sou · GSB330d2 · 2005-01-01 00:00:00 — Ett par procent av medlemmarna i lokala styrelser har sina rötter i länder utanför EU. På förbundsnivå finns bland tio studieförbund sammanlagt fyra ledamöter som har sitt ursprung i ett land utanför . Bland folkhögskolornas rektorer finns en handfull som kommer från annat nordiskt land än . Alla övriga från de 128 skolor som besvarat denna fråga är etniska svenskar. I skolornas lednings- grupper liksom i lärarkåren finns sammantaget som inte har sina rötter i , men med något högre andel i lärarkåren. För av lärarna gäller att de själva eller deras föräldrar kommer från ett land utanför EU. Man kan anta en stor del av denna grupp är personer som fungerar som lärare på skolor med särskilda utbildningar för olika invandrargrupper. Bilden av styrelser och personal inom folkbildningen antyder en stabil nordisk bakgrund för så gott som alla dem som har in- flytande över verksamhetens innehåll och uppläggning. Kanske inte så förvånande då, att man inte har försökt föra in mångkulturell utbildning där erfarenheter och kunskaper, som deltagarna har med sig från andra samhällen än det svenska, värderas och får en plats i studierna. Regeringen har i skilda sammanhang uttryckt förväntningar på folkbildningen som en resurs i ett mångkulturellt samhälle. Folk- bildningen förväntas bidra till ökad integration mellan olika grupper, etniska svenskar och skilda grupper som invandrat till . Det gäller också att bidra till nationella minoriteters möjligheter att bevara språk och andra kulturella särdrag. Vi konstaterar att såväl folkhögskolor som studieförbund har en omfattande verksamhet som vänder sig till och engagerar deltagare som är invandrade till . Tillgängliga uppgifter ger dock inget Folkbildning, invandrare och nationella minoriteter säkert besked om invandrare skiljer sig från etniska svenskar ifråga om deltagande i folkbildning. Vi bedömer att folkbildningens organisationer trots omfattande arbete inte lyckats nå fram till ett väl fungerande arbete som svarar emot de krav som integrationsarbetet ställer. Verksamheten präglas i alltför hög grad av ett svenskt perspektiv där andra erfarenheter och kunskaper får alltför liten plats. I vårt alltmer internationellt präglade samhälle borde andra kulturella bakgrunder än den svenska ha en plats inom folkbildningen. De undersökningar vi har tagit del av visar på svårigheter att nå fram till ett genomfört integrationsperspektiv inom folkbildningen, liksom i samhället i övrigt. Vår bedömning är att en avgörande punkt i såväl integrerade som segregerade kurser och cirklar, är anpassningen till deltagarnas behov och förutsättningar. Det gäller såväl värderingen av andra kulturella erfarenheter än svenska som förmåga att upptäcka och bygga vidare på personliga kunskaper hos enskilda och grupper av deltagare med invandrarbakgrund. Den frihet ifråga om kursplaner m.m. som folkhögskolor och studieförbund har, används inte för att i studierna anknyta till och ge plats för andra erfarenheter än de svenska. Vi anser att främst folkhögskolorna borde kunna ta del av och tillämpa erfarenheter inom multikulturell utbildning som gjorts i andra länder med blan- dade kulturer. Integrering i varje form förutsätter ett ömsesidigt erkännande, som också kan göra det möjligt med ömsesidig kritik. Både forskarnas analyser och vår undersökning av hur styrelser och personalgrupper är sammansatta visar att invandrargrupper står så gott som helt vid sidan av de demokratiska strukturer som styr inom folkbildningen. Vi anser att detta är en brist som man inom folkbildningens organisationer bör arbeta för att förändra. Integrationssträvandena är något som, för att nå framgång, måste prägla samhällets alla delar. Folkbildningens bidrag till integratio- nen förutsätter också andra insatser. Vad folkbildningen kan bidra till är i bästa fall mer av ömsesidig kunskap och förståelse mellan olika delar av det mångkulturella samhället. Även detta förutsätter en omgivande samhällsmiljö