sou · GSB3112d2 · 2005-01-01 00:00:00 — Förslaget i denna del lär i de allra flesta fall underlätta ingående av rättshand- lingar genom ställföreträdarens försorg, eftersom en tredje man där- med inte behöver infordra nya intyg rörande den enskildes hälso- tillstånd när ställföreträdaren väl har aktiverats (se avsnitt B 6.2.12). Anhöriga ställföreträdare i vissa ekonomiska angelägenheter 7.3.6Skyldigheter för de anhöriga Förslag: När en anhörig tar i anspråk behörighet enligt detta kapitel skall han eller hon alltid handla på det sätt som bäst gagnar den enskilde. Den enskildes egen uttryckta eller förmodade in- ställning skall beaktas. Den anhörige skall föra räkenskaper över sin förvaltning och hålla den enskildes medel avskilda från andra tillgångar. På be- gäran av överförmyndaren skall den anhörige lämna upplysning- ar om vidtagna åtgärder och särskild redovisning över förvalt- ningen. Som nämnts i avsnitt B 7.2 har utredningen anledning att tro att de allra flesta anhöriga vill sina hjälpbehövande släktingar väl och också har förmåga att sköta den uppgift som de har åtagit sig. kan det finnas skäl att dra upp riktlinjer för vilka skyldigheter som en anhörig påtar sig genom att inträda som anhörig ställföreträdare och vilka krav som andra således kan ställa på denne. Även om en anhörig ställföreträdare inte i övrigt skall rätta sig efter de regler som finns för gode män och förvaltare i , är det ofrånkom- ligt att det måste finnas vissa gemensamma nämnare. En anhörig ställföreträdare bör naturligtvis ha en skyldighet att handla på det sätt som bäst gagnar den enskilde. Detta överens- stämmer med vad som gäller för ställföreträdare (12 kap. 3 § FB). kan det finnas tecken på att den enskilde skulle vilja ha till stånd en rättshandling som t.ex. inte är förenlig med det i objektiv mening bästa alternativet i en viss valsituation. Givetvis bör ställföreträdaren då kunna ta intryck av hur den en- skilde skulle ha agerat, om han eller hon hade haft beslutsförmågan i behåll. Ställföreträdaren bör med andra ord beakta den enskildes uttryckta eller förmodade inställning, trots att den enskilde skall anses sakna beslutsförmåga (se förslaget till komplettering av den ovan nämnda 12 kap. 3 § FB). Att ställföreträdaren skall hålla den enskildes medel åtskilda från sina egna har redan berörts (avsnitt B 7.3.4). Detta för att förtroendet för ställföreträdaren i dennes roll som den enskildes representant stärks. kan det finnas anledning att ytterligare inskärpa betydelsen av att en godtagbar ordning råder i skötseln av den enskildes ekonomiska angelägenheter. Insynen i den enskildes förhållanden kan annars riskera att bli minimal. Någon laglig möjlig- het för andra anhöriga eller närstående till den enskilde att kontrol- Anhöriga ställföreträdare i vissa ekonomiska angelägenheter lera vad som skett i ekonomiskt hänseende finns inte, om ställföre- trädaren väljer att hålla sin hantering dold (jfr anhörigas rätt att enligt 16 kap. 7 § FB ta del av handlingar som rör ett godmanskap eller förvaltarskap). Det bör undvikas att frågan om behovet av ett ställföreträdarskap enligt väcks av bekymrade när- stående utan att det i egentlig mening finns anledning till detta. Utredningen har stannat för att överförmyndaren, liksom när det gäller framtidsfullmakter (avsnitt B 6.2.11), därför bör kunna begära att den enskilde lämnar uppgifter om vilka åtgärder som vidtagits med stöd av ställföreträdarbehörigheten enligt den här be- rörda lagstiftningen. Överförmyndaren bör också kunna kräva att få särskild redovisning över vad som vidtagits med den egendom som den enskilde disponerar. Visar det sig att den anhörige ställ- företrädaren inte hörsammar en sådan begäran eller visar upp en bristfylld redovisning, kan det finnas anledning för överförmyndaren att ansöka om godmanskap eller förvaltarskap för den enskilde. Sam- ma möjlighet har naturligtvis även kretsen av andra anhöriga (se nuvarande 11 kap. 15 § FB och förslaget till 11 kap. 25 § FB). Anledning för överförmyndaren att reagera kan finnas exempel- vis när andra anhöriga till den enskilde uppmärksammar honom på behovet. Givetvis har överförmyndaren även i övrigt en möjlighet att ta initiativ till en kontroll, precis som när han uppmärksammas på att människor i allmänhet kan vara i behov av ett ställföreträdarskap enligt . Möjligheten att kräva in uppgifter och en formenlig redovisning ger dock överförmyndaren särskilt goda möj- ligheter att överblicka huruvida den enskilde är i behov av en annan form av ställföreträdarskap eller om den enskilde – på det sätt som förutsätts i nuvarande 11 kap. 4 § FB – får sitt hjälpbehov tillgodo- sett på ett annat, mindre ingripande sätt. män och förvaltare är skyldiga att fortlöpande föra räken- skaper över sin förvaltning och att göra anteckningar om sina åt- gärder i övrigt (12 kap. 5 § FB). Detta bör vara ett åliggande även för en anhörig ställföreträdare. Naturligtvis underlättar en sådan rutin fullgörandet av redovisningsskyldigheten gentemot överförmynda- ren. Därutöver ger räkenskaperna ett viktigt underlag för gransk- ningar av hur ställföreträdaren har skött uppgiften. kan räkenskaperna utgöra ett gott bevismedel för ställföreträdaren för det fall hans förvaltning ifrågasätts av någon annan, t.ex. en annan närstående till den enskilde. Anhöriga ställföreträdare i vissa ekonomiska angelägenheter Förslag: Anhörig som har tagit i anspråk sin behörighet enligt detta kapitel är skyldig att ersätta skada som han har orsakat den enskilde uppsåtligen eller av vårdslöshet. Den anhörige skall även kunna åläggas skadeståndsansvar gentemot godtroende tredje man, om han rätthandlat utan erforderlig behörighet. Anhöriga ställföreträdare skall, som nämnts i föregående avsnitt, handla på det sätt som bäst gagnar den enskilde och med beaktande av den enskildes inställning. Det kan emellertid förekomma att en ställföreträdare trots detta orsakar den enskilde skada. Har detta skett uppsåtligen eller av vårdslöshet, bör ställföreträdaren kunna åläggas skadeståndsansvar. Detta bör framgå direkt av lagstiftningen. Motsvarande skadeståndsskyldighet kan åläggas en företrädare en- ligt (se 12 kap. 14 § första stycket FB). Skadestånds- skyldigheten kan grunda sig på såväl straffbara som icke straffbara förfaranden, liksom på aktiva handlingar och underlåtenhet. Tillämp- ningsområdet för anhöriga ställföreträdare blir något snävare när det gäller ansvar för underlåtenhet att vidta åtgärder. Det är först när en sådan ställföreträdare har inträtt i rollen som den enskildes repre- sentant som han tar på sig ett ansvar. Att han även kan stå på tur för ställföreträdarskap utan att vidta några åtgärder, t.ex. för att han inte känner till att den enskilde varaktigt saknar beslutsförmåga eller för att han inte vill fungera som ställföreträ- dare, skall inte kunna föranleda att han ådrar sig skadeståndsansvar. En särskild fråga är om den anhörige (eller en krets av anhöriga med gemensam behörighet), sedan han vidtagit någon åtgärd under åberopande av sin ställföreträdarbehörighet enligt denna lagstiftning, därefter kan undandra sig ansvar för att han inte sysselsatt sig med andra av de angelägenheter för vilka han är behörig att företräda den enskilde. Om en tredje man påkallar ett initiativ från en anhörig som tidigare i något sammanhang har representerat den hjälpbehö- vande, bör den anhörige anses skyldig att uttryckligen ge till känna att han avböjer att representera den enskilde. Gör han inte det, får han anses stå ett ansvar för de skador som kan bli följden för den närstående. Avböjer han att representera den enskilde i den fråga som väckts måste han också avstå från att representera den enskilde i övrigt (se avsnitt B 7.3.3, i vilket konstaterats att en anhörig ställ- företrädare inte kan avböja vissa angelägenheter och kvarstå som representant i andra frågor). – Vad som sagts hindrar inte att Anhöriga ställföreträdare i vissa ekonomiska angelägenheter anhöriga med