sou · GSB37 · 2005-01-01 00:00:00 — Noggrannheten i beslutet bör därvid anpassas efter förhållandena i det särskilda fallet. Dock bör ledningens funk- tion, dvs. ledningstypen, alltid framgå av beslutet. Likaså måste det i beslutet anges vilka anordningar som utgör tillbehör till led- ningen. Det kan också vara lämpligt att i beslutet ange den spänning som skall gälla för en elektrisk ledning eller den dimen- sion som en rörledning skall ha. Det skall i ledningsbeslutet dessutom enligt andra punkten anges vilket utrymme som upplåts i fastigheten. I beslutet måste således 1973:157 s. 148. anges vilket utrymme inom varje berörd fastighet som tas i anspråk för ledningen och dess tillbehör. Det bör självfallet framgå om ledningen skall dras fram som luftledning eller förläggas under markytan. Hur detaljerad lägesbestämningen skall vara får avgöras av förhållandena i det enskilda fallet.43 I sammanhanget bör påpekas att en ledning ofta kräver sidoutrymmen för byggande och under- håll. Det utrymme som behöver användas vid byggandet av led- ningen är i regel bredare än det område som behöver upplåtas . Av hänvisningen i 16 § första stycket ledningsrättslagen till 4 kap. 28 § fastighetsbildningslagen följer att karta som huvud- regel skall upprättas vid förrättningen och att denna skall göras så noggrann som ändamålet kräver. Skall fastighet eller del av fastighet inlösas skall även detta enligt tredje punkten anges i ledningsbeslutet. I 12 a § första stycket ledningsrättslagen ges en möjlighet att i rättsligt avseende avskilja viss anläggning från den fastighet som den dittills har utgjort tillbehör till. Ett sådant beslut innebär enligt vad som föreskrivs i 12 a § andra stycket ledningsrättslagen en äganderättsövergång. Efter ett sådant beslut får anläggningen som huvudregel karaktären av lös egendom och kommer att vara knuten till den upplåtna ledningsrätten.44 En fråga om åtgärd enligt 12 a § ledningsrättslagen utgör en ledningsrättsfråga. Det innebär bl.a. att frågan skall behandlas vid en förrättning. Åtgärden skall enligt vad som föreskrivs i fjärde punkten redovisas i ett ledningsbeslut. Enligt 1 § andra stycket ledningsrättslagen omfattar lednings- rätten vad som bestäms vid förrättningen. Som har angetts i avsnitt 2.2.2 kan ledningsrätten – utöver rätten att utnyttja visst utrymme inom en fastighet – innefatta även befogenhet att inom fastigheten vidta de åtgärder som behövs för att dra fram och använda led- ningen. Vidare kan förordnas att ledningsrätt skall höra till led- ningshavarens fastighet eller inskrivna tomträtt. Bestämmelser av det slag som anges i 1 § andra stycket ledningsrättslagen skall enligt femte punkten anges i ledningsbeslutet. Ledningsbeslut skall enligt sjätte punkten också innehålla uppgift om den tid inom vilken ledningen skall vara utförd. Tiden för ut- förandet bör bestämmas i samråd med samtliga sakägare. Av 31 § första stycket ledningsrättslagen följer att ledningsbeslutet förfaller om ledningen inte har kommit till stånd inom den tid som anges i beslutet. Ifall endast en mindre detalj återstår att ställa i ordning vid 2000/01:138 s. 34 ff. och 54 f. tidsfristens utgång, skall dock förfallopåföljden inte anses ha inträtt. Det bör vidare nämnas att lantmäterimyndigheten, om det finns skäl för det, enligt bestämmelsen i 6 § första stycket lednings- rättskungörelsen (1973:1148) skall upplysa sakägarna om de åt- gärder som behövs för att verkställa förrättningsbeslut och på annat sätt verka för att ledningsbeslut inte förfaller. Avslutningsvis anges i sjunde punkten att ledningsbeslutet skall innehålla de övriga föreskrifter rörande ledningen som med hänsyn till förhållandena anses påkallade. Härmed avses främst sådana föreskrifter som kan vara påkallade med hänsyn till allmänna intressen, t.ex. miljövårds- eller trafikintressen. Det bör vidare nämnas att det i den tidigare nämnda prome- med utkast till lagrådsremiss har föreslagits att lednings- rättshavarens rätt att göra andrahandsupplåtelser