som stöder strävandena till integration. Vi bedömer att en strukturell integration med jämlikhet mellan olika befolkningsgrupper ifråga om tillgång på likvärdiga resurser ifråga om arbete, boende, utbildning m.m. är en förutsättning för att folkbildningens insatser ska bli verkningsfulla. Beträffande de nationella minoriteterna är intrycket att folkhög- skolorna arbetar mer målinriktat än studieförbunden. Folkbildning, invandrare och nationella minoriteter förefaller det som att verksamhet främst kommer till stånd om det finns aktiva lokala föreningar inom minoriteternas organisationer. Behoven av särskilda insatser från folkbildningen varierar sannolikt mellan och inom minoritetsgrupperna. Några tar del av det all- männa utbudet och tycker att det fyller behoven eller också har de upparbetade kontakter och kan på så sätt få till stånd en verksam- het. Andra åter behöver folkbildningens aktiva stöd för att en utbildnings- och kulturverksamhet ska komma till stånd. Det är för dessa som studieförbundens och folkhögskolornas ansträngningar måste öka. Från minoritetsgruppernas riksförbund har synpunkter fram- förts om ökat ekonomiskt stöd för utbildnings- och kultur- verksamheten. Ett förslag är att villkor liknande dem som gäller för handikapp- och invandrarcirklar skulle gälla för cirklar som riktar sig till de nationella minoriteterna. Vi menar att förslaget är värt att pröva. Avslutningsvis vill vi understödja att folkbildningsarbetets bety- delse och effekter när det gäller såväl organisationernas som del- tagarnas behov och förväntningar förtjänar djupare studier än vad det varit möjligt för oss att genomföra. 8Folkbildningen och deltagare med funktionshinder Deltagare med funktionshinder är en av de målgrupper som är särskilt viktiga för statens stöd till folkbildningen. Verksamhet för dessa grupper ställer speciella krav på anpassning av studiesituationen. Inte minst inom folkhögskolan innebär det en anpassning av skolmiljön, med internat och med möjligheter till den assistans som i många fall krävs. I SUFO 2:s uppdrag ingår att belysa i vilken utsträckning undervisning och stöd anpassas till olika individers behov. och rehabiliteringsforskning, Harec, har på vårt uppdrag genomfört en undersökning om den betydelse folkhögskolornas och studieförbundens verksamhet har för perso- ner med funktionshinder. Materialinsamling har skett inom som betraktats som representativt för en sådan studie. Folkbildning och funktionshinder har publicerats i delbetänkandet Folkbildning och integration (SOU 2003:108). Enligt en arbetskraftsundersökning bedömde en femtedel av befolkning i arbetsför ålder att de har någon form av funktionshinder (SOU 2003:108). Forskarna menar att den totala andelen personer med funktionshinder är högre eftersom ökningen av funktionshinder i åldrarna är stor. Sannolikt utgör andelen personer med funktionshinder mer än en tredjedel av den vuxna befolkningen. I den SCB-undersökning om deltagande i vuxenutbildning, som SUFO 96 gjorde, konstaterade forskarna inte några större skill- nader mellan personer med och utan funktionshinder, möjligen var funktionshindrade oftare högaktiva. Bakom genomsnittsvärdena doldes en stor variation. En rätt stor del funktionshindrade hade en mycket hög studieaktivitet, medan en inte obetydlig andel inte alls deltog. Variationen i studieaktivitet var liten mellan människor med olika funktionshinder. Samtliga kategorier hade en högre andel högaktiva än dem som inte uppgett något funktionshinder. Folkbildningen och deltagare med funktionshinder om deltagande i studier kan vara förenade med praktiska problem så är det en sysselsättning som ändå är möjlig att genomföra. Studier kan också vara den främsta källan till sociala kontakter, men också vara den enda chansen att kvalificera sig för ett förvärvsarbete (och , 1995). 