sou · GSB3112d4 · 2005-01-01 00:00:00 — Det kan i detta sammanhang tänkas att en anhörig till en beslutsoförmögen person för egen skull för- söker få ut olika förmåner som tillkommer den hjälpbehövande, t.ex. socialbidrag. Enligt 14 § LSV skall förmånsgivaren då göra en an- mälan om behov av god man eller förvaltare till överförmyndaren. Ytterligare frågor om rättsskydd för personer med bristande Att upptäcka äldre och funktionshindrade som far illa kommer sannolikt även fortsättningsvis att vara ett problem för samhället. Den enskilde har i detta sammanhang intresse både av att få skydd från samhället och av att hans integritet inte kränks. Dessa båda intressen står i visst motsatsförhållande till varandra. Som framgått ovan finns emellertid enligt utredningens mening möjligheter till att förbättra situationen utan att behöva ändra de sekretessbestäm- melser som gäller inom hälso- och sjukvården och för uppgifter om enskildas personliga förhållanden. Det handlar om att personal inom dessa verksamheter beaktar den skyldighet som trots allt finns för dem att anmäla när någon är i behov av god man eller förvaltare. En ökad medvetenhet om dessa bestämmelser kan sanno- likt bidra till att fler utsatta personer får hjälp. skulle i detta sammanhang kunna utfärda allmänna råd om hur personal inom hälso- och sjukvården och som uppmärksammar missförhållanden bör rapportera dessa uppgifter uppåt. När det gäller skydd mot våld och övergrepp mot personer med bris- tande beslutsförmåga synes den lagfästa uppbyggnaden vara tillräck- lig, om utredningens förslag genomförs. Härigenom tillförsäkras den enskilde bl.a. hjälp av ställföreträdare som kan ta till vara den enskil- des intressen vid misstänkta övergrepp eller andra missförhållanden. Utredningen finner inte anledning att föreslå lättnader i sekre- tesskyddet inom hälso- och sjukvården eller . De regler som finns utgör en rimlig avvägning mellan den enskildes in- tresse av att samhället griper in till hans skydd och att hans integri- tet inte kränks. Som framgått ovan hindrar inte sekretessen att för- valtare, gode män och framtidsfullmäktige får reda på uppgifter som har betydelse för deras uppdrag, t.ex. att en anhörig övar våld mot den hjälpbehövande eller stjäl pengar från denne. I sammanhanget bör nämnas att Offentlighets- och sekretessut- redningen i sitt huvudbetänkande, Ny sekretesslag SOU 2003:99, föreslår att 14 kap. 2 § sekretesslagen ändras så att personal inom hälso- och sjukvården eller skall få möjlighet att lämna uppgifter till polis- eller åklagarmyndighet eller annan myn- dighet som har att ingripa mot brottet, inte bara när det gäller miss- Ytterligare frågor om rättsskydd för personer med bristande tanke om brott för vilka inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse , utan även beträffande misstankar om försök till sådana brott. Vidare föreslår Offentlighets- och sekretessutred- ningen att oavsett brottets svårhetsgrad skall sekretess inte hindra att misstankar om könsstympning av underårig lämnas från hälso- och sjukvården, och till polis- och åklagarmyndighet, se s. 325 ff. i nämnda betänkande. Det finns enligt utredningens mening inte heller anledning att införa någon skyldighet för gode män, förvaltare eller framtidsfull- mäktige att polisanmäla brott mot huvudmannen. En sådan skyldig- het skulle försätta ställföreträdaren i en omöjlig situa- tion. I stället får ställföreträdaren efter eget omdöme besluta hur han skall gå vidare för det fall han nås av uppgifter om att hans huvud- man utsätts för brott. Någon tystnadsplikt bör inte lägga hinder i vägen för ställföreträdarens agerande i sådana fall, se närmare avsnitt C 2.4. När ett brott mot en äldre person eller en person med funktions- hinder väl anmäls till polisen, är det viktigt att denna anmälan tas på allvar, trots de utredningssvårigheter som kan finnas, t.ex. på grund av att målsäganden har det svårt att meddela sig med omvärlden, och att behövliga resurser avdelas för utredningsarbetet. Det gäller här att slå vakt om rättstryggheten för några av samhällets mest skydds- värda grupper. 