sou · GSB367 · 2005-01-01 00:00:00 — Under Nuclear Fuel (NFWA) bilda- des (), som ägs av kärnkraftindustrin och som skall agera fristående från AECL och den federala regeringen. Lagstiftningen ålägger NWMO att genomföra en studie och att presentera en plan för omhändertagande av det använda kärnbränslet till den federala regeringen . En rådgivande grupp har bildats för att stödja NWMO i dess arbete. Resultaten av NWMO:s senaste arbete finns rapporterat (NWMO 2003). Ett särskilt finansieringssystem har skapats. Det finns två kommersiella kärnkraftverk i , vart och ett med två kraftreaktorer. Det ena kraftverket ligger i i närheten av . Det drivs av det i huvudsak statsägda Fortum (tidigare ) och har två ryska 440 MW VVER- reaktorer. Det andra kraftverket, som har två svenskbyggda kokarreaktorer (BWR) på ca 700 MW, ligger i Olkiluoto norr om . Det drivs av TVO, som är privatägt av finsk industri och kraftbolag. En ansökan lämnades till rege- ringen med begäran om ett principbeslut att bygga ett femte reaktoraggregat vid något av de båda befintliga kärnkraftverken. Kärnavfallshantering i några länder Ansökan godkändes av den finländska regeringen och av riks- dagen . Reaktorn kommer enligt planerna att byggas vid Olkiluoto av ett europeiskt konsortium under fransk ledning. Det åligger de två kraftföretagen att svara för att avfallet hanteras på ett säkert sätt. De skall också ta fram ett forsknings- och utvecklingsprogram för avfallshantering och finansiera hela ope- rationen. Målen och programmet för avfallshanteringsarbetet ställdes upp i ett regeringsbeslut och regelverket har fastställts kärnenergilag och förordning. Handels- och () övervakar arbetena inom området lik- som forsknings- och utvecklingsprogrammet. Ministeriet finan- sierar också forskning för att säkerställa tillgång till av industrin oberoende expertis. Strålsäkerhetscentralen (STUK) svarar för föreskrifter för och övervakning av säkerheten vid kärnkraft- anläggningarna. STUK svarar också för granskning och värdering av planer och arbeten gällande avfallshantering. Avfallsanlägg- ningar måste tillståndsprövas av regeringen. HIM fastlägger de avgifter, som kraftföretagen måste betala till en rege- ringskontrollerad kärnavfallsfond, som skapats för att täcka framtida kostnader för avfallshanteringen. hade de två företagen olika strategier för hanteringen av använt kärnbränsle. Bränsle från kraftverket i sändes tillbaka till för lagring och upparbetning, medan det i kraftverket i Olkiluoto mellanlagrades i en bassänganläggning. Efter har tillvägagångssättet för Lovisa-bränslet ändrats så att även detta bränsle numera mellan- lagras lokalt på samma sätt som i Olkiluoto. Enligt en ändring 1994 får inget använt bränsle exporteras . och har bildat ett gemensamt bolag, , med uppgift att svara för allt arbete med avseende på slut- förvaring av använt kärnbränsle. Kärnavfallshantering i några länder Avfallsklassificeringen i skiljer mellan låg- och medel- aktivt avfall och använt kärnbränsle. Det senare skall inte upparbetas. LLW och kortlivat ILW Båda kraftföretagen har vid reaktorstationerna byggt berg- rumsförvar med vertikala silos och horisontella tunnlar. Dessa togs i bruk 1992 respektive 1998. Använt bränsle och långlivat ILW Som en följd av regeringens principbeslut , som bekräfta- des formellt 1988 då kärnenergilagen och förordningen antogs, beslöt HIM 1991 att djupförvaring är den metod, som skall väljas för använt kärnbränsle. En lista med 85 möjliga förläggningsplatser togs fram . Efter närmare undersökningar valdes till slut tre platser ut: Olkiluoto (nära kärnkraftverket) i Euraåminne kommun, Romuvaara i Kuhmo kommun och Kivetty i Äänenkoski kommun. Enligt förslaget i , som publicerades , förordade Posiva ett förvar enligt ett deponeringskoncept som liknar KBS-3 i . För- varet skall förläggas på ett djup av . Slutligt djup bestäms av förhållandena på den valda platsen. Posiva föreslog, att den slutgiltiga utformningen av förvaret vid den valda platsen