bör regleras i samband med att ledningsrätten upplåts (se avsnitt 2.1.2).45 Det har därvid föreslagits att detta bör ske genom att det i ledningsbeslutet tas in föreskrifter om att ledningsrättshavaren har rätt att låta annan dra fram ledning inom det utrymme som upplåts med ledningsrätt. I promemorians förslag återfinns därför en bestäm- melse i en åttonde punkt som innebär att det i förekommande fall skall tas in föreskrifter av detta slag. Särskilt om rättigheter och föreskrifter Till föreskrifter enligt sjunde punkten bör även kunna räknas olika säkerhetsföreskrifter, som t.ex. gäller för arbeten i anslutning till elektriska starkströmsledningar. Som föreskrifter av detta slag torde vidare kunna klassas olika regleringar i anslutning till de befogenheter som meddelas. Det kan då gälla t.ex. in- skränkningar i fastighetsägarnas rätt att disponera över sin egen- dom eller olika aktsamhetskrav som ställs på ledningsrättshavaren med syfte att begränsa skadan av ledningsutbyggnaden. Den här typen av föreskrifter ingick ofta i sådana standardavtal för nytt- janderätt och servitut som användes före ledningsrättslagens till- komst. behandlar vanligtvis alla de olika be- fogenheter och föreskrifter som ledningsbeslutet innebär för de berörda parterna i ett sammanhang. Verkan av beslutet enligt 22 § andra stycket 5 och 7 ledningsrättslagen delas då upp i två delar. 45 A. utkast till lagrådsremiss s. 20 f. och 31 f. Dels rättigheter (befogenheter) och föreskrifter (aktsamhetskrav m.m.) för ledningsrättshavaren, dels föreskrifter (restriktioner) för fastighetsägaren. I allmänhet torde lantmäterimyndigheten med stöd av 1, 6 och 22 §§ ledningsrättslagen ha relativt stora möjligheter att skräddar- sy det ledningsbeslut som är lämpligt i varje enskilt fall. Det mest grundläggande är givetvis att ledningsrättshavaren ges befogenhet att inom det upplåtna utrymmet utföra de åtgärder som behövs för ledningens anläggande och användande (1 § ledningsrättslagen). Avvägning mellan olika intressen Vid den närmare utformningen av ledningsrätten tas hänsyn till i första hand olika enskilda, men även allmänna, intressen (6–11 §§ ledningsrättslagen).46 Till enskilda räknas i sammanhanget även ägarna till ledningar för allmänt ändamål. Som ovan har nämnts bör det framgå vilka föreskrifter rörande ledningen som med hänsyn till förhållandena anses påkallade (22 § andra stycket 7 lednings- rättslagen). Om parterna inte kan enas om utformningen, får lant- mäterimyndigheten göra en avvägning i varje enskilt fall mellan behovet av befogenheter och intresset av att begränsa intrånget. I denna avvägning tas ställning till i vad mån man kan kräva att ledningshavaren beter sig på ett visst sätt vid ledningsutbyggnaden och den framtida förvaltningen. En viss given utformning av led- ningsbeslutet leder i allmänhet till vissa effekter, som i sin tur inne- bär en viss skada för berörda fastigheter. Kanske kan en effekt (och därmed en skada) undvikas, om utbyggnaden och förvaltningen sker på ett annat sätt. Fråga uppkommer då om skadan skall före- byggas genom särskilda föreskrifter i ledningsbeslutet eller om skadan skall tillåtas uppstå och i stället ersättas med pengar. Ytterligare en fråga är därvid om skadeförebyggande skydds- föreskrifter kan tas in i ledningsbeslutet utan medgivande från ledningsrättshavaren. Exakt var gränsen går för vilka krav som kan ställas på en ledningshavare torde inte med säkerhet gå att fast- ställa.47 I detta sammanhang är det även intressant att notera den 1973:157 s. 132. 