sou · GSB385 · 2005-01-01 00:00:00 — mellan arbetsgivare och arbetstagare.7 Vi bedömer därmed att all privat verksamhet som omfattas av direktivet regleras av MBL. Direktivet är som nämnts även tillämpligt på offentliga företag. Frågan är vilken typ av offentlig verksamhet som innefattas i detta begrepp. förespråkade att direktivet skulle bli tillämpligt inom den offentliga förvaltningen men lyckades inte få igenom mer än ett ingresskäl rörande denna fråga.8 Enligt ingres- skäl 20 skall, i den mån information och samråd redan utövas inom offentlig förvaltning i medlemsstaten, dessa förfaranden inte på- verkas av direktivets genomförande. Den offentliga förvaltningen omfattas dock inte direkt av direktivet. Detta innebär att man måste ta ställning till vilken karaktär den offentliga verksamheten har. En del – offentliga företag – omfattas av direktivet medan en annan del – offentlig förvaltning – inte om- fattas. Ett kriterium för att det skall vara fråga om ett offentligt företag är att det bedriver ekonomisk verksamhet. Gränsdrag- ningen är dock inte självklar. Avgörande är vad som kan anses ut- göra ekonomisk verksamhet. Regeringen tycks tidigare ha gjort den tolkningen att myndighetsutövning undantas från det företags- begrepp som förekommer i de tidigare nämnda direktiven.9 Begreppet ekonomisk verksamhet har bland annat utvecklats av i samband med tolkning av överlåtelsedirektivet. Viss vägledning för förståelsen av begreppet kan hämtas från denna praxis. Utgångspunkten i överlåtelsedirektivet är att det direktivet skall tillämpas på företag. Även mindre enheter kan omfattas (artikel 1.1 a). Ett avgörande moment för tillämpningen är dock att enheten bedriver ekonomisk verksamhet (artikel 1.1 b). Genom praxis och vid revideringen av överlåtelsedirektivet, då praxis i detta avseende delvis kodifierades, har det framkommit att även offentliga företag omfattas (artikel 1.1 c). Exempel på verksamhet som 1975/76:105, Bilaga 1, s. 323 ff. 8Se A4-0186/99, EGT C 219/, s. 229 ändringsförslag 33. 1995/96:163 s. 28, SOU 1995:115 s. 45 f, prop. 1994/95:102 s. 32. Genomförande av direktivet i omfattas enligt praxis är en kommunalt finansierad stiftelse som hjälper missbrukare,10 hemtjänst11 och handhavande av allmänhetens telekommunikation.12 Avgörande för att en verksam- het skall anses utgöra en ekonomisk verksamhet tycks vara, att det är en servicefunktion som utövas mot ersättning.13 praxis kodifierades vid den senaste revideringen av överlåtelsedirektivet. anges i artikel 1.1 c att direktivet skall tillämpas på offentliga och privata företag som bedriver ekonomisk verksamhet med eller utan vinstsyfte. Dessutom anges vad som inte omfattas. En administrativ omorganisation av offentliga för- valtningsmyndigheter eller en överlåtelse av administrativa funk- tioner mellan offentliga förvaltningsmyndigheter skall enligt artikel 1.1 c inte betraktas som en överlåtelse enligt direktivet.14 Huvudregeln är som påpekats att offentlig förvaltning utan eko- nomiska inslag inte omfattas. I verksamhet som både omfattar ekonomisk verksamhet och offentlig förvaltning får det göras en avvägning. Utgör den ekonomiska verksamheten en undanskymd del omfattas verksamheten inte av direktivet och vice versa.15 Exakt hur gränsen skall dras är dock oklart. har gjort en för arbetstagarna förmånlig tolkning av överlåtelsedirekti- vets tillämplighet.16 Det innebär att direktivet fått en vid tillämp- ning. Det finns anledning att anta att samma inställning kommer att gälla tolkningen av begreppet offentligt företag i det aktuella direktivets mening. 10Mål C-29/91 (1992) . 11Förenade målen C-173/96 och C-247/96 m.fl. och Asociación de Servicios , Sociedad Cooperativa , samt mellan och (1998) . 12Mål C-343/98 och mot Italia (2000) 6659. 13Birgitta , EU och arbetsrätten, 2003 s. 266. 14Mål C-298/94 mot Gemende Schrierke och Verwaltungsgemeinschaft Brocken (1996) . 15Mål C-298/94 mot Gemende Schrierke och Verwaltungsgemeinschaft Brocken (1996) . 