inte skulle fastställas före byggstarten. Detta skulle göra det möjligt att i konstruktionsarbetet ta hänsyn till de verkliga geologiska förhållandena. Kostnaden för slutförvaringen av det använda kärnbränslet uppskattas till ca (ca ). Kärnavfallshantering i några länder Förutom på dessa platser utförde Posiva 1997 noggranna undersökningar på ön nära kärnkraftverket vid . överlämnade Posiva ett miljökonsekvens- beskrivningsprogram till HIM. Programmet publicerades för granskning och kommentarer. Det sändes också till svenska, estniska och ryska myndigheter enligt kraven i Esbo-konven- tionen. Efter offentlig granskning vid ett antal tillfällen redovisade HIM sina kommentarer rörande programmet till Posiva . HIM krävde kompletterande insatser för att uppskatta den radiologiska säkerhetsrisken för ett noll- alternativ (dvs. att den föreslagna anläggningen inte skulle komma till stånd). Dessutom krävdes att återtagbarhet skulle undersökas liksom ett antal alternativa deponeringsmetoder. Posiva publicerade den slutgiltiga miljökonsekvensbeskrivningen och ansökte därefter hos regeringen om ett prin- cipbeslut avseende en lokalisering till Olkiluoto. En internationell panel utsågs av STUK att granska säkerhets- analysen i Posivas ansökan om principbeslut. Panelen avgav sin rapport och enligt denna rekommenderas STUK bl.a. att genomföra ytterligare ett antal granskningsprojekt efter det att regeringen fattat sitt principbeslut. Rekommendationen omfattade bl.a. regelbunden granskning (vart 3 ) av Posivas forsknings- och utvecklingsprogram och de däri uppnådda resultaten (så som även sker i ). Rekommendationen omfattade även granskning av Posivas preliminära säkerhets- analyser samt tillämpning av viktiga delar av rekommenda- tionerna från oberoende granskningar för att öka allmänhetens förtroende för verksamheten. STUK utfärdade en egen rapport baserad på panelens granskning och i denna gav STUK stöd åt Posivas önskan att fortsätta med sina planer för Olkiluoto. Enligt lagen krävs kommunens medgivande för att få bygga ett slutförvar för använt kärnbränsle. Därför hölls en omröstning i kommun- Kärnavfallshantering i några länder fullmäktige i Euraåminne kommun . Utfallet blev 20 röster för och 7 emot en anläggning där. Allt granskningsmaterial och ministeriets sammanfattning blev tillgängligt för allmänheten . Principbeslut angående slutförvaret togs av regeringen och fattade sitt beslut . meddelade Posiva sin avsikt att bygga en tunnel till den första etappen av slutförvaret (ONKALO), som innefattar undersökningar och utvecklingsarbete. Undersökningsfasen pla- neras sträcka sig och därefter sker utbyggnaden av förvaringsdelen. Deponering av använt kärnbränsle planeras ske med början omkring . lämnade Posiva in sin ansökan om tillstånd att börja byggandet av anläggningen. Posiva har presenterat ett forsknings- program om slutförvaringen av kärnavfall och använt kärnbränsle i . Ett sådant program kommer fortsättningsvis att pre- senteras . fanns 59 kärnkraftreaktorer i och en kommersiell upparbetningsanläggning vid den av Cap de la Hague. Kärnkraften svarar för av elproduk- tionen i . Enligt en lag, som antogs 1975, måste den, som producerar radioaktivt avfall, på egen bekostnad svara för avfallets omhän- dertagande med hjälp av en organisation, som godkänts av myndigheterna. För detta ändamål skapade regeringen en Kärnavfallshantering i några länder särskild organisation, ANDRA inom (). ANDRA ansvarar för konstruktion, uppförande och drift av förvarsanläggningar liksom för alla undersökningar, som krävs för detta. Organisationen skall också verka för att de, som producerar avfallet, följer uppställda specifikationer för hante- ring av avfall före deponering. ANDRA finansieras av de företag, som producerar avfallet, speciellt Electricité de (EdF), CEA och bränslecykel- företag som , som driver upparbetningsanläggningen i la Hague. Dessa företags verksamhet granskas av säkerhets- myndigheter, som rapporterar till industri- och