gemensam behörighet fördelar uppgifter sig emellan med stöd av inbördes fullmakter, något som har kommenterats i avsnitt B 7.3.3. Utan att detta särskilt skall behöva anges i lag får det även för- utsättas att den anhörige ställföreträdaren ger till känna för den en- skildes kända borgenärer eller andra tredje män när han eller hon inte längre har för avsikt att fungera som den enskildes ställföreträ- dare efter att väl ha trätt in i denna roll. I den mån inte någon annan anhörig avses överta ställföreträdarskapet, bör ställföreträdaren verka för att den enskilde förses med en god man eller förvaltare. Ställ- företrädaren kan nämligen inte påräkna att den enskildes borgenärer eller andra kommer att agera för att t.ex. uppmärksamma överför- myndaren på att den enskilde står utan legal representant. Om den anhörige i stället väljer att utan förvarning frångå uppgiften och dess- utom saknar giltiga skäl för detta, riskerar att han att bli ersättnings- skyldig gentemot den enskilde för eventuella skador som denne drabbas av till följd av att han exempelvis underlåter att betala räk- ningar som hör till det område som ställföreträdarskapet avser. Flera anhöriga med delat ställföreträdaransvar som ådrar sig skadeståndsskyldighet bör solidariskt svara för ersättning som de ådragit sig gentemot den enskilde. Ställföreträdarna bör ha regress- rätt mellan sig på det sätt som anges i 12 kap. 14 § andra stycket FB. Fristen för att väcka talan bör vara från det att räkenskaper och anteckningar har tillhandahållits för granskning, i likhet med vad som föreslås gälla för ställföreträdare enligt som inte är skyldiga att lämna sluträkning (se avsnitt A 4.3.1), Som tidigare nämnts bygger konstruktionen om representantskap genom anhöriga på att den anhörige kan påvisa för en tredje man att han har den behörighet som lagstiftningen ger honom. Behörigheten förutsätter bl.a. att den enskilde varaktigt är utan beslutsförmåga och att han eller hon inte har framtidsfullmäktig eller god man/förvaltare enligt förordnad för det område som rättshandlingen avser. Skulle det visa sig att den enskilde tillfrisknat eller att god- manskap anordnats, har således den anhörige inte längre behörig- het. En annan orsak till detta kan vara att ett läkarintyg som den anhörige åberopat sig på visar sig vara en förfalskning. Vid dylika brister bör den anhörige primärt anses skyldig att ersätta en godtro- ende tredje man för eventuell skada som uppstår för att rättshand- lingen inte blir bindande. Om däremot den anhörige saknar behörig- het av någon för denne okänd anledning, t.ex. för att godmanskap anordnats utan att den anhörige tillfrågats eller hörts i ärendet, bör Anhöriga ställföreträdare i vissa ekonomiska angelägenheter någon ersättningsskyldighet inte anses föreligga. Detsamma bör vara fallet, om ett i övrigt vederhäftigt läkarintyg bygger på en felaktig läkarbedömning av den enskildes hälsotillstånd. Den ovan refererade bestämmelsen om skadeståndsskyldighet gentemot en godtroende tredje man motsvarar vad som gäller enligt 11 kap. 6 § FB (11 kap. 8 § i förslaget) för rättshandlingar som enligt 11 kap. 5 § (11 kap. 7 § i förslaget) inte blir bindande för huvudman- nen p.g.a. av avsaknad av samtycke från den enskilde (jfr även 25 § avtalslagen). 8Företrädarskap inom hälso- och sjukvård, m.m. 8.1Allmänt om bl.a. kroppsliga ingrepp och samtyckets betydelse Varje medborgare har gentemot det allmänna ett skydd mot påtving- ade kroppsliga ingrepp och frihetsberövanden (2 kap. 6 och 8 §§ re- geringsformen). Med påtvingat kroppsligt ingrepp avses i första hand våld, men hit hör även läkarundersökningar, smärre ingrepp som vaccineringar och blodprovstagning samt liknande företeelser som går under beteckningen kroppsbesiktning. Inom samma ram torde också ligga att tvinga någon att ta medicin som han eller hon inte vill ha (se prop. 1975/76:209 s. 147 och , Lagar och grund- läggande principer, i antologin beslutsförmåga. Vem bestäm- mer för patienten?, 1998, s. 