 00:00:00 — Det kan dessutom på goda grunder antas att minskningen av andelen åtalsunderlåtelser är en utdragen trend som därför endast delvis kan bero lagstiftning. Den kraftiga minskning som ägde rum och det förhållandet att minskningen har fortsatt talar för ett sådant antagande. En annan förklaring, som anges i , är att den brottslighet som unga begår är av sådan 13Betänkandet Handläggning av ungdomsmål – en utvärdering av ungdomsmåls- reform (SOU 1999:108) s. 140 ff. 14Enligt tabell över personer lagförda för brott efter huvudpåföljd m.m. och antal lagföringar , respektive 2003. 15Andelen unga som återföll i brott efter lagföringen sjönk från 40 till 32procent (, , Sluten ungdomsvård, Rättsliga reaktioner på de ungas brott före och efter införandet 1999, , 2002, s. 30, 61 f.). 16Lindström, , Apropå 3/2001. Av en tabell som BRÅ har tagit fram för utredningens räkning över lagförda personer i avseende framgår att av de som åtalades och dömdes det året inte tidigare hade lagförts. karaktär att åtal oftare är påkallat. Den anmälda ungdomsbrottslig- heten har enligt BRÅ delvis ändrat karaktär.17 Allt fler misstänks för misshandel eller andra brott mot person och för sådana brott har åtalsfrekvensen alltid varit hög. Å andra sidan åtalas fler unga även vid annan brottslighet, t.ex. tillgreppsbrott. Den minskade användningen av åtalsunderlåtelse har också på sina håll tolkats som ett utslag av ändrad praxis hos åklagarna till följd av en allmän och politisk opinion för hårdare tag.18 I BRÅ- rapporten anges att utvecklingen troligen speglar en generell attitydförändring mot ungdomsbrottslighet. Det är självklart viktigt att unga som har begått brott möts av en reaktion som på ett tydligt sätt markerar samhällets ogillande av brottet. Det är också grundläggande att påföljdssystemet är ordnat på ett sådant sätt att reaktionen blir allvarligare ju svårare brottet är. Systemet bör också fungera enligt en slags trappstegsmodell som innebär att reaktionen blir mer ingripande om den unge återfaller i brott. Vi menar att institutet åtalsunderlåtelse kan ha en viktig funktion i detta avseende. Flertalet av de unga som erhåller åtalsunderlåtelse en gång upphör med att begå brott.19 Även om minskningen av andelen åtalsunderlåtelser till en del kan förklaras med förändringar i lagstiftningen och brottens karaktär, är utvecklingen mot allt färre åtalsunderlåtelser därför principiellt sett betänklig. Det finns omständigheter som tyder på att utvecklingen dessutom i praktiken har fått oönskade konsekvenser. De ojämförligt vanligaste påföljderna för de 15–17-åringar som åtalas är böter och överlämnande till vård inom . Den officiella statistiken visar att av dem som lagfördes genom dom åren 2000–2003 erhöll antingen böter eller vård inom socialtjänsten.20 Påföljderna var i stort sett lika vanliga. I BRÅ- rapporten konstateras att antalet domar med överlämnande till vård inom ökade kraftigt och att detta 17Lindström, , Apropå 3/2001. 18Granath, , Apropå 4–5/1999. 19Av de 15-17-åringar som erhöll åtalsunderlåtelse återföll i brott efter lagföringen (se vidare tabell i avsnitt 4.2). Motsvarande andel för de 17-åringar som perioden –1998 erhöll åtalsunderlåtelse var (, , Sluten ungdomsvård, Rättsliga reaktioner på de ungas brott före och efter införandet 1999, , 2002, s. 30, 61 f.). 20Enligt BRÅ:s officiella statistik, tabell över personer lagförda för brott efter huvudpåföljd m.m. och ålder respektive år. delvis var en följd av den minskade användningen av åtalsunder- låtelse. Det är, som framhålls i , sannolikt att en stor del de unga som av domstol har överlämnats till vård inom social- tjänsten redan tidigare varit kända av . Ett skäl för åklagaren att väcka åtal mot dessa unga kan ha varit att domstolen har möjlighet att förena ett överlämnande till vård inom social- tjänsten med böter eller ungdomstjänst. Det kan dock antas att en icke obetydlig andel av de som av domstol överlämnats för vård inom tidigare hamnade direkt hos efter att ha