1.4Ställföreträdares möjlighet att medverka vid utfärdande av rättsintyg beträffande personer med bristande beslutsförmåga Förslag: I förslaget till lag om rättsintyg m.m. bör beträffande vuxna personer med bristande beslutsförmåga införas en hänvis- ning till relevanta paragrafer i förslaget om lag om ställföre- trädare för vuxna med bristande beslutsförmåga inom hälso- och sjukvården m.m. (LSH). Vidare bör vissa paragrafer i det först- nämnda förslaget till lagstiftning justeras så att de tar sikte på situationer då den enskilde är omyndig eller beslutsoförmögen. När någon utsätts för våld eller andra övergrepp blir det ibland aktu- ellt att dokumentera uppkomna skador i ett rättsintyg. Härvid krävs målsägandens samtycke såväl till att undersökningen genomförs som till att polis och åklagare får ta del av och vidarebefordra uppgifter Ytterligare frågor om rättsskydd för personer med bristande I samband härmed uppkommer frågan om vad som gäller när brottsoffret på grund av bristande beslutsförmåga inte kan ge sitt samtycke till en sådan undersökning eller till att jour- naluppgifter används för utredning hos polis och åklagare. bereds en ny ordning för utfärdande av rättsintyg inom . Arbetet har mynnat ut i ett förslag till lag om rättsintyg m.m. Lagförslaget har i en lagrådsremiss över- lämnats till Lagrådet . I 4 § i förslaget till lag om rättsintyg m.m. föreskrivs att läkar- undersökning i syfte att utfärda ett rättsintyg avseende en mål- sägande inte får ske utan hans eller hennes samtycke. Vidare erinras om att beträffande kroppsbesiktning av den som är misstänkt för brott finns bestämmelser i 28 kap. . I 5 § första stycket i förslaget föreskrivs att ett rättsintyg inte får utfärdas utan den enskildes samtycke, om inte annat följer av andra eller tredje stycket. I paragrafens andra stycke anges att utfärdande av ett rättsintyg avseende en målsägande får ske utan samtycke 1.vid misstanke om brott för vilket inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse eller misstanke om brott enligt 3, 4 eller 6 kap. mot någon som inte har fyllt , eller 2.om uppgifter, för vilka sekretess gäller enligt 7 kap. 1 § sekre- tesslagen (1980:100) eller 2 kap. 8 § lagen (1998:531) om yrkes- verksamhet på hälso- och sjukvårdens område, har utlämnats till polismyndighet eller åklagarmyndighet efter samtycke från målsäganden. I paragrafens tredje stycke anges att utfärdande av rättsintyg av- seende den som är misstänkt för brott får ske utan samtycke 1.i samband med kroppsbesiktning enligt 28 kap. rättegångsbal- ken, eller 2.om annan undersökning än kroppsbesiktning ägt rum och det föreligger misstanke om sådant brott som avses i andra stycket 1. I avsnitt 6.8 i lagrådsremissen behandlar regeringen situationen då målsäganden saknar förmåga att lämna samtycke till en undersök- ning eller utfärdande av rättsintyg. Som exempel nämns fallet då mål- säganden på grund av sina skador har blivit medvetslös. En under- sökning av en medvetslös person får normalt inte sträcka sig längre än vad som från behandlingssynpunkt är medicinskt motiverat. Ytterligare frågor om rättsskydd för personer med bristande fynd som gjorts vid undersökningen kan dock senare ligga till grund för ett rättsintyg. Utan målsägandens samtycke kan emellertid ett utfärdande av rättsintyg på gjorda fynd endast ske i de undantags- situationer som beskrivs i 5 § andra stycket i förslaget till lag om rättsintyg m.m. I andra fall måste ytterligare åtgärder anstå till dess målsäganden vaknar till medvetande. Samma problem uppkommer då målsäganden visserligen är vid medvetande men på grund av omyndighet eller sjukdom, psykisk störning eller liknande saknar rättslig handlingsförmåga och därmed också möjlighet att lämna samtycke till läkarundersökning eller utfärdande av rättsintyg. I dessa fall uppkommer behov av en ställföreträdare som kan ta ställning till huruvida samtycke skall