77, cit. Sverne, jfr , Straff- rättens ansvarslära, 1994 s. 188 f, cit. Även att smyga i upp- rörda människor lugnande medel i den saft som de erbjuds, dvs. med list, skulle kunna anses som ett påtvingat kroppsligt ingrepp (jfr , Påtvingat kroppsligt ingrepp [RF 2:6] och JO:s rättsvägledande funktion, Förvaltningsrättslig tidskrift 1/02 s. 33 f). Undantag från skyddet mot kroppsliga ingrepp och frihetsberöv- anden kan endast föreskrivas i lag, och då bara i syfte att tillgodose ändamål som är godtagbara i ett demokratiskt samhälle. Begräns- ningarna får inte gå utöver vad som är nödvändigt med hänsyn till det ändamål som har föranlett dem. (Se 2 kap. 12 § regeringsformen, jfr även artiklarna 5, 6 och 8 i Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna.) Sådana undantag har gjorts i bl.a. lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård (LPT), lagen (1991:1129) om rättspsykiatrisk vård och lagen (1991:117) om rättspsykiatrisk undersökning. Dessutom är fri- hetsberövande tillåtet enligt smittskyddslagen (2004:168), lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga och lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall. Företrädarskap inom hälso- och sjukvård, m.m. Skyddet för kroppslig och personlig integritet återspeglas även i , vars 3 kap. handlar om brott mot liv och hälsa och 4 kap. om brott mot frihet och frid. En individ kan emellertid orsaka sig själv skador, antingen genom destruktiva handlingar eller genom underlåtenhet. Det finns i svensk rätt en obenägenhet att ingripa mot gärningar som riktar sig mot en själv (jfr Jareborg s. 181). Toleransen gäller dock huvudsakligen personer som kan anses ha förmåga att överblicka konsekvenserna av sitt beslut. Samhället har nämligen påtagit sig ett särskilt ansvar för vissa personkategorier som av olika skäl har svårt att tillgodose sina egna intressen, såsom underåriga, vissa psykiskt sjuka och missbru- kare (, Samtycke till medicinsk vård och behand- ling. En rättsvetenskaplig studie, 1994, s. 19, cit. I 24 kap. 7 § finns en lagregel om ansvarsfrihet vid samtycke. En gärning som någon begår mot en person som samtyckt utgör brott endast om gärningen, med hänsyn till den skada, kränk- ning eller fara som den medför, dess syfte och övriga omständigheter, är oförsvarlig. I förarbetena till bestämmelsen uttalades att gränsen vid uppsåtligt tillfogande av kroppsskada dras på samma sätt som gränsen mellan ringa misshandel och misshandel av normalgraden. Regeln är däremot inte avsedd att ge utrymme för att samtycke vid grov misshandel eller vid uppsåtligt dödande i något fall skall leda till ansvarsfrihet. Bestämmelsen i 24 kap. 7 § omfattar även åtgärder på det medicinska fältet, men enligt förarbetena torde den där få begränsad betydelse, inte minst p.g.a. att försvarlighetsbedöm- ningen i dessa fall måste göras från andra utgångspunkter (prop. 1993/94:130 s. 37 och 43 f). Det kan för övrigt knappast hävdas att t.ex. alla ingrepp på beslutsinkompetenta personer inom hälso- och sjukvården som inte företas i nödsituationer är otillåtna bara för att de inte är tillåtna enligt 24 kap. 7 § . Så länge patienten inte har motsatt sig ingreppet skulle man i en del fall kunna hävda att gärningen är socialadekvat (närmast att förstå som nyttig) och där- med tillåten med stöd av en oskriven undantagsregel. Hälso- och sjuk- vården intar dock här en särställning jämfört med andra livsområden (jfr Jareborg s. 188 ff). Från problematiken med samtyckets bristande betydelse för gär- ning som leder till döden bör skiljas situationen då en läkare under- låter att i livets slutskede ge medicinsk behandling. I viss mening kan underlåtenheten sägas innebära att människans liv därigenom förkor- tas. I de fall där döden är nära förestående torde emellertid en läkare inte behöva ge medicinsk behandling som bedöms vara meningslös Företrädarskap inom hälso- och sjukvård, m.m. och endast fördröjer den naturliga och oundvikliga döden. Från straffrättslig synpunkt