hälsodeparte- menten samt några andra departement. om- bildades den regulativa funktionen så att säkerhet och strålskydd fördes samman under Direction Générale de la Sûreté Nucléaire et de la Radioprotection DGSNR. Vidare ombildades vissa stödfunktioner genom en sammanslagning de institutioner, som ansvarar för forskning och utveckling inom områdena säkerhet och strålskydd, genom bildandet av en ny organisation et de Sûreté Nucléaire – IRSN. ANDRA har inte ansvar för att ta hand om allt radioaktivt avfall, speciellt inte det som härrör från upparbet- ningsanläggningar eller material från försvarsrelaterat arbete. I en rapport från en parlamentarisk rådgivande grupp framförde dock en medlem, att ANDRA borde ges sådant ansvar . Radioaktivt avfall uppdelas i i två kategorier kort- livat och långlivat beroende på hur , som det innebär en risk. Långlivat avfall benämns A-avfall. Långlivat avfall benämns B-avfall (motsvarar långlivat ILW i andra länder) resp. C-avfall (motsvarar HLW) och använt kärnbränsle. Det använda bränslet upparbetas till största delen. Kärnavfallshantering i några länder LLW och kortlivat ILW (A-avfall) Dessa avfallskategorier deponeras i en anläggning nära markytan i nordöstra . Använt bränsle och/eller HLW (B- och C-avfall) Avsikten var ursprungligen att upparbeta allt använt kärnbränsle. Det erhållna låg- och medelaktiva avfallet (B-avfall), högaktivt förglasat avfall och fissionsproduktsavfall (C-avfall) samt använt bränsle som ej upparbetats skulle deponeras i ett djupförvar efter mellanlagring. Emellertid framhölls 1998 i en opublicerad rapport till regeringen, att den framtida strategin måste ta hän- syn till att så mycket som en tredjedel av i producerat använt bränsle sannolikt inte, som tidigare förutsatts, kommer att upparbetas. Det föreslogs också, att skulle försöka återsända till ursprungsländerna en del av det plutonium, som erhållits vid upparbetning av det använda kärn- bränslet från dessa länder. För undersökningar och utveckling av ett djupförvar valdes fyra områden med olika geologiska förutsättningar, såsom lera, granit, skiffer respektive salt. Allt arbete stoppades emellertid på samtliga fyra platser på grund av ett intensivt motstånd från allmänheten. Avfallslagen kompletterades och ANDRA blev under denna ett public service-företag underställt miljö- och industridepartementen och frikopplades organisa- tionsmässigt från . Denna åtgärd vid- togs för att markera organisationens oberoende och för att nå ökad klarhet och öppenhet. 91-1381 definierade följande tre huvudområden, inom vilka ANDRA skulle bedriva forskning: Avfallsinneslutning och effekter av långtidslagring av avfall ovan jord Kärnavfallshantering i några länder Utveckling av åtminstone två underjordslaboratorier på platser med olika geologi Val av plats skall ske först efter lokalt samråd med deltagande av allmänheten. Lagen anger, att utpekandet av en plats för ett underjordslaboratorium, kräver offentlig utfrågning och ett god- kännande från regeringens sida. Plats för ett möjligt slutförvar skall inte kunna föreslås förrän tidigast efter det att lagen trädde i kraft, och även då krävs det en offentlig granskning och en tillståndsprövning. Vidare åligger det de berörda ministrarna att hålla parlamentet fortlöpande informerat om framstegen. Det åligger ANDRA att framlägga en slutlig statusrapport och ett förslag till lokalisering av ett slutförvar . Man har ännu inte valt någon plats för en anläggning ICE (Installation Centrale d´Entreposage) för långtidsmellanlag- ring av använt bränsle. Det är troligt att anläggningen blir av bassängtyp, liknande CLAB. För att följa framstegen inom forskningen på dessa områden och för att kunna rapportera till parlamentet föreskriver lagen att det skall finnas en nationell (). Denna håller regelbundna utfrågningar inom de viktigaste ämnesområdena. ANDRA m.fl. kompletterar med föredrag- ningar enligt önskemål. Rapporter inges till regeringen, och de granskas av en parlamentarisk