8.1Staten om folkbildningens verksamhet för funktionshindrade Folkhögskolornas och studieförbundens verksamhet för personer med olika former av funktionshinder började växa under 1970- talet. För folkhögskolornas del innebar riksdagsbeslutet om ett särskilt bidrag att verksamheten ökade. Studieförbunden fick /71 ett bidrag till prioriterade studiecirklar som bl.a. avsåg cirklar i kommunikationsfärdighet för funktionshindrade (Vestlund, 1996). I folkbildningspropositionen 1991 markerades betydelsen av att studieförbunden och folkhögskolorna fortsatte att sträva efter att göra det möjligt för personer med olika funktionshinder att delta i verksamheten. Även om riksdagsbeslutet innebar, att studie- förbundens tidigare tilläggsbidrag till denna verksamhet från statens sida inte skulle särredovisas vid bidragsgivningen, betydde detta inte att verksamheten skulle ha minskat i vikt. Tvärtom var det angeläget att studieförbunden fortsatte att anordna verksamhet som utvecklar handikappades färdigheter, att informera om olika sorters funktionshinder eller att ge medlemmar i handikapp- organisationer utbildning som gör dem bättre skickade att tillvarata sina intressen i samhället. För folkhögskolan var situationen densamma, den s.k. handikapp- schablonen skulle uppgå i det reguljära bidraget. Därför var det en angelägen uppgift för att verka för att skolorna tog ansvar för att personer med funktionshinder av skilda slag kunde delta i undervisningen. Det betonades att aktiviteter som ingår i ett vårdprogram inte skulle finansieras med statsbidrag. I propositionen 1998 sades att folkbildningen borde fortsätta sina ansträngningar att undanröja studiehinder och tillgodose utbild- ningsbehov för människor med funktionshinder. Folkhögskolorna borde ta ett särskilt ansvar för att ordna behörighetsgivande utbild- ning på uppdrag av kommuner. Folkbildningen och deltagare med funktionshinder Till folkhögskolorna utgår ett förstärkningsbidrag vars storlek fastställer . Bidraget avser främst pedago- giska insatser som det kan behövas mera av när man vänder sig till studerande med funktionshinder respektive invandrare med brister i svenska språket. Bidraget utgår dels som en grundschablon, dels som ett kostnadsrelaterat bidrag och avser i båda fallen de merkostnader som en folkhögskola har för särskilda pedagogiska insatser (Förstärkningsbidraget – utformning och kriterier, FBR, 2003). Om kostnaderna för insatserna till deltagare med funktions- hinder överstiger vad förstärkningsbidraget kan ge, finns möjlighet för folkhögskolorna att ansöka om ytterligare medel hos Sisus (utbildningsstöd). Det s.k. tilläggs- bidraget kan ges för särskilt kostnadskrävande insatser som är nödvändiga för att deltagare med funktionshinder skall kunna nå målet med sina studier. Bidraget kan ges exempelvis till tolk för döva, dövblinda och vuxendöva, anpassning av läromedel och tek- nisk utrustning. Delar av bidraget avsätts i förväg till teknisk anpassning av studiematerial för synskadade och dövblinda. Bidra- get kan även ge stöd till assistans i den mån sådana kostnader inte kan täckas genom statsbidraget till assistans. har både förstärkningsbidrag och tilläggsbidrag översökts i en omfattning som fått negativa konsekvenser för folk- högskolorna, inte bara i form av uteblivet bidrag utan också, när det gäller förstärkningsbidraget, genom att skolorna inte förrän efter budgetårets slut kunnat få besked om i vilken omfattning de sökta beloppen reducerats. En ny modell introducerades där folkhögskolorna tilldelas förstärkningsbidrag på en grundschablonnivå som baseras på skolans insatser för de aktuella målgrupperna under föregående år. Till studieförbunden utgår ett målgruppsbidrag som avser deltagare med funktionshinder, personer med utländsk bakgrund samt arbets- lösa. Bidraget baseras på studiecirklar och annan gruppverksamhet där minst hälften av deltagarna tillhör någon av dessa grupper. En studiecirkel som rapporterats som en cirkel med funktionshindrade Folkbildningen och deltagare med funktionshinder deltagare får ett bidrag motsvarande . Som funk- tionshindrade har FBR definierat deltagare som på grund av ett bestående funktionshinder har betydande svårigheter i den dagliga livsföringen (Statsbidrag till studieförbunden, FBR, 2000). I en PM 2003 förtydligade FBR att studieförbundens målgrupps- bidrag är tänkt att täcka verksamhetens extra kostnader för rekry- tering, personal och språk- eller dövtolk samt anpassning av studie- material och lokaler. För att en cirkel skall få målgruppsbidrag skall det finnas denna typ av extra kostnader och dessutom skall minst en av deltagarna vara i behov av tolk eller hälften av deltagarna ha ett funktionshinder. 