47Ett exempel på detta är Hovrättens över och utslag i mål Ö 1861-02, där bl.a. frågan om säkerhet eller bankgaranti berördes som en garanti för att området skulle kunna återställas i ursprungligt skick. Som ovan har nämnts har i mål Ö 956-03 meddelat prövningstillstånd avseende utslaget. generella aktsamhetsregel för servitut som finns i 14 kap. 6 § jorda- balken. Bestämmelsen gäller visserligen inte formellt för lednings- rätt, men bör – trots att det föreskrivs att bestämmelserna i det nämnda kapitlet inte är tillämpliga på tvångsservitut (14 kap. 1 § tredje stycket jordabalken) – kunna anses vara analogivis tillämplig. Ledningsbeslut grundar sig oftast på någon form av avtal mellan fastighetsägarna och ledningsrättshavaren. Det kan vara så att avtal ingås i syfte att möjliggöra längre gående åtgärder än vad tillämpliga tvångsregler medger. Egentligen är det då fråga om ett ensidigt medgivande från den part som avstår från de uppställda skydds- reglerna (14 § ledningsrättslagen). Vanligare är dock att parterna träffar en överenskommelse utan att direkt ta sikte på att göra avsteg från tvångsreglerna, utan i stället med avsikt att använda överenskommelsen för att uttrycka sina önskemål om vad för- rättningsbeslutet skall innehålla. skrivs dessutom överenskommelsen innan en formell förrättningsansökan finns. Vid utformningen av sådana avtal är det naturligt att man tar det allmänna civilrättsliga avtalsslutandet som förebild. Det är då inte säkert att man tänker sig in i den offentligrättsliga funktion som avtalet kommer att få i förrättningen. Dock bör det understrykas att avtal också träffas i direkt syfte att skapa en ledningsrätt. Vid förrättningen måste dock lantmäterimyndigheten alltid granska avtalet och ta ställning till vilka delar som kan läggas till grund för ett ledningsbeslut. Om det vid denna bedömning visar sig att av- talet innehåller bestämmelser som inte går att omsätta i ett förrätt- ningsbeslut, uppkommer något som fortsättningsvis kallas för avtalsöverskott. I förarbetena till ledningsrättslagen nämndes som exempel det fallet att en fastighetsägare har åtagit sig att forsla bort virke som ledningshavaren avverkat. Enligt motiven skall ett sådant åtagande underkännas som ledningsrätt och kan därmed inte göras gällande mot en ny ägare av fastigheten.48 Detta skulle kunna tolkas så att en bestämmelse som inte kan omsättas i ledningsrätt ändå, beroende på dess karaktär, skulle kunna komma att gälla mellan parterna som ett nyttjanderättsavtal, men däremot inte mot en ny ägare av fastigheten. Skulle tvist uppstå om överskottets tillämpning torde den få hanteras som ett vanligt tvistemål. 48 A. prop. Enligt 33 § första stycket ledningsrättslagen kan ledningsrätt under vissa omständigheter omprövas vid en ny förrättning. Villkoret är då att ändrade förhållanden har inträtt som väsentligt inverkar på frågan, dvs. den gällande ledningsrätten. Med stöd av denna be- stämmelse skulle det alltså kunna bli aktuellt att flytta en ledning om det bedöms att ledningsrätten måste ge vika för konkurrerande markanvändningsintressen. I förarbetena påpekades att lednings- rättshavaren i ett sådant fall inte enbart kan åberopa ledningsrätten som skäl att vägra flytta sin ledning.49 Det bör dock nämnas att det i den tidigare nämnda promemorian med utkast till lagrådsremiss har föreslagits en ändring som innebär att omprövning även kan ske utan att sådana förhållandena som har nämnts har inträtt, om ett klart behov av omprövning har framkommit.50 Enligt 33 § andra stycket ledningsrättslagen är ledningens inne- havare berättigad till ersättning för skada som åsamkas honom på grund av att ledningsrätt ändras eller upphävs. I förarbetena ut- talades att till sådan skada skall i första hand räknas kostnader för nedmontering och flyttning av ledningen med tillbehör. Vidare ingår i skadan sådan ersättning enligt 13 § ledningsrättslagen som ledningsrättshavaren är skyldig att betala när utrymme upplåts för ledningen i en ny sträckning.51 De ersättningsbelopp som lednings- rättshavaren är berättigad till skall betalas av övriga sakägare efter vad som är skäligt främst med hänsyn till den nytta de har av åtgärden (5 kap. 13 § fastighetsbildningslagen). Enligt 27 § andra stycket ledningsrättslagen skall förrättningskostnaderna, vid en omprövning på ansökan av annan än ledningens innehavare, för- delas mellan sakägarna efter vad som är skäligt (se vidare avsnitt 5.4.4). I vissa fall finns