meddelats åtalsunderlåtelse. I dessa fall kan man allvarligt ifrågasätta om inte tillämpningen strider mot huvudprincipen för unga lagöverträdare, nämligen att åtal bör undvikas om man ändå kan åstadkomma i vart fall lika goda behandlingsåtgärder som om åtal väcks. Eftersom böter är den andra huvudpåföljden för unga lagöver- trädare bör man kunna utgå från att utvecklingen har lett till att en del unga som tidigare erhöll åtalsunderlåtelse numera döms till böter. Vi menar att den härigenom ökade användningen av bötesstraffet är olycklig. Som närmare redovisas i kap. 9 är nämligen de nackdelar som är sammankopplade med bötesstraffet som påföljd för unga lagöverträdare så påtagliga att man i stället bör sträva efter att minska antalet bötesstraff för dessa. Det anförda visar att det är angeläget att överväga vilka åtgärder som kan vidtas i syfte att öka användningen av reglerna om åtalsunderlåtelse enligt LUL. Om institutet förstärks på ett sådant sätt att meddelande av åtalsunderlåtelse framstår som en mer ingripande åtgärd än vad som är fallet bör detta innebära att utrymmet för sådana åtalsunderlåtelser vidgas. En förstärkning av institutet skulle alltså kunna bidra till att detta kommer till användning i den utsträckning som lagstiftaren förutsatt. 7.5.2Begreppet åtalsunderlåtelse enligt LUL bör ersättas med straffvarning Förslag: Vi föreslår att begreppet åtalsunderlåtelse enligt LUL av pedagogiska skäl och i tydliggörande syfte skall ersättas med straffvarning. Utredningen anser att åtalsunderlåtelse enligt LUL kan vara en tillräckligt ingripande markering av samhällets ogillande av brottet i ett betydligt större antal fall än som återspeglas i dagens användning av institutet. Det är möjligt att en uppstramning av formerna för underrättelsen av beslutet om åtalsunderlåtelse skulle kunna ge ökade förutsättningar för att beslutet tydligare än skall framstå som en allvarligt menad varning till den unge från samhällets sida. Innan vi redovisar våra överväganden i den frågan finns det anledning att pröva om inte åtalsunderlåtelsens funktion som en varning för den unge skulle kunna förstärkas redan genom att begreppet åtalsunderlåtelse enligt LUL ersattes med något annat. Utredningen har enligt direktiven som övergripande mål att skapa ett påföljdssystem som är överskådligt och tydligt. Självklart har detta i första hand bäring på utbudet av påföljder, påföljdernas innehåll och valet av påföljd. Även andra frågor kan emellertid ha betydelse i detta sammanhang. Exempelvis kan till principen om tydlighet hänföras ett krav på att det genom benämningen på en reaktion som följer på ett brott skall göras klart vad reaktionen innebär och att den är en följd av brottet. Det finns med den utgångspunkten skäl att ifrågasätta om åtalsunderlåtelse är en lämplig benämning på en lagföringsform avsedd för unga. Kravet på tydlighet gör sig här särskilt gällande. Inte minst ungdomar om sin rättegång,21 som ingår i utvärderingen av reform, visar hur angeläget det är att straffsystemet görs mer begripligt för de unga. Begreppet åtalsunderlåtelse har en ålderdomlig prägel och det framgår inte att det rör sig om en straffrättslig lagföring. Tvärtom ger det intryck av att samhället över huvud taget inte har reagerat på brottet. Ordet åtalsunderlåtelse kan t.o.m. litet drastiskt uttryckt tolkas som att det betecknar en situation där åklagaren har underlåtit att fullgöra sin tjänsteplikt att åtala en misstänkt person. Vi menar att det av pedagogiska skäl och i tydliggörande syfte finns anledning att ersätta benämningen åtalsunderlåtelse enligt LUL med något annat. Vi har därvid stannat för straffvarning. Ordet straffvarning klargör på ett bättre sätt institutets funktion att utgöra en så kraftfull och påtaglig varning för den unge att denne avhåller sig från fortsatt brottslighet. 