8.3Folkhögskolornas och studieförbundens verksamhet för funktionshindrade Uppgifterna om verksamheten i folkhögskolorna och studie- förbunden är inte direkt jämförbara. Folkhögskolornas statistik bygger på deltagarnas egna uppgifter medan studieförbundens statistik bygger på förbundens uppskattning av deltagarnas funktionshinder. Studieförbunden bör, enligt direktiv från , inte tillfråga enskilda om deras eventuella funk- tionshinder eftersom detta kan uppfattas som integritetskränkande (Målgruppsrapportering, FBR, 2003). Inom folkhögskolorna bedrivs en omfattande verksamhet för funk- tionshindrade. Många skolor har anpassats för att kunna ta emot grupper med olika former av funktionshinder. De erbjuder också särskilda kurser för studerande med funktionshinder. hade folkhögskolorna sammanlagt närmare 218 000 deltagare i långa kurser, korta kurser och studiecirklar samt sär- skilda utbildningsinsatser för arbetslösa. Antalet deltagare med funktionsnedsättning uppgick till cirka 19 000 personer, dvs. av det totala antalet deltagare. På långa kurser utgjorde deltagare med funktionsnedsättning eller knappt 9 000 av det totala antalet deltagare. Störst av de elva grupperna deltagare med funktionsnedsättningar var deltagare med psykiskt funktionshinder, dvs. av samtliga deltagare med funk- Folkbildningen och deltagare med funktionshinder Deltagare med dyslexi utgjorde den näst största gruppen, . Den minsta kategorin utgjorde dövblinda med en halv procent. Jämfört med statistik har gruppen deltagare med psykiska funktionsnedsättningar ökat på folkhögskolorna . Deltagare med funktionshinder i långa kurser fanns på av folkhögskolorna. av skolorna hade mer än 20 deltagare med funktionshinder. 50 folkhögskolor, hade mer än 40 deltagare med funktionshinder på sina långa kurser. Av totalt 316 843 studiecirklar redovisades 28 303 cirklar eller , som verksamhet riktad till målgruppen funktionshindrade. Antalet deltagare i denna verksamhet var när- mare 229 000. Antalet studietimmar i dessa cirklar utgjorde av det totala antalet studietimmar. Statistiken visar att av alla cirkeldeltagare deltog i målgruppscirklar för personer med funktionshinder. Troligtvis har den största andelen av dessa deltagare ett funktionshinder, efter- som målgruppsverksamheten är anpassad efter deltagarnas speciella behov. Det kan också vara så att endast hälften av dem har ett funktionshinder eftersom det är den andel som behövs för att cirkeln skall kunna rapporteras som målgruppsverksamhet. Ande- len cirkeldeltagare med funktionshinder kan alltså 2002 ha varit endast fyra och en halv procent. Det är dock rimligt att anta att andelen är . Därutöver deltog sannolikt perso- ner med funktionshinder även i studieförbundens övriga cirklar, som inte rapporterats som målgruppsverksamhet. Andelen kan teo- retiskt ha överstigit . De flesta cirklarna hade deltagare med blandade funktionshinder, vilket motsvarade två tredjedelar av deltagarna i cirklar med funk- tionshindrade deltagare. De enskilda typer av funktionshinder som dominerade i verksamheten 2002 var utvecklingsstörning, psykiska funktionshinder och medicinska funktionshinder. Dessa cirklar hade 17 000–20 000 deltagare eller tillsammans drygt hälften av del- tagarna inom målgruppen. Forskarna i vår undersökning framhåller att det finns skäl att reflektera över varför skillnaderna är så stora mellan olika katego- Folkbildningen och deltagare med funktionshinder rier av funktionshinder. De menar, att det t.ex. är betänkligt att de grupper, som representerar de svåra kommunikationshandikappen synskada, hörselskada, dövhet inte tillsammans kommer . Till en del kan det bero på att det framförallt är inom dessa grupper av funktionshinder, som det ställs särskilt stora krav på utformning av pedagogik och anpassning av läromedel. 