ges. Regeringen framhåller i detta sammanhang att legala ställföreträ- dares möjlighet att lämna samtycke till åtgärder inom bl.a. hälso- och sjukvården är ett område där man har konstaterat att helt klara bestämmelser saknas. Härefter anför regeringen att Utredningen om förmyndare, gode män och förvaltare, som har till uppgift att ut- värdera förmynderskapsreform, skall granska och ta ställ- ning till behovet av ändringar i regelverk för gode män och förval- tare. En särskild fråga för utredaren att ta ställning till är om god man, förvaltare eller någon ny form av legal ställföreträdare skall kunna lämna samtycke till åtgärder inom bl.a. hälso- och sjukvården för personer som på grund av sjukdom, psykisk störning eller lik- nande inte själva förmår att ge samtycke. Den verksamhet som huvudsakligen bedrivs inom de rättsmedicinska avdelningarna, vilken innefattar undersökningar av skador etc. och utlåtanden däröver, är inte att anse som hälso- och sjukvård. De resultat som Utredningen om förmyndare, gode män och förvaltare kommer fram till i fråga om legala ställföreträdares möjlighet att lämna samtycke inom hälso- och sjukvården torde således inte komma att vara direkt relevant för den rättsmedicinska verksamheten inom . Mot denna bakgrund kan det finnas anledning för regeringen att åter- komma till frågan om legala ställföreträdares möjlighet att lämna samtycke till åtgärder inom det rättsmedicinska området. Utredningen har i avsnitt B 8 behandlat frågor om ställföreträdar- skap inom hälso- och sjukvården, och har i samband härmed före- slagit att det skapas en lag om ställföreträdare för vuxna med bristande Ytterligare frågor om rättsskydd för personer med bristande beslutsförmåga inom hälso- och sjukvården m.m. (LSH). I LSH anges vem som kan företräda en beslutsoförmögen person i frågor där den enskilde inte kan lämna samtycke till en viss åtgärd inom vården eller annars saknar förmåga att ta ställning i angelägenheter som gäller den egna vården. En läkarundersökning som utgör underlag för utfärdande av rätts- intyg faller visserligen inte inom tillämpningsområdet för LSH. Enligt utredningens mening är emellertid skillnaderna mellan en undersökning som syftar till att ligga till grund för ett rättsintyg och en undersökning som sker i syfte att bereda vård närmast av formell natur. Med hänsyn härtill bör därför de i LSH föreslagna bestämmelserna om ställföreträdarskap i princip också tillämpas då fråga uppkommer om vem som kan lämna samtycke till att rätts- intyg utfärdas eller till att en läkarundersökning som skall ligga till grund för ett rättsintyg genomförs beträffande en person med bris- tande beslutsförmåga. Nedan kommer vissa synpunkter att lämnas på hur delar av LSH skulle kunna göras tillämpliga på de situationer som förslaget till lag om rättsintyg m.m. omfattar. När förslaget till lag om rättsintyg m.m. justeras i berört hänseende, bör även frågan om underårigas samtycke regleras. Vidare bör en samordning ske mellan reglerna om ställföreträdarskap vid samtycke till utfärdande av rättsintyg och i fråga om förfogande från den enskildes sida över sjukvårdssekre- tessen. Med hänsyn till de ytterligare överväganden som bör göras och till det stadium på vilket förslaget för utred- ningens ställningstagande befinner sig har utredningen avstått från att lägga fram ett utarbetat lagförslag beträffande samtycke för be- slutsoförmögna personer. Vid en tillämpning av LSH i frågor om rättsintyg torde endast en del av lagens bestämmelser bli aktuella. Med hänsyn härtill är det inte lämpligt att i förslaget till lag om rättsintyg m.m. göra en generell hänvisning till LSH. En beslutsinkompetent målsägande bör företrädas av en fram- tidsfullmäktig eller en anhörig eller av en god man enligt föräldra- balken i frågor på det rättsmedicinska området. I 5 § LSH anges också vårdombud som en primär representant för en person med bristande beslutsförmåga. Ett vårdombud är en person som utses av patienten i anslutning till inledd eller