kommission för utvär- dering av vetenskapliga och tekniska alternativ (OPECST). CNE ansvarar också för den kompletta rapporten över slut- förvarsprojektet som skall vara färdig . CNE består av 12 personer, varav sex är kvalificerade experter, utsedda av OPECST. Av dessa skall åtminstone två vara från utlandet (från och ). Två experter utses av regeringen och fyra av den franska vetenskaps- . Genom lag skapades en ny befattning, medlare, för att förenkla val av plats för och utvecklingen av underjordiska laboratorier. Parlamentsledamoten förordna- des till innehavare av befattningen 1992. Han fick fullmakt att Kärnavfallshantering i några länder använda upp till 60 millioner francs (ca ) för stöd till kommuner, som ställde sig positiva till fortsatta undersökningar. Han skulle rådgöra med valda politiker, med allmänheten och med lokala miljöorganisationer. framlade han en rapport, vari fyra områden utpekades för fortsatta studier, därav tre med sedimentär berggrund och en med kristallin. Därefter meddelade ANDRA 1994, att ett antal platser hade identifierats som lämpliga. En av dem gränsade till två av de förut utpekade områdena. Detaljerade platsunder- sökningar påbörjades detta år och totalt borrades 15 hål till ett djup av på tre olika platser. Sedan borrningarna avslutats, hölls möten med offentlig utfrågning . Regeringen gav ANDRA tillstånd att bygga ett underjordiskt laboratorium i en lerformation under en av de valda platserna, den vid i nordöstra . föll av geologiska skäl två andra platser bort, en med märgelsten-berggrund nära Marcoule i departementet och en med granitberggrund i Vienne. Enligt ett regeringsbeslut erhölls tillstånd för konstruktion och drift vid fram . Regeringen gav emellertid också ANDRA i uppdrag att söka fler kandidat- platser med granitberggrund . Trots att man under- sökte 20 sådana områden i och avsluta- des projektet , inte minst på grund av alltför stort motstånd från allmänhetens sida på samtliga platser. Utgrävningen för det första schaktet i började i sep- tember 2001. Genom en olycka uppstod förseningar i arbetet, som återupptogs först . Ett antal borrhål för geotekniska, hydrogeologiska och andra undersökningar har borrats och instrumenterats, så att inverkan på berget på grund av arbetena med schaktet kan studeras. Ett antal geofysiska mätningar skall genomföras, allteftersom arbetet fortsätter, och korreleras till mätningar, som genomfördes vid mark- ytan. Ett antal undersökningsutrymmen skall etableras på olika nivåer, allteftersom schaktet blir djupare. Några av dessa skall placeras i leran vid botten av det möjliga djupförvaret. Kärnavfallshantering i några länder fanns 18 kärnreaktorer i bruk i . Ingen av dessa ligger i det forna (DDR), efter stängningen av kärnkraftreaktorn i Rheinsberg och av de fyra reaktorerna som var i drift (och en femte under byggnad) i . Det socialdemokratiska partiet (SPD) och i koa- lition kom överens om en utfasning av kärn- kraften i . Efter långa överläggningar signerades en överenskommelse (Juni 2000-överenskommelsen), mellan regeringen och kraftföretagen om kärnkraftspolicyn. Enligt denna skall alla reaktorer stängas vid slutet av sin för- väntade livslängd. Genererad elkraft från vart och ett av kraft- företagen skall maximeras, vilket innebär att nya, effektivare reaktorer kan tillåtas förlänga sin drifttid som mindre effektiva stängs. Den elproduktion som man enats om motsvarar en driftstid om per reaktor. Inga nya upp- arbetningskontrakt får tecknas, och efter skall allt använt bränsle direktdeponeras. Endast upparbetningskontrakt fram till den tidpunkten kommer att fullföljas. En ny atom- energilag tillkom , grundad på den nya policyn. När den federala strålskyddsmyndigheten (BfS) inrättades , tog den över ansvaret för en säker deponering av alla slag av radioaktivt avfall från det federala och teknologi (PTB). Ett särskilt företag (Bolaget för byggande och drift av avfallsförvar, DBE) hade tidigare bildats med uppgift att vara den tredje part (entreprenör), som skulle verkställa de uppgifter som den åläggs av BfS. Kärnavfallshantering i några länder Enligt den nya atomenergilagen svarar avfalls- producenten för mellanlagring av det använda kärnbränslet vid respektive reaktorförläggningsplats. Ansökningar om tillstånd för sådana anläggningar har lämnats in. Tolv sådana anläggningar förväntas finnas avsedda som lagringsanläggningar för . För vissa av reaktorerna planeras andra lösningar för lagring av använt kärnbränsle. Enligt kärnenergilagen svarar delstatsregeringarna för all till- ståndsprövning. var avsikten att allt använt kärnbränsle skulle upparbetas. Ett tillägg gjordes 1994, varigenom också direktdeponering av använt bränsle tillåts. Några kraftföretag har redan annullerat upparbetningsoptioner . Eftersom allt avfall oberoende av kategori planeras bli deponerat i djupförvar, delas avfallet i huvudsak upp i endast två kategorier, nämligen värmealstrande och icke-värmealstrande. Enligt öve- renskommelsen mellan koalitionspartierna räcker det med ett enda geologiskt förvar för att deponera alla slagen av radioaktivt avfall. Detta kommer att bli förlagt i berg av ännu inte definierat slag och på en plats som ännu inte formellt har identifierats. Detta påverkar naturligtvis allvarligt genomföran- det av utvecklingsprogrammet för ett slutförvar. LLW och ILW(icke-värmealstrande) Fram till togs icke-värmealstrande avfall (med alfa- aktivitet upp till 4,0 x /m3) omhand vid ERAM-anlägg- ningen (Endlager für Radioaktive Abfälle, Morsleben), vid Bartensleben-saltgruvan. Enligt ett domstolsutslag i delstaten måste BfS avbryta fortsatt deponering av avfall i det s.k. östra förvarsområdet i Kärnavfallshantering i några länder tillkännagav BfS att åt- gärder behöver vidtas för att på ett säkert sätt försluta förvaret. En tillståndsansökan för ett nytt djupförvar för icke-värme- alstrande låg- och medelaktivt avfall (LLW/ILW) vid den ned- lagda Schacht Konrad-järngruvan nära togs fram . Efter den längsta offentliga utfrågningen i tysk historia mellan fortsatte den niedersachsiska (som leddes av den nuvarande förbundskanslern) att vägra ge tillstånd till en anläggning, tvärtemot de federala myndigheternas önskan. Enligt Juni 2000-överenskommelsen skall de ansvariga myndigheter- na slutföra tillståndsprövningen för Schacht i enlighet med gällande författningar. BfS drog tillbaka sin ansökan om ikraftträdande av tillståndet, för att därigenom ge en domstol möjlighet att granska frågan. i Nieder- gav tillstånd för Schacht . Ett antal juridiska processer pågår, initierade av motståndare till slut- förvaret. Genom överenskommelsen är inriktningen att endast ett slutförvar för alla typer av avfall skall byggas och även detta gör att framtiden för Schacht är osäker. Använt bränsle och/eller HLW (värmealstrande) års ändring i kärnenergilagen var upparbetning det enda alternativet att ta hand om använt kärnbränsle. Upparbet- ningen skedde i eller i . Planer på att etablera en upparbetningsanläggning i skrinlades på grund av en intensiv, ibland våldsam, opposition. Hemtransport från utlandet av befintligt förglasat högaktivt avfall (HLW) påbörjades , efter det att ett mellanlager i Gorleben i tidigt godkänts för detta ändamål. Enligt den nya atomenergilagen är avfallsproducenten ansvarig för att bygga mellanlager för det använda kärnbränslet vid reaktorförläggningsplatsen. Granskningar av tillståndsansök- ningar pågår. Kärnavfallshantering i några länder Tills förutsattes, att skulle utveckla ett djup- förvar för HLW (och möjligen också för använt kärnbränsle) i en lämplig saltformation. Saltdomen i Gorleben utvaldes som enda kandidatplats. Enligt Juni 2000-överenskommelsen kom- mer emellertid hela deponeringsproblemet att granskas på nytt. Man föredrar visserligen djupförvarsmetoden, men fler slags berg måste undersökas, innan något beslut om lokalisering tas. Allteftersom det blev klart att fler potentiella förvarsplatser med annan berggrund måste undersökas, bildade BMU en