lär det t.o.m. sakna betydelse om patienten begärt att få behandlingen eller ej, eftersom man inte i någon vettig mening kan säga att läkaren genom sin underlåtenhet har orsakat döden, dvs. det saknas ett kausalsamband (, Avbry- tande av behandling och , SvJT 1991 s. 247 f). Som framgår av redogörelsen ovan är skyddet mot kroppsliga in- grepp och frihetsberövanden starkt i svensk rätt. Hänsyn har endast i ringa omfattning tagits till att personer kan sakna förmåga att ta ställning till frågor som berör deras rättsliga skydd i dessa delar. Detta gäller inte minst i hälso- och sjukvårdssituationer. Samtycke från patienten är en grundläggande förutsättning för i princip all sjukvård, vilket kan härledas från de tidigare nämnda grund- lagsbestämmelserna. Regler som berör inte bara den offentliga, utan även den privata hälso- och sjukvården, finns i hälso- och sjukvårds- lagen (1982:763) (HSL) och lagen (1998:531) om yrkesverksamhet på hälso- och sjukvårdens område (LYHS). I den förstnämnda talas om kraven som kan ställas på god vård, innebärande bl.a. att vården skall bygga på respekt för patientens självbestämmande och integri- tet. Det sägs även att vården och behandlingen så långt det är möjligt skall utformas och genomföras i samråd med patienten (2 a § HSL). Även i LYHS uppställs krav på att vården så långt som möjligt utfor- mas och genomförs i samråd med patienten och att patienten skall visas respekt (2 kap. 1 §). I båda lagarna talas om att patienten skall kunna träffa ett val mellan olika behandlingsalternativ när flera så- dana står till buds (3 a § HSL och 2 kap. 2 a § LYHS). Inget av de nämnda regelverken talar emellertid om möjligheter till ställföreträ- dande samtycke. Att behörigheten enligt gällande regler hos en god man enligt 11 kap. 4 § FB eller en förvaltare inte är heltäckande i förhållande till de situationer som kan uppkomma i uppdraget är tydligt. Ställföre- trädarna kan, inte minst i just hälso- och sjukvårdssituationer, ställas inför val då det framstår som oklart huruvida de får eller bör agera för den enskildes räkning, särskilt om den enskildes samtycke till en viss åtgärd inte kan inhämtas. I utredningens direktiv sägs att närliggande problem bl.a. har upp- märksammats i lagstiftningsärendena om biobanker inom hälso- och Företrädarskap inom hälso- och sjukvård, m.m. sjukvården och etikprövning av forskning som avser människor. Vidare anförs att det i konvention om mänskliga rättig- heter och biomedicin finns särskilda skyddsbestämmelser för vuxna som inte kan ge sitt samtycke. Utredaren skall enligt direktiven redovisa var gränserna går för gode mäns och förvaltares behörighet enligt gällande rätt och hur reg- lerna tillämpas. Utredaren skall undersöka om det finns behov av att förtydliga och eventuellt revidera godmans- och förvaltarinsti- tuten i fråga om behörigheten. Utredaren skall därvid ta ställning till om det är möjligt att låta godmans- och förvaltarinstituten inne- fatta en vidare behörighet än vad som är fallet i fråga om t.ex. vård- och omsorgsinsatser och forskningsmedverkan när den enskil- des samtycke på grund av sjukdom, psykisk störning eller liknande förhållande inte kan inhämtas. I utredarens uppdrag ingår även att föreslå alternativ till utvidgning av de stödformer som ges i föräldra- balken när det gäller frågor om samtycke i dessa sammanhang, t.ex. en ny form av legala ställföreträdare, för det fall godmans- och för- valtarinstituten inte bedöms kunna inrymma sådana uppgifter. En särskild fråga är vilken roll anhöriga kan spela i detta samman- hang. En annan fråga är om, och i så fall hur, s.k. livstestamenten kan utgöra ett komplement till en legal ställföreträdare vid vård i livets slutskede. Utredningsuppdraget tar endast sikte på frågor som berör vuxna personers behov av ställföreträdarskap, varför vårdnadshavares roll endast punktvis kommer att beröras. I förevarande kapitel behandlas frågor om representantskap inom hälso- och sjukvård samt livstestamenten. 