8.4Folkbildningen möter personer med funktionshinder Det här avsnittet avser att belysa folkhögskolornas och studieför- bundens utgångspunkter och förutsättningar för att möta deltagare med funktionshinder. Underlaget utgörs dels av undersökningar och kartläggningar som gjort, dels av SUFO 2:s egna studier. 8.4.1Folkbildningens ambitioner, inriktning och beredskap Enligt en studie, som (1995) gjorde i sex kommu- ner 1994, ansåg folkhögskolorna att de hade en tillräckligt hög andel funktionshindrade i sin verksamhet och strävade därför inte efter att öka denna andel ytterligare. En majoritet av studie- förbunden arbetade däremot för att öka andelen funktionshindrade i sin verksamhet. Bland såväl folkhögskolor som studieförbund uppgav ungefär hälften av de tillfrågade att de använde både integrerande och mer särskiljande arbetsformer. Av de tillfrågade folkhögskolorna var det ungefär en sjättedel som uppgav att man hade enbart särskild, segregerad verksamhet. Bland studieförbun- den var motsvarade andel en femtedel. gjorde 2000 en särskild undersökning av studieförbundens strävanden och åtgärder för att nå funktions- hindrade och invandrare (Synliggöra målgruppsarbete, 2000). , som gjorde undersökningen, konstaterade efter en genomgång av studieförbundens material att det oftast var omöjligt att få grepp om hur stora belopp som satsades på de berörda mål- grupperna, inte minst därför att flera källor bidragit med medel, bl.a. medlemsorganisationer och kommuner. noterade också att det var svårt att hitta uppgifter om i vilken utsträckning Folkbildningen och deltagare med funktionshinder studieförbunden ägnade sig åt kompetensutveckling av personal, förtroendevalda och cirkelledare för att förbättra verksamheten bland målgrupperna. Hon pekade vidare på skillnader i uttryckssätt när det gäller invandrare och funktionshindrade. Ingen talar i termer av kultur och kulturmöten när det gäller funktionshindrade. Mångfaldsbegreppet används också enbart i samband med invand- rare, trots att det är lika eftersträvansvärt för gruppen funktions- hindrade. I undersökning (2000), som var inriktad mot folkhögskolan, menade skolorna i allmänhet att de vände sig till funktionshindrade deltagare i lika stor utsträckning som till andra. Tolv skolor uppgav att man vände sig till grupper med specifika funktionshinder, vanligtvis människor med utvecklingsstörning eller vuxna med läs- och skrivsvårigheter. Den information som Folkhögskolornas Informationstjänst (FIN) ger visar att ett 90-tal av de 147 folkhögskolorna i sin information uppger att de är tillgängliga för rörelsehindrade. Drygt hälften av skolorna erbjuder någon form av kurs som riktar sig till funktionshindrade. Som exempel kan nämnas att sju skolor erbjuder särskilda kurser för afatiker, tio skolor har kurser för personer med Aspergers syndrom. För hörselskadade finns kurser på fem skolor och för synskadade på nio skolor, på lika många skolor finns kurser som särskilt vänder sig till rörelsehindrade. 24 skolor har särskilda kurser för personer med olika grad av utveck- lingsstörning. På 39 skolor finns kurser för dyslektiker (FIN:s katalog Folkhögskolor 2004/2005). (2000) frågade om skolornas beredskap för att ta emot funktionshindrade. Någon form av beredskap fanns på alla skolor, utom nitton. De stödinsatser som fanns var elevassistenter (128 skolor), kurator (71) och specialpedagoger (55). Drygt 80 skolor använde databaserade hjälpmedel för funktionshindrade. Tre fjärdedelar av skolorna hade gjort insatser för att höja personalens kompetens inom handikappområdet. Folkbildningen och deltagare med