7.5.3Formerna för underrättelsen bör stramas upp Förslag: Vi föreslår att åklagaren först vid det personliga sammanträffandet med den unge skall ta slutlig ställning till om han skall meddela straffvarning. Den unges personliga närvaro vid sammanträdet hos åklagaren skall i princip utgöra ett villkor för att straffvarning skall kunna meddelas. Även om det är väsentligt att ungdomsmål handläggs skyndsamt, föreslås att tidsfristen för beslut i åtalsfrågan får förlängas i det fall åklagaren har beslutat att kalla den unge till ett personligt sammanträffande. Som har redovisats regleras formerna för underrättelsen av beslutet i 18–21 §§ LUL. Bestämmelserna tillkom 1995 och innebar en uppstramning i förhållande till äldre rätt. Motivet bakom ändringen var att det ansågs viktigt att den unge får del av beslutet på ett sådant sätt att åtalsunderlåtelsen framstår som en allvarligt menad varning från samhällets sida. Utredningen menar att det finns skäl att pröva om ytterligare ett steg i denna riktning kan tas. Enligt gällande rätt skall den unge underrättas om beslutet om åtalsunderlåtelse vid ett personligt sammanträffande med åklagaren. Som framgått utgör dock den omständigheten att den unge uteblir från sammanträdet inte skäl för att återkalla beslutet. Den nuvarande ordningen innebär alltså att åklagaren först skall avgöra om det finns förutsättningar att besluta om åtalsunderlåtelse och, om så är fallet, kalla den unge till personligt sammanträffande i syfte att delge honom det tidigare fattade beslutet. En tänkbar annan ordning är att åklagaren skall ta slutlig ställning till frågan om straffvarning skall meddelas den unge först vid det personliga sammanträffandet med denne och att åklagaren därefter också skall underrätta den unge om beslutet vid samman- trädet. En sådan ordning innebär således att åklagaren skall kalla den unge till sammanträdet om han vid en preliminär bedömning har funnit att det finns förutsättningar för en straffvarning. Enligt vår bedömning skulle en sådan ordning kunna öka den unges förståelse för det allvarliga i situationen. En annan fördel skulle vara att åklagaren får ett bättre beslutsunderlag. Åklagaren har möjlighet att med den unge diskutera brottet och dess konsekvenser. Han bör däremot enligt förarbetena inte ta upp frågan om den unge har försökt gottgöra eller avhjälpa skada som har uppkommit genom brottet, eftersom beslutet att meddela åtalsunderlåtelse redan har fattats när sammanträdet hålls och beslutet om åtalsunderlåtelse inte bör kunna återkallas enbart av det skälet att den unge inte har uppfyllt ett tidigare åtagande att göra rätt för sig.22 Den ordning som här diskuteras medför däremot inget hinder mot att åklagaren vid sammanträdet hör efter om den unge har gjort rätt för sig exempelvis genom försök att gottgöra eller avhjälpa skada och att han undersöker den unges inställning härvidlag. Även den unges villighet att delta i medling kan diskuteras vid mötet. Vad som framkommit vid sammanträdet blir en naturlig del av åklagarens beslutsunderlag. Att olika frågor på detta sätt behandlas vid sammanträdet kan dessutom ha ett betydande pedagogiskt värde för den unge. Enligt vår bedömning är fördelarna med den skissade ordningen så betydande att det bör övervägas om den unges personliga närvaro vid sammanträdet skall utgöra ett villkor för att straff- varning skall kunna meddelas. kommer det i stor utsträckning till stånd ett personligt sammanträffande mellan åklagaren och den unge när åklagaren underrättar den unge om beslutet om åtalsunderlåtelse.23 Mot ett förslag att göra den unges närvaro obligatorisk kan dock anföras att ett antal unga inte kommer att inställa sig till mötet hos åklagaren. Detta skulle i så fall kunna innebära att flera fall där åtalsunderlåtelser meddelas enbart skriftligt i stället kommer att behöva gå till domstol och att förslaget därmed motverkar sitt syfte att bidra till en ökad användning av institutet. Å andra sidan kan det hävdas att det skärpta kravet för att erhålla straffvarning bör utgöra ett verksamt incitament för den unge att inställa sig hos åklagaren och att de personliga förhållandena för flertalet av dem