i annan lagstiftning skyldighet för lednings- havaren att i huvudsak på egen bekostnad ta bort eller flytta led- ningen vid ändring av en trafikled (2 kap. 22 § ellagen och 10 § lagen om vissa rörledningar). Anledningen till att ledningens inne- havare i dessa fall åläggs kostnadsansvaret för nödvändiga flytt- ningsåtgärder är att det innebär avsevärda fördelar att dra fram ledningen längs en trafikled i stället för i obruten terräng. Det underlättar såväl själva byggandet av ledningen som det senare utkast till lagrådsremiss s. 33 f. underhållet av den. Däremot medför detta knappast några fördelar för trafikleden.52 Ifall skyldighet på detta sätt finns att flytta led- ning gäller i princip inte ersättningsreglerna i 33 § ledningsrätts- lagen.53 Om ändring av ledningsrätt blir aktuell i samband med sådan flyttning, får alltså ledningsrättshavaren bekosta såväl flytt- ning och ny markupplåtelse som den aktuella förrättningen. Det förekommer att en ledningsrättshavare redan vid en nyupp- låtelse åtar sig att under vissa förutsättningar flytta sin ledning samt att stå för kostnaderna för flyttningen och för de förrättnings- kostnader som uppkommer vid ändring av ledningsrätten. Åtagan- det brukar kopplas till villkor som innebär att en begäran om flyttning skall bedömas som rimlig. Genom ett sådant medgivande kan ledningsrättshavaren undvika att behöva ersätta skador som skulle kunna uppstå i och med att en fastighetsägare förhindras utföra t.ex. en utbyggnad. Ledningsrättshavaren är för- stås obenägen att ersätta för en skada som kanske aldrig uppkommer. Det förekommer även att ersättning utlovas för det fallet att en framtida flyttning i en viss situation inte medges. Ett sätt att se på denna fråga är att ett löfte om att flytta ledningen, om en viss framtida händelse inträffar, endast är att betrakta som en begränsning av befogenheterna i ledningsrätten. Som har framgått ovan finns det ju ingen generell utformning av ett ledningsbeslut, utan det skräddarsys i varje enskilt fall. Från en sådan utgångspunkt borde ett flyttningsåtagande vara fullt möjligt att inlemma i ett ledningsbeslut. Situationen skulle kunna liknas vid upplåtelse av tillfälliga servitut, vilket inte möter något rättsligt hinder. Grundtanken bakom ledningsrättsinstitutet är emellertid att rättigheten skall gälla . Enda möjlighet till ändring av ett ledningsbeslut har därför ansetts vara att det i ett särskilt för- rättningsförfarande konstateras att konkurrerande intressen väger tyngre och att ledningen därför skall flyttas. Men då skall lednings- rättshavaren normalt ha ersättning. Åtagandet att flytta ledningen utgör således i förrättningssammanhang ett slags medgivande till att inte yrka ersättning vid en eventuellt kommande omprövning. Ersättningen till fastighetsägaren vid den första förrättningen kan då genom åtagandet hållas på en lägre nivå än annars. Att i en förrättning besluta om hur prövningen skall utfalla i en kommande förrättning är dock inte möjligt. Vidare finns det många oklarheter 1996/97:136 s. 130. 1973:157 s. 160. förknippade med hur ett flyttningsåtagande skall tolkas. Betydande problem har t.ex. uppstått i tillämpningen när fastighetsägare och ledningsrättshavare har varit oense om huruvida åtagandet gäller eller inte gäller i en viss uppkommen situation. Det nu sagda innebär enligt vår mening att flyttningsåtaganden inte utan lagändring bör kunna läggas till grund för ett lednings- beslut (se vidare avsnitt 5.4.5). En överenskommelse med sådant innehåll bör därför med nu gällande regler lämnas utanför förrätt- ningsbeslutet och betraktas som ett avtalsöverskott. Mot bakgrund av vad ovan har sagts torde dock detta överskott bli civilrättsligt gällande mellan parterna. Enligt 22 § andra stycket ledningsrättslagen får ledningsbeslut upp- tas i fastighetsbildningsbeslut om ledningsrättsfråga prövas gemen- samt med en fastighetsbildningsåtgärd vid en förrättning. I 23 § ledningsrättslagen ges – under förutsättning att det är lämpligt – möjlighet att meddela ledningsbeslut utan hinder av att tekniska arbeten och värderingar inte har utförts samt att meddela ett sådant beslut i fråga om viss sträcka av ledningen. Enligt bestämmelsen är det möjligt att skjuta upp tekniska arbeten och värderingar till dess ledningsbeslut har meddelats. Detta medför att t.ex. arbetskrävande utstakning eller värdering kan skjutas upp till dess ledningsbeslutet har vunnit laga kraft och tveksamhet inte längre föreligger om att arbetet blir till verklig nytta.54 Vid prövningen av kravet på lämplighet skall lantmäteri- myndigheten göra en avvägning mellan de fördelar som nås genom att tidigarelägga beslutet, t.ex. möjligheten till s.k. förtida tillträde, och de nackdelar som en uppdelning av förrättningen kan innebära för sakägarna. Också intresset av en från olika synpunkter rationell förrättningshandläggning bör därvid beaktas. För att möjligheten att meddela ledningsbeslut särskilt beträffan- de viss del av ledningens sträckning skall kunna utnyttjas måste givetvis garantier finnas för att ledningsrätt senare kan komma till stånd på ett sådant sätt att någon lucka i ledningens sträckning inte uppstår. Bestämmelsen torde därför egentligen enbart kunna användas beträffande koncessionspliktiga ledningar.55 Det bör dessutom erinras om möjligheten enligt 15 § tredje stycket led- ningsrättslagen att dela upp ledningsförrättningen på skilda för- rättningar – var och en avseende viss sträcka av ledningen. I 24 § ledningsrättslagen återfinns bestämmelser om tillträde av utrymme som har tagits i anspråk eller mark som har lösts in. Enligt bestämmelsen sker tillträde som lant- mäterimyndigheten har bestämt. Tillträde får dock ske först sedan ledningsbeslutet har vunnit laga kraft och ersättning enligt 13 § ledningsrättslagen har betalats. I vissa fall kan tillträde medges trots att full ersättning inte har betalats (25 § ledningsrättslagen). Då måste dock berörda sakägare medge tillträde eller ett visst förskott ha betalats. I vissa fall kan dessutom förtida tillträde medges enligt 25 a § ledningsrättslagen. I princip kan detta medges enbart i fall markanvändningen redan är klarlagd genom ett administrativt beslut, t.ex. detaljplan eller koncession.56 2.2.7Allmänt om hyra av lös egendom Begreppet lös egendom omfattar all egendom som inte är att betrak- ta som fast (se avsnitt 3.2.1). Det omfattar sålunda lösa saker, pengar, fordringar och värdepapper, olika nyttjanderätter samt byggnader på ofri grund o.d.57 Uttrycket hyra (lega) omfattar en upplåtelse av nyttjanderätt i egendomen mot ersättning. Egen- domen skall tillhandahållas nyttjaren och skall sedan i princip åter- ställas till uthyraren. Är upplåtelsen vederlagsfri brukar man tala om lån. En annan företeelse är försträckning vilket innebär att saken inte behöver återlämnas, utan egendom av motsvarande slag åter- lämnas – lån av pengar, aktier, eller i vardagslivet några ägg och en kaffekopp socker. Av naturliga skäl är det aktuellt att tala om hyra av lös egendom främst när det är fråga om lösa saker, nytt- janderätt och byggnad på ofri grund o.d.58 1976/77:114 s. 36. 57Benämningen byggnad på ofri grund används som en beteckning för en byggnad som tillhör annan än markens ägare. 58Det kanske kan förekomma att mera fungibel egendom som t.ex. aktier hyrs ut för att – maskerat som en överlåtelse – genomföra en viss affärstransaktion. När det gäller vissa typer av lös egendom är reglerna om hyra av fast egendom tillämpliga. Detta gäller framför allt tomträtt (13 kap. 7 § jordabalken) och byggnad på ofri grund (7 kap. 2 § samt 12 kap. 1 § jordabalken). Dessa typer av egendom måste därför behandlas speciellt. För annan lös egendom gäller alltjämt vissa regler lag. Dit hör vissa specialregler som 12 kap. 2 § byggninga- balken (hyra av svin). Allmänna regler om lån finns i 11 kap. handelsbalken och allmänna regler om lega och hyra av lös egen- dom finns i 13 kap. handelsbalken. Genom reglerna i nyttjande- rättslagen gjordes reglerna i 