förut- sedd vård. Som framgått ovan faller en undersökning som syftar till att ligga till grund för ett rättsintyg inte inom hälso- och sjukvårds- området. Ett vårdombud är sålunda inte utan vidare behörig att Ytterligare frågor om rättsskydd för personer med bristande samtycka till en sådan undersökning. Likheten mellan en rättsmedi- cinsk undersökning och en undersökning i syfte att bereda den en- skilde vård är emellertid betydande, och rättsmedicinsk undersök- ning kan komma att äga rum i samband med vård av den undersökte. Enligt utredningens mening talar ändamålsskäl för att ett vårdombud bör kunna samtycka också till en rättsmedicinsk undersökning. I 20 och 21 §§ LSH finns regler om situationer då ställföreträda- rens samtycke kan underlåtas. Det rör sig dels om situationer då den åtgärd som avses innefattar endast löpande omvårdnad av patienten eller ett ingrepp som med hänsyn till art, omfattning och övriga om- ständigheter framstår som mindre ingripande, dels om brådskande situationer då det inte finns tid att inhämta samtycke från ställföre- trädaren. Enligt utredningens mening speglar varken 20 eller 21 § LSH situationer som kan tänkas uppkomma i samband med att ett rättsintyg skall utfärdas eller då någon skall undersökas i sådant syfte. Det kan dock finnas exempel på brådskande situationer även på det område som förslaget till lag om rättsintyg m.m. är tänkt att täcka. Polis och åklagare kan t.ex. vilja veta om en medvetslös mål- sägande har alkohol eller någon annan substans i kroppen. Eftersom alkohol och andra kemiska substanser bryts ner av kroppen är det angeläget att t.ex. ett blodprov tas , och det finns kanske inte tid att försöka få kontakt med den medvetslöse målsäg- andens ställföreträdare. Möjligen bör därför förslaget till lag om rättsintyg m.m. justeras med avseende på brådskande situationer då en målsägande är beslutsoförmögen. En annan fråga som uppkommer är huruvida en ställföreträdare för en beslutsoförmögen målsägande kan fatta beslut mot dennes vilja. I 18 § LSH föreskrivs att patientens ställföreträdare inte har rätt att för patientens räkning medge åtgärd som innebär eller förutsätter att patienten utsätts för frihetsberövande eller annat tvång. Motsva- rande bör gälla då det är fråga om att undersöka en beslutsoförmö- gen målsägande. Det sagda innebär att om målsäganden motsätter sig en läkarundersökning verbalt eller genom att bjuda fysiskt motstånd måste ställföreträdaren och läkaren acceptera detta. Rör det sig där- emot om samtycke till att ett rättsintyg utfärdas bör sannolikt en beslutsoförmögen målsägande som inte förstår vad saken gäller dock inte ges någon vetorätt. Den omständigheten att målsäganden inte förstår vad saken gäller innebär emellertid inte att ställföreträdaren kan underlåta att försöka skapa sig en uppfattning om vilken in- ställning målsäganden skulle ha haft, om denne hade sin besluts- förmåga i behåll. 2Några speciella frågor angående arv och testamente, avveckling av bostad med hyresrätt, tystnadsplikt, m.m. 2.1Möjlighet för god man och förvaltare att avstå från arv eller testamente Förslag: I 15 kap. 6 § föreskrivs att om det finns särskilda skäl och om överförmyndaren samtycker kan en god man eller förvaltare godkänna ett testamente trots att godkän- nandet kan anses innefatta ett avstående från arv. Avstående från arv eller testamente Frågor om att avstå från arv eller testamente kan inom ställföreträ- darrätten ses ur skilda synvinklar. I avsnitten B 3.6.7.3 och 3.6.7.4 har spörsmålet gällt vilket skydd ett förvärv genom avstående kan få hos en underårig eller vuxen hjälpbehövande mottagare. I det här av- snittet behandlas i stället frågan om behörighet för en ställföreträ- dare för underårig eller vuxen att för huvudmannens räkning avstå från arv eller testamente, till förmån för någon annan mottagare. Tills vidare behandlas endast avstående av arv. Från denna rätts- figur skall skiljas avsägelse av arv hos arvlåtaren, om vilket det finns regler i 17 kap. 