som väljer att inte komma till mötet torde vara sådana att överlämnande till vård inom är en mer adekvat reaktion på brottet än en straffvarning. Det är inte bra att beslut om åtalsunderlåtelser meddelas endast skriftligt. Ett rimligt antagande är att ett icke obetydligt antal åtals- underlåtelser meddelas skriftligt på grund av att ungdomarna ifråga har uteblivit från sammanträffandet. Som framgått är möjligheterna att meddela den unge beslutet skriftligen tämligen vidsträckta i gällande rätt. Exempelvis omfattas situationer när den unge uteblivit från ett sammanträffande eller när han – sedan han kallats till sammanträffandet – meddelar åklagaren att han inte 22SOU 1993:35 del A s. 319, prop. 1994/95:12 s. 82. 23Jfr SOU 1999:108 s. 135 ff. Återkallelse av beslutet i dessa situationer kan ske endast undantagsvis, och antalet återkallelser torde också i praktiken vara få. Denna ordning är enligt vår uppfattning inte tillfredsställande. Det är inte bra att den unge på detta sätt bibringas uppfattningen att det inte spelar någon roll om han kommer till mötet eller ej. Det kan också starkt ifrågasättas om den unge, när han erhåller ett beslut om åtalsunderlåtelse trots att han inte inställt sig till mötet hos åklagaren, får klart för sig att samhället ser allvarligt på att han har begått ett brott. Det bör därför inte – mer än i yttersta undantagsfall – komma ifråga att meddela ett beslut om straff- varning utan att den unge inställt sig personligen hos åklagaren. Vi föreslår därför som huvudregel att den unges personliga närvaro vid sammanträdet hos åklagaren skall utgöra ett villkor för att straffvarning skall kunna meddelas. Möjligheten att frångå huvudregeln bör vara ytterst begränsad. Åklagaren skall alltså kalla den unge till ett personligt sammanträde om han vid en preliminär bedömning har funnit att det finns förutsättningar för en straffvarning. I kallelsen skall den unge upplysas om att hans personliga närvaro vid sammanträdet utgör en förutsättning för straffvarning. Sammanträffandet bör, i likhet med gällande rätt, äga rum efter det att åklagaren har fattat sitt beslut. Det bör vidare finnas en möjlighet att skjuta upp sammanträdet om det är uppenbart att sammanträdet, t.ex. på grund av sjukdom, inte kan genomföras inom den nämnda tidsfristen. Möjligheten bör användas restriktivt. Det framskjutna sammanträdet bör hållas så snart det är praktiskt möjligt. För att den förordade ordningen skall få genomslag är det nödvändigt att åklagaren vid sammanträffandet med den unge har kvar möjligheten att väcka åtal mot honom. Som redovisats i avsnitt 6.6.3 gäller allmänt sett att samhällets reaktioner mot särskilt unga lagöverträdare bör komma efter brottet. Ungdomsmål skall därför handläggas skyndsamt och i de flesta sådana mål gäller att förundersökningen skall vara avslutad och beslut i åtalsfrågan fattat senast då den unge delgavs brottsmisstanken (4 § LUL). Bestämmelsen ger utrymme för att i undantagsfall överskrida tidsfristen. Tidsfristen får dock enligt nu gällande regler överskridas endast om det är nödvändigt med hänsyn till utredningens beskaffenhet eller andra särskilda omständigheter. Enbart det förhållandet att ett personligt sammanträde enligt bestämmelserna i inte kan hållas inom sexveckorsfristen utgör troligen inte tillräckliga skäl för överskridande av fristen. För att åklagaren skall vara bibehållen sin rätt att väcka åtal om han vid ett sammanträffande med den unge finner att straffvarning inte bör meddelas denne, skulle han därför vara tvungen att fatta sitt preliminära beslut att kalla den unge senast efter delgivningen av brottsmisstanken. Vi menar att det är nödvändigt av praktiska skäl att åklagaren ges möjlighet att förlänga tidsfristen i dessa situationer. Det är naturligtvis viktigt att ungdomsmål generellt sett handläggs med största skyndsamhet. Vi har mot den bakgrunden föreslagit i avsnitt 6.6.3 att tillämpningsområdet för sexveckors- fristen skall utvidgas till att gälla för alla brott med