16Birgitta , EU och arbetsrätten, 2003 s. 268. Se också , Överlåtelsedirektivets tillämpning vid övergång av offentlig verksamhet, till Hans Stark, 2001 s. 223 ff. Genomförande av direktivet i Vilken betydelse har då innebörden av begreppet offentligt företag för genomförandet av det aktuella direktivet? Huvudregeln i med- bestämmandelagen är att den är tillämplig på all verksamhet, både offentlig och privat. Medbestämmandelagen är emellertid inte i sin helhet tillämplig för offentliganställda. Detta gäller bland annat reglerna om tystnadsplikt och sekretess i anslutning till informa- tion och förhandling. För att avgränsa det förhandlingsbara områ- det gäller dessutom vissa särskilda principer för de offentligan- ställda i syfte att värna den politiska demokratin. Detta framgår bl.a. av förarbetena till MBL och av 42 § lagen (1994:260) om offentlig anställning (). Vi måste därför undersöka om de arbetstagargrupper inom offentlig sektor som omfattas av de sk undantagen i MBL innefat- tas i direktivets begrepp offentligt företag och i den mån så är fallet bedöma om de regler som gäller för dessa uppfyller direktivets krav. Normalt omfattas enligt 1 § och dess myndig- heter, myndigheterna under regeringen och de allmänna försäk- ringskassorna av LOA:s tillämpningsområde. När det gäller in- skränkningen av och undantaget enligt 2 § MBL omfattas också arbetstagare hos kommuner, landsting och kommunalförbund (2 § som hänvisar till 42 § första stycket ). De statliga och de kommun- och landstingsägda bolagen omfattas dock inte av LOA.17 Däremot är tillämplig på de statliga affärsdrivande verk som inte bolagiserats och som fortfa- rande är myndigheter, det vill säga , och Svenskt Kraftnät. De kommunala och landstingskommunala bolagen undantas dock från genom 9 § 1 kap. sekretess- lagen. Sekretesslagen har nämligen företräde framför MBL enligt 3 § MBL. Det har i doktrinen antagits att det som enligt svensk rätt går under benämningen myndighetsutövning inte omfattas av begrep- pet ekonomisk verksamhet i överlåtelsedirektivets mening.18 Med myndighetsutövning menas utövning av befogenhet att för enskild bestämma om förmån, rättighet, skyldighet, disciplinär 1993/94:65 s. 35 f. 18Birgitta , Överlåtelsedirektivets tillämpning vid övergång av offentlig verksamhet, till Hans Stark, 2001 s. 228. Genomförande av direktivet i bestraffning eller annat jämförbart förhållande. Karaktäristiskt är att besluten eller åtgärderna kommer till stånd och får rättsverk- ningar för eller emot den enskilde i kraft av offentligrättsliga regler, inte på grund av avtal eller i övrigt regler av privaträttslig natur.19 Inom såväl det statliga myndighetsväsendet som kommun och landsting förekommer en hel del så kallad blandad verksamhet. Aktörerna utövar myndighetsutövning som de tar betalt för viss verksamhet. Om man skulle tillämpa den EG-rättspraxis som tidigare disku- terats på dessa blandade fall, kan man fråga sig om den statliga till- ståndverksamhet mot ersättning som bedrivs inom exempelvis länsstyrelserna, och Läkemedels- verket utgör sådan ekonomisk verksamhet att verksamheten skulle komma att utgöra ett offentligt företag i direktivets mening. I sådana fall skulle alltså viss myndighetsutövning också kunna anses utgöra ekonomisk verksamhet i EG-rättens mening. Sådan blandad verksamhet bedrivs även inom kommun och landsting. Service kan också där utgöra myndighetsutövning. Ett exempel är renhållning som kommun är skyldig att tillhandahålla och kommunmedlemmarna skyldiga att underkasta sig. Som jämfö- relse skulle man i sådana fall kunna ta det svenska begreppet när- ingsidkare i marknadsföringslagen. Även offentliga organ som be- driver myndighetsutövning har ansetts vara näringsidkare i den lagens mening då prestation utförs mot avgift.20 Mot denna tolk- ning talar dock det faktum, att det offentliga inte tycks ha haft en sådan monopolställning som gäller vid myndighetsutövning i för- hållande till den serviceverksamhet som ansetts innefattas i begrep- pet offentliga företag i praxis. En