ny kommitté, AKEND, med uppgift att ta fram en ny procedur för platsval. Man presenterade ett program i tre faser för att få till stånd en ny procedur för lokalisering. I en första fas skall förslag till den nya proceduren utarbetas. I en andra fas skall denna procedur politiskt och legalt förankras och beslutas. Den tredje fasen innebär ett genomförandeskede (implemen- tering). Fas 1 har avslutats genom att AKEND har avgivit sin rapport till regeringen. Fas 2 pågår, bl.a. genom diskussion med olika intressegrupper. Denna diskussion avses bli avslutad . Under fas 3 skall en platsvalsprocess inledas. De senaste indikationerna visar emellertid på svårigheter: Avfallspro- ducenterna vill ha Gorleben med som ett alternativ medan BMU vill utesluta det. har 54 reaktorer i drift () och de ägs av och nio andra oberoende elektricitetsföretag. Flera av dessa reaktorer är dock stängda på grund av tekniska problem. Ett behov av ytterligare 13 reaktorer fram har annonserats av japansk industri. Den enda bridreaktorn i landet, experimentreaktorn i Monju, är för när- Kärnavfallshantering i några länder varande avstängd på grund av en olycka , som bl.a. ledde till kylmedelsförlust (natrium). () och kärnkraftsäkerhetskom- missionen (NSC) bestämmer riktlinjerna för hanteringen av radioaktivt avfall. AEC svarar för planering och för den grund- läggande policyn, medan NSC är ansvarig för säkerhetskriterier och föreskrifter. Ministeriet för ekonomi, handel och industri (METI) och Ministeriet för utbildning, kultur, sport, vetenskap och teknologi (MECSST) utfärdar tillstånd för kärnavfallshantering och depo- nering enligt Lag för reglering av hantering av kärnämne, kärn- bränsle och reaktorer. För HLW har en ny lag utfärdats (): Särskild lag för slutdeponering av radioaktivt avfall. Den senare inkluderar krav på att en plan för slutförvaring skall presenteras , med en total revidering . Genom lagen upprättas också en ny genomförandeorganisation för arbete med platsval, konstruktion, drift m.m. av ett djup- förvar. Denna organisation är känd som NUMO. Med lagen upprättades också ett finansieringssystem för kärnkraftavfall. Ett institut (JNC) ansvarar för insatserna på avancerade reak- torer och bränslecykelteknologi samt för forskning och utveck- ling rörande deponering av HLW. Denna organisation ersatte 1998 den större enheten, Kärnkrafts- och Kärnbränsleutveck- lingsbolaget (PNC), som delades upp efter ett antal incidenter vid flera av dess anläggningar. I det gällande japanska programmet ingår upparbetning av använt kärnbränsle samt användning av plutonium och anrikat uran, inklusive utveckling av teknik för blandoxid (MOX)- Kärnavfallshantering i några länder har använt bränsle upparbetats utomlands, även om en experimentanläggning för upparbetning var igång vid PNC:s Tokai-anläggningar , då det inträffade en explosion där och eld bröt ut. En upparbetningsanläggning i kommersiell skala har varit under uppbyggnad i Rokkasho, i Aomori-prefek- turen, där det också finns ett LLW-förvar i drift och ett lager för återfört HLW (från upparbetning utomlands). Japansk Kärn- bränsleservice Ltd. (JNFL) driver båda dessa anläggningar. LLW och kortlivat ILW Dessa typer av avfall deponeras i ett förvar nära markytan i Rokkasho i Aomori-prefekturen. Anläggningen togs i bruk . Förvaret samlokaliserades med den ovan nämnda upparbetningsanläggningen, som beräknas kunna starta . Använt bränsle och/eller HLW AEC angav långtidsplan eller senast omkring 2045 som den tidpunkt, då en avfalls- förvaringsanläggning skulle kunna få driftstillstånd och tas i bruk. långtidsplan upprepades en tidigare framförd plan på att omkring skapa en särskild organisation, som skulle genomföra deponeringsprogrammet. I överensstämmelse med detta och med den nya avfallslagen ansökte de japanska kraftbolagen hos regeringen om tillstånd att bygga upp en sådan organisation. Regeringen godkände förslaget omgående och Organisationen för kärnavfallshantering (NUMO) bildades , med säte i .