fängelse i straffskalan. Vi menar dock att de förslag vi lägger fram i fråga straffvarning har sådana uppenbara fördelar att en möjlighet att förlänga tidsfristen enligt 4 § LUL i dessa fall är motiverad. Vi menar sammanfattningsvis att den beskrivna ordningen för formerna för att fatta beslut om straffvarning och att underrätta den unge om beslutet bör genomföras. Förslaget innebär således också att tidsfristen för beslut i åtalsfrågan får förlängas i det fall åklagaren inom den sexveckorsfrist som gäller enligt 4 § LUL har beslutat att kalla den unge till ett personligt sammanträffande. Meddelande av straffvarning kommer härigenom att framstå som en mer ingripande åtgärd än vad som varit fallet. Den nya ordningen bör därför bidra till att den unge inser allvaret i situationen. Sammantaget bör detta kunna leda till att en utökad användning av straffvarningsinstitutet kan komma till stånd och att institutet kommer till användning i den utsträckning som lagstiftaren har förutsatt. Vårt förslag bör också medföra ett minskat behov av att återkalla beslut om straffvarning med stöd av 22 § andra stycket LUL. Vi har inte funnit någon anledning att ändra förutsättningarna för att återkallelse skall få ske. 7.5.4Domstolen bör ha möjlighet att besluta om straffvarning Förslag: Vi föreslår att även domstolen skall kunna meddela ett beslut om straffvarning om den finner att den unge skall fällas till ansvar för brottet. Den i föregående avsnitt förordade ordningen för fattande av och underrättelse om beslut om straffvarning innebär att en del av dagens åtalsunderlåtelser kommer att ersättas av åtal därför att de unga av en eller annan anledning inte kommer till sammanträdet hos åklagaren. Man kan inte bortse från det faktum att härigenom en del unga som borde ha erhållit straffvarning i stället blir föremål för åtal, kanske enbart av det skälet att de inte förstått vikten av att inställa sig hos åklagaren. En följd av detta kan då bli att de i stället döms till ett bötesstraff, en påföljd som vi av flera skäl menar är mindre lämplig (se vidare kap. 9). En lösning på detta problem skulle kunna vara att införa en möjlighet för domstolen att besluta om straffvarning. Införandet av en sådan möjlighet för domstolen skulle kunna tänkas vara en fördel även av ett annat skäl som sammanhänger med att åtalsunderlåtelse i princip förutsätter att den unge har erkänt gärningen. I 16 § anges nämligen att den som har begått ett brott kan bli föremål för åtalsunderlåtelse. Kravet att ett brott har begåtts innebär att skuldfrågan måste vara klar. En förutsättning för åtalsunderlåtelse är alltså att det är fullt utrett att den unge har begått det aktuella brottet. I regel krävs att han har erkänt brottet och erkännandet bör avse såväl sakförhållandena som brottets rubricering. Detta innebär att den unge ställs inför ett val. Om han erkänner blir det åtalsunderlåtelse och om han förnekar hamnar saken i domstol, där han riskerar att dömas för brottet, normalt till överlämnande till vård inom eller dagsböter. Det finns därför en risk att den nuvarande ordningen får till följd att den unge väljer att erkänna gärningen, trots att han egentligen menar sig vara oskyldig, för att slippa det obehag och den ovisshet som domstolsprövningen innebär. I syfte att undvika att den unge hamnar i en sådan valsituation skulle det kunna införas en möjlighet för domstolen att besluta om straffvarning. det fall åklagaren väcker åtal eftersom han på grund av den unges förnekande är förhindrad att meddela straffvarning, skulle alltså domstolen framöver kunna meddela ett sådant beslut om den finner att den unge skall fällas till ansvar för brottet. Straffvarning skulle med andra ord i en sådan ordning till skillnad från vad som gäller kunna meddelas den unge, oavsett om han erkänner eller förnekar. Ytterligare en omständighet som skulle kunna anföras till stöd för ett införande av en sådan möjlighet för domstolen är den situation som ibland uppkommer när flera unga gärningsmän