13 kap. handelsbalken inte tillämpliga på egendom som avsågs i nyttjanderättslagen m.m., låt vara att vissa författare med fog menar att de allmänna reglerna för saklega kan spela roll också för synen på hyra av fast egendom.59 Partiell nyttjanderätt regleras dock endast i 7 kap. jordabalken. Detta innebär att hyra av lös egendom i allt väsentligt är oreg- lerad i lagstiftningen. Därvid blir rättspraxis och analogier med främst central civilrättslig lagstiftning – köplagen (1990:931), lagen (1914:45) om kommission samt jordabalken – av central betydelse som rättskällor. På området förekommer dessutom ett stort antal standardavtal för olika typer av egendom och också dessa är av intresse, bl.a. gäller detta även s.k. bare-boat-charter.60 Litteraturen på området är däremot inte så stor.61 Olika typer av hyra av lös egendom I det föregående har framhållits att nyttjanderätt till mark och hus m.m. behandlas i jordabalken. När det gäller lös egendom i allmän- het kan flera olika kategorier urskiljas. En grundläggande skillnad går emellan hyra av lös egendom i allmänhet och s.k. finansiell leasing. Finansiell leasing är i grunden ett köp, men finansieringen går till så att leasinggivaren förvärvar egendomen (oftast ny egendom) från en tillverkare eller grossist 59Mauritz Bäärnhielm, Fördel saklega, SvJT 2001 s. 433 ff. 60Den svenska termen är skeppslega och innefattar att endast själva fartyget hyrs av en befraktare. I praktiken fungerar institutet som en finansieringsform, där redaren hyr och bemannar fartyget medan ett bankkonsortium står som ägare till detta. 61Frånsett äldre litteratur finns två större monografier: , Om ansvaret för fel i lejt gods, 1966 och , Finansiell leasing, 1986. Därutöver finns några läroboksframställningar, främst , Speciell avtalsrätt II, Kontraktsrätt, 1 häftet, Särskilda avtal, 3 uppl., 1996 samt , Särskilda avtalstyper 1, 2 uppl., 1976. Bland offentligt tryck märks båda betänkanden Fastighetsleasing (SOU 1991:81) och Finansiell leasing av lös egendom (SOU 1994:120). och sedan hyr ut den till leasingtagaren. Hyreskontraktet tjänar huvudsakligen som säkerhet för den kredit som leasingavtalet inne- bär och villkoren är satta så att hyran motsvarar kapitaltjänst- kostnad samt avskrivning under objektets beräknade livslängd. Ofta finns villkor att leasingtagaren vid leasingperiodens slut har rätt att lösa egendomen för ett bestämt pris. I det följande kommer inte denna speciella typ av hyra att diskuteras. En annan form, som framför allt har varit vanlig för fast egen- dom, är sale and lease back, en transaktion som innebär att leasing- givaren förvärvar objektet från ägaren, för att sedan hyra ut den till honom. Inte heller denna form, som likaså är en finansierings- transaktion, finns det anledning att gå närmare in på här. En ytterligare form, som också har främst finansiella syften är lease in – lease out, en transaktion som innebär att leasinggivaren hyr egendomen från ägaren för att sedan hyra tillbaka den. Formen tillämpas för mera kapitalkrävande objekt, bl.a. flygplan, men också för fast egendom. Det finns en grundläggande skillnad mellan korttidshyra och långtidshyra (som i dagligt tal allt oftare benämns leasing). Kort- tidshyra är ett sätt att täcka ett tillfälligt behov, t.ex. av bil för semestern, att ersätta en apparat som befinner sig på reparation eller liknande, medan långtidshyra mera framstår som ett alternativ till köp, där hyrestagaren av olika skäl inte vill eller kan köpa objektet. har det också funnits företag som haft som affärsidé att inte sälja egendomen, utan enbart att hyra ut den, t.ex. i fråga om stordatorer. Det finns också anledning att skilja mellan hyra där konsument- rättsliga aspekter gör sig gällande och mera affärsmässiga för- hållanden. Slutligen bör det nämnas att det finns viktiga skillnader mellan olika hyresavtal, framför allt i fråga om långtidshyra, närmast beroende på uthyrarens och hyrestagarens förpliktelser när det gäller reparationer och underhåll .