myndighet kan dock också bedriva annan verksamhet än myndighetsutövning. Sådan verksamhet skulle alltså, ifall ersättning utgår, kunna omfattas av begreppet offentligt företag. Sammanfattningsvis bör vi kunna hålla fast vid ståndpunkten att myndighetsutövande verksamhet inte omfattas av direktivet. En sådan möjlighet föreligger dock om myndighetsutövning sker mot betalning eller om myndigheten dessutom bedriver ekonomisk 1972:5, s. 311 f. Genomförande av direktivet i Avgörande för direktivets tillämplighet skulle då bli vilken omfattning den ekonomiska verksamheten har i förhållande till myndighetens rent förvaltande eller myndighetsutövande verk- samhet. I den mån den ekonomiska verksamheten bedöms vara myndighetens huvudsakliga verksamhet, skulle direktivet med hän- visning till att myndigheten får anses vara ett offentligt företag bli tillämpligt. Utöver myndigheternas verksamhet finns det en hel del offentlig verksamhet som både skulle kunna omfattas av direktivet och av undantagen till MBL, t.ex. olika typer av serviceverksamhet som utövas mot ersättning inom kommun och de kommunala och landstingskommunala bolag som avses i 1 kap. 9 § sekretesslagen. Eftersom direktivet omfattar arbetstagargrupper som i dessa fall genom och sekretesslagen undantas från delar av och för vilka särskilda bestämmelser gäller i svensk rätt behöver vi även undersöka hur dessa specialregler förhåller sig till direktivets normer. En sådan särskild analys kommer att göras i anslutning till diskussionen av direktivets artiklar 4 och 6. Det skall slutligen påpekas att det regelverk för offentlig verk- samhet som ligger utanför direktivets tillämpningsområde, exem- pelvis renodlad förvaltningsverksamhet, inte påverkas av direktivet. För detta område är det upp till medlemsstaten att avgöra i vilken mån direktivets bestämmelser skall vara tillämpliga. I artikel 2 b anges vad som avses med driftställe. Ett driftställe är en verksamhetsenhet som definieras enligt nationell lagstiftning och nationell praxis, där ekonomisk verksamhet som inbegriper mänsk- liga och materiella resurser bedrivs kontinuerligt och som är belä- get inom en medlemsstats territorium. Det likartade begreppet driftsenhet återfinns i direktivet om arbetstagarinflytande i I svensk rätt används även begreppet driftsenhet i lagen (1982:80) om anställningsskydd, LAS. Med driftsenhet avses enligt förarbetena till 22 § LAS en sådan del av ett företag som är beläget inom en och samma byggnad eller inom ett och samma inhägnade område, dvs. en fabrik, en butik, en restaurang osv.22 För att en arbetsplats skall betraktas som en 21Se diskussion i SOU 2003:64 s. 102 f, se också prop. 2003/2004:122 s. 32 f. 1973:129 s. 260. Genomförande av direktivet i driftsenhet krävs inte att den är av viss storlek eller har en utbyggd administration. Arbetsdomstolen har i sin praxis fäst större vikt vid de geografiska förhållandena. Driftsenhet definieras som en geo- grafiskt eller organisatoriskt avgränsad enhet inom en verksam- het.23 Vid genomförandet av direktivet om arbetstagarinflytande i europabolag ansåg regeringen att begreppet driftsenhet i det direk- tivet och det svenska begreppet driftsenhet inte till fullo motsva- rade varandra. Regeringen valde därför att kalla den verksamhet som avsågs i direktivet om arbetstagarinflytande i europabolag för något annat än driftsenhet för att markera skillnaden vid genomfö- randet av direktivet. Man valde mellan driftställe och filial och stannade av olika skäl för begreppet filial.24 I både det direktivet och det aktuella direktivet används i de engelska versionerna av direktiven termen för den åsyftade verksamheten. Syftet med uppdelningen av företag och driftställe i det aktuella direktivet är att ange att informations- och samrådsförfaranden kan äga rum i verksamheter som bestäms utifrån två olika kriterier. Antingen kan förfarandena äga rum inom företag eller inom drifts- enhet. Medlemsländerna kan välja utifrån vilken av dessa två enhe- ter informations- och