funktionshinder För att få en överblick över folkhögskolornas och studieförbun- dens insatser för funktionshindrade genomförde SCB 1998, på uppdrag av FBR, en enkät, som besvarades av av folk- högskolorna och av studieförbundens lokala enheter. En majoritet, av folkhögskolorna och av studieförbunden, ansåg att man gjorde aktiva insatser för att rekry- tera funktionshindrade som deltagare i verksamheten. Vanligen innebar detta att man samarbetade med handikapporganisationer och sociala myndigheter. Folkhögskolorna samarbetade främst med handikapporganisationer, arbetsförmedlingar, sociala myndig- heter och kommuner. Studieförbunden hade ett liknande mönster av samarbete med organisationer och myndigheter. Därtill uppgav studieförbunden landstingen som en viktig samarbetspartner, något som kan antas hänga samman med ansvar för vården av vissa grupper av funktionshindrade (, 2000). I studie sade av skolorna att de hade särskilda strategier för att rekrytera deltagare med funktionshinder. Det betydde i allmänhet att man samarbetade med organisationer inom handikapprörelsen. har studieförbund och folkhögskolor ut- vecklat alternativen för grupper med behov av flexibilitet i var och när man studerar. Personer med rörelsehinder kan geografiskt befinna sig nära den fysiska platsen för utbildningen, men ändå ha problem att komma till en kurslokal. Samma problem kan gälla personer med sociala funktionshinder. För dessa grupper finns det ett stort värde i möjligheten att använda informations- och kommu- nikationsteknik. Av den antologi om lärande med IKT-stöd som SUFO 2 publi- cerat (SOU 2004:8) framgår att majoriteten av studieförbunden anser att IKT kan öka möjligheten att möta enskilda behov som finns på grund av geografiska avstånd, skiftarbete eller handikapp. Folkbildningen och deltagare med funktionshinder Till detta perspektiv hör också frågan om i vilken utsträckning deltagare med funktionshinder finns företrädda i de sammanhang där verksamheten inom studieförbund och folkhögskolor utfor- mas. I SUFO 2:s kartläggning Vem styr i folkbildningen? (SOU 2003:125) försökte vi få en uppfattning om hur många personer med funktionshinder som återfanns i styrelser och i personal- grupper med ledningsfunktioner. Inom folkhögskolorna uppgavs att ett par procent av styrelse- ledamöterna hade ett bestående funktionshinder, som medför betydande svårigheter i den dagliga livsföringen. Bland medlem- mar i ledningsgrupper var det ca en procent, medan det i lärarkåren var . Dessa lärare fanns huvudsakligen på rörelse- folkhögskolor. På landstingens folkhögskolor var andel funk- tionshindrade i lärarkåren under en procent. En förklaring kan vara att skolor med särskilda kurser för funktionshindrade till stor del är rörelsefolkhögskolor och att man på dessa också anställt lärare med funktionshinder. För studieförbunden är förhållandet likartat. Ett par procent av medlemmarna i styrelserna uppgavs ha funktionshinder, alla med något undantag i lokala styrelser. Andelen var större bland de anställda, av cheferna och av övriga tjänstemän i ledande befattningar. 8.4.2Utbud av verksamhet för funktionshindrade Texten i detta avsnitt bygger huvudsakligen på rapporten bildning och funktionshinder (SOU 2003:108). Ett 80-tal folkhögskolor rapporterade att de anordnat långa kurser med enbart deltagare med funktionshinder. Eftersom en del kurser drivs i samverkan med annan huvudman, vilket gör antagningen till kursen begränsad, finns fler skolor som anordnar riktade kurser, som särskilt vänder sig till deltagare med olika funk- tionshinder, än vad som framgår av folkhögskolekatalogen. Utöver de riktade kurserna redovisades ett antal kurser där majoriteten av deltagarna hade något funktionshinder. Folkbildningen och deltagare med funktionshinder sådana kurser är kurser med långsam studietakt. Sådana kurser erbjöds på drygt 30-talet folkhögskolor. Kurser där majoriteten av deltagarna har ett funktionshinder kan också uppstå utan att skolan har en sådan avsikt.