har agerat tillsammans och en av dem erkänner. Det förekommer att åklagaren under sådana förhållanden ser sig tvungen att åtala samtliga även om den som erkänt i och för sig skulle kunna få straffvarning, eftersom hans uppgifter kan vara av betydelse för bedömningen av de övrigas ansvar för gärningen. I en sådan situation skulle alltså den unge kunna få en straffvarning av domstolen och därför inte drabbas av någon extra nackdel på grund av brottet bara av det skälet att en medgärningsman inte erkänt gärningen. Som framgått finns det påtagliga fördelar med ett system där också domstolen har möjlighet att besluta om straffvarning. Vi menar att en sådan utvidgning bör genomföras. Begränsningar i domstolens möjligheter att meddela straff- varning Förslag: Vi föreslår att domstolens möjlighet att meddela straffvarning skall vara begränsad till de fall som avses i 17 § andra stycket LUL, dvs. när det är uppenbart att brottet skett av okynne eller förhastande. För att beslut om straffvarning skall meddelas av domstol bör också krävas att det föreligger särskilda skäl. Vad som sägs i tredje och fjärde stycket av 17 § skall gälla också i dessa fall. Som framgått kan åklagaren meddela straffvarning enligt 17 § i två huvudfall. Det första är att den unge blir föremål för vård- eller hjälpåtgärder, företrädesvis enligt SoL och LVU (första stycket p. 1–3). De situationer som omfattas torde i allt väsentligt motsvara tillämpningsområdet för påföljden överlämnande till vård inom (31 kap. 1 § BrB). När det gäller att i domstolen bestämma den lämpliga reaktionen på ett begånget brott är en sådan överlappning i påföljdssystemet enligt vår mening inte önskvärd. Vi menar därför att de skäl som anges i 17 § första stycket LUL inte bör utgöra grund för domstolen att besluta om straffvarning. I stället bör, om sådana omständigheter är förhanden, den unge överlämnas till vård inom . Vi föreslår därför att domstolens möjligheter att besluta om straffvarning begränsas till att avse det andra huvudfallet i 17 §, dvs. när det är uppenbart att brottet skett av okynne eller förhastande (andra stycket). Dock bör också krävas att det finns särskilda skäl för ett sådant beslut. Vad som kan inrymmas i särskilda skäl återkommer vi till i författningskommentaren. Som framgår där bör straff- varning främst komma ifråga i de fall där alternativet är ett relativt lågt dagsbotsstraff. Utöver vad som sagts bör gälla att domstolen – i likhet med åklagaren – skall beakta den unges vilja att göra rätt för sig (tredje stycket). Den begränsning i möjligheterna att meddela straffvarning som följer av att ett sådant beslut inte får meddelas om något väsentligt allmänt eller enskilt intresse därigenom åsidosätts bör gälla även för domstolen (fjärde stycket). En domstols dom, varigenom den unge meddelas straffvarning, är ett avgörande som vinner rättskraft. Någon motsvarighet till åklagarens möjlighet till återkallelse av beslutet om straffvarning kan därför inte komma ifråga. Inte heller bör domstolens avgörande omfattas av reglerna i 34 kap. BrB om sammanträffande av brott och om förändring av påföljd när en tidigare dömd person begår nya brott innan den första påföljden har upphört. Om den unge återfaller i brott bör emellertid domstolen kunna beakta den tidigare meddelade straffvarningen vid påföljdsvalet och straff- mätningen. Förslag: Vi anser att övervägande skäl talar för att också begreppet åtalsunderlåtelse i bör ersättas med straffvarning beträffande den som har begått brott innan han har fyllt . Vi föreslår därför att det i bestämmelserna om straffvarning i LUL skall anges att också de skäl som anges i 20 kap. 7 § RB får utgöra grund för åklagarens beslut om straffvarning. Möjligheten att meddela straffvarning med hänvisning till dessa skäl bör dock användas av åklagaren först i andra hand. Åtalsunderlåtelse med direkt tillämpning av 20 kap. 7 § RB skall följaktligen i fortsättningen begränsas till att avse den som begått brott efter det att han fyllt .