2 § . Behörighetsfrågan beträffande av- sägelse av arv berörs i avsnitt C 2.2. Avstående från arv förutsätter alltså att arvlåtaren är avliden. Frågan härom får anses i huvudsak utgöra en ekonomisk angelägenhet (jfr vad som sägs om avsägelse av rätt till arv i avsnitt C 2.2). Avstående från arv i allmänhet Enligt 15 kap. 6 § första stycket FB får en förmyndare, god man eller förvaltare inte för den enskildes räkning avstå från arv eller testamente. Om överförmyndaren samtycker till det, får dock enligt Några speciella frågor angående arv och testamente andra stycket arv avstås enligt 3 kap. 9 § , dvs. avstående av ett s.k. särkullbarn till den först avlidne av två makar. Lagrummet tillkom genom reform. En framställning från till har aktualiserat frågan, om hindret att avstå från arv (och testamente) bör luckras upp. I första hand går tankarna till sådana fall då arvingen utan tvekan har rätt att lyfta arvet men det kan bli aktuellt att låta det gå vidare exempelvis till arvingens bröstarvingar; några anspråk från testa- mentstagare finns alltså inte. Huvudregeln i första stycket om för- bud för ställföreträdare att besluta att avstå arvet kan tyckas väl kate- gorisk, och skäl kan åberopas för en mer nyanserad ordning, i stil med den som gäller enligt andra stycket för särkullbarn. Ruckar man mer allmänt på det nuvarande förbudet kan man emellertid knappast undgå att överväga (ytterligare) avvikelser från de närbesläktade principiella förbuden i 13 kap. 11 § och 14 kap. 12 § FB för ställföre- trädare att ge bort huvudmannens egendom. Goda sakskäl kan också åberopas tills stöd för den bestämda hållning till skydd för den en- skilde som 15 kap. 6 § FB ger uttryck för. Med hänsyn till detta finns enligt utredningens mening inte tillräcklig anledning att frånfalla den allmänna inställning som lagstiftaren intog så sent som vid reform. framställning riktar emellertid in sig på den mer komplicerade situation som kan uppkomma, om det finns ett testa- mente till förmån för någon annan än arvingen. Till bilden hör att testamentet kan vara angripbart. Främst gäller att det kan vara ogil- tigt eller att det inkräktar på bröstarvinges laglott. I båda de nämnda fallen måste arvingen angripa testamentet och på visst sätt, om det inte, trots bristerna, skall bli gäl- lande. För det fall att arvingen har förmyndare eller förvaltare eller har god man med ensambehörighet bör rimligen gälla att delgivning med rättsverkan får ske hos före- trädaren. Om denne underlåter att väcka talan eller anmäla laglotts- anspråk inom föreskriven tid torde testamentet vinna laga kraft. Han bör i stället kunna godkänna testamentet, något som beträffande arvingen själv framgår av 14 kap. 4 § första stycket ÄB, jfr rätts- fallet NJA 1992 s. 820. Vad som har sagts nu gäller i varje fall när företrädaren gör den korrekta bedömningen att testamentet inte Några speciella frågor angående arv och testamente med fog kan angripas utan är rättsligt hållbart. I ett sådant fall kan man enligt utredningens mening inte tala om ett avstående från arv. Situationen blir en annan, om ställföreträdaren med öppna ögon godtar ett testamente som är ogiltigt eller åsidosätter rätten till lag- lott för arvingen. Det måste då anses röra sig om en benefik rätts- handling i relation till testamentstagaren, därmed inte sagt att den är oförsvarlig sedd från arvingens synpunkt. Det kan verka konse- kvent att för dessa fall hålla fast vid ståndpunkten att avstående av arv från företrädarens sida inte får förekomma. Bedömningen påverkas emellertid av att det kan vara svårt att skilja de nu behandlade typfallen från varandra. Det är osäkert hur man skall se på en disposition som objektivt sett innebär att testa- mentstagaren gynnas men som arvingens ställföreträdare beroende på missbedömning inte uppfattar som en eftergift på arvingens be- kostnad; benefik avsikt saknas med andra ord. Ett annat gränsfall föreligger, när ställföreträdaren är osäker på t.ex. om testamentet är ogiltigt men godtar