8.3Införandet av skyldigheter för vårdgivare m.fl. Tillkomsten av lagen (1980:11) om tillsyn över hälso- och sjukvårds- personalen m.fl. (tillsynslagen) och hälso- och sjukvårdslagen inne- bar att ett lagstadgat krav infördes på att patienter skall ges upplysningar om sitt hälsotillstånd och om de behandlings- möjligheter som är aktuella, att vård och behandling så långt möj- ligt skall utformas och genomföras i samråd med patienten samt att patienten skall visas omsorg och respekt (s. 19). Föredragande statsrådet betonade i förarbetena till tillsynslagen (prop. 1978/79:220) att patienten borde ges ökad insyn och en ak- tivare roll i vården av honom själv; patienten skulle inte uppfattas Företrädarskap inom hälso- och sjukvård, m.m. som ett passivt föremål för vården utan skulle ges tillfälle att aktivt medverka. I specialmotiveringen till 5 § angavs bl.a. att det var av betydelse att vården så långt möjligt utformas och genomförs i samråd med patienten och att det behövdes en bestämmelse som till- godoser detta behov. Bestämmelsen gav – om än med en vag for- mulering – uttryck för att det i princip krävs samtycke av patienten till planerade vårdåtgärder. Detta var något som redan tidigare ansetts gälla enligt praxis (prop. 1978/79:220 s. 20 och 44 f och s. 19). I förarbetena till hälso- och sjukvårdslagen uttalades i anslutning till nuvarande bestämmelser i 2 a § bl.a. följande (prop. 1981/82:97 s.117 f): En vårdsökande är en medmänniska som alltid har rätt till okränkt vär- dighet och integritet när hon utnyttjar hälso- och sjukvårdens tjänster. Det är väsentligt för resultatet av vården att den kan genomföras i en atmosfär av samförstånd och samverkan mellan vårdpersonalen och pati- enten. Patientens rätt till självbestämmande och integritet kan dock inte vara absolut utan måste av flera skäl vara begränsad. Det är inte möjligt att låta patienten bestämma innehållet och omfattningen av vården. Så- dana avgöranden måste alltid ankomma på sjukvårdshuvudmannen och den som har det medicinska ansvaret för vården. I förarbetena fördes även resonemang om innebörden av begreppet påtvingat kroppsligt ingrepp i 2 kap. 6 § RF. Om en patient är med- vetslös eller omtöcknad eller av annan orsak är ur stånd att ge ett rättsligt tillstånd till en behandling som bedömts nödvändig med hänsyn till hans hälsotillstånd, skulle denna kunna genomföras ändå. De svåra gränsdragningsproblem som kunde uppstå, t.ex. om patien- ten är allvarligt psykiskt sjuk och vägrar underkasta sig somatisk behandling som inte har samband med den psykiska sjukdomen, kunde inte lösas genom bestämmelser i hälso- och sjukvårdslagen (prop. 1981/82:97 s. 118). Företrädarskap inom hälso- och sjukvård, m.m. 8.4Information och samtycke i hälso- och sjukvården 8.4.1Hälso- och sjukvårdslagen (1982:763) Den mest framträdande lagstiftningen på hälso- och sjukvårdsrättens område utgörs av just hälso- och sjukvårdslagen och lagen (1998:531) om yrkesverksamhet på hälso- och sjukvårdens område; den senare har ersatt den ovan nämnda tillsynslagen. HSL reglerar delvis all hälso- och sjukvård, men med tyngdpunkt på landstingens och kommunernas hälso- och sjukvård. Den betonar skyldigheterna för landstingen och kommunerna men innehåller inga bestämmelser med direkt karaktär av rättigheter för den enskilde. Ett översiktligt mål för hälso- och sjukvården presenteras i 2 §, nämligen en god hälsa och en vård på lika villkor för hela befolk- ningen. Vården skall ges med respekt för alla människors lika värde och för den enskilda människans värdighet. Vårdgivarens skyldigheter återfinns i bl.a. 2 a §. Att hälso- och sjukvården skall bedrivas så att den uppfyller kraven på en god vård innebär särskilt att den skall vara av god kvalitet och tillgodose patientens behov av trygghet i vården och behandlingen, vara lätt till- gänglig, bygga på respekt för patientens självbestämmande och inte- gritet samt främja goda kontakter mellan patienten och hälso- och sjukvårdspersonalen.