det och då beaktar att resultatet tycks skäligt med hänsyn tagen till de berörda personernas förhållanden. Ett sätt att nå en hanterlig lösning är att öppna ett utrymme för att godta ett benefikt inslag, ett avstående av arv, i samband med att ett testamente godkänns. Ett viktigt skäl att godta ett sådant avsteg från huvudregeln är att fördelningen av kvarlåtenskapen trots de testamentsrättsliga komplikationerna i de flesta fall kan antas ha visst stöd i den avlidnas vilja. Utrymmet för avstående bör dock vara ganska snävt. Det bör således krävas särskilda skäl, och liksom beträffande det nuvarande undantaget i 15 kap. 6 § andra stycket FB bör fordras samtycke från överförmyndaren. Särskilt bör tillses att bröstarvinges laglott inte prisges utan starka skäl. Utredningen förordar den angivna lösningen. Denna torde på en gång medverka till att boutredningen kan genomföras utan fördröj- ning och underlätta lösningar i en del tveksamma eller annars tvis- tiga fall. Framställningen ovan tar främst sikte på – förutom förmyndare – förvaltare samt sådana gode män som företräder personer med bris- tande beslutsförmåga. Fråga uppkommer därför om samma regler bör gälla för gode män som utses med stöd av förslaget till 11 kap. Några speciella frågor angående arv och testamente 18 § , dvs. bl.a. gode män som representerar borta- varande arvtagare. I ett rättsfall , NJA 1895 s. 509, ansågs att en god man för en bortavarande person inte på dennes vägnar kunde godkänna ett testamente eller ens delges testamentet för sin huvudmans räkning. En sådan ordning framstår som onödigt katego- risk och vållar problem i praktiken. Det finns enligt utredningens mening inte anledning att skilja på en god man som företräder en bortavarande arvtagare och en god man som företräder en person med bristande beslutsförmåga. En bortavarande person kan visser- ligen dyka upp när som helst innan klanderfristens utgång och vilja göra sin rätt gällande, medan en beslutsoförmögen person som regel kan förväntas förbli beslutsoförmögen under hela klagofristen. Det skulle sålunda kunna hävdas att en god man för en bortavarande person inte bör kunna godkänna ett testamente varom nu är fråga. Utredningens förslag innebär emellertid att ett godkännande av testamente bör ske med försiktighet; därav kravet på särskilda skäl och överförmyndarens samtycke när ett benefikt inslag kan spåras. Risken för att den enskilde skall lida någon rättsförlust får därför anses liten. Med hänsyn till vad som sagts bör den föreslagna regleringen gälla alla gode män enligt . Det sagda inne- bär att rättsfall inte kan anses vara vägledande. Den reglering i 15 kap. 6 § FB som utredningen föreslår tar sikte endast på situationen då huvudmannen är arvinge, dvs. den person som skulle ha tagit arv om inte testamentet hade funnits. Det kan emellertid tänkas att huvudmannen är testamentstagare. Under såda- na förhållanden uppkommer frågan huruvida nuvarande förbud för en förmyndare, en god man eller en förvaltare att avstå från testa- mente på den enskildes vägnar bör modifieras. Utredningen konstaterar inledningsvis att det finns en viktig skill- nad mellan de båda situationerna. I fallet då huvudmannen är arvta- gare är presumtionen att testamentet skall avskära honom från arvs- rätten, dvs. testator har önskat en avvikelse från den legala arvsord- ningen. I det andra fallet är presumtionen att testamentet skall ge huvudmannen egendom efter testator. Att avstå från (ett giltigt) testamente kan jämföras med att tacka nej till en gåva, och en sådan rättshandling kan en ställföreträdare Några speciella frågor angående arv och testamente företa för den enskildes räkning. års reform av föräldra- balken ansågs det mot denna bakgrund möjligt för en förmyndare, god man eller förvaltare att avstå från testamente på sin huvudmans vägnar. Vid nämnda reform skapades emellertid i 15 kap. 6 § FB ett uttryckligt förbud för ställföreträdaren att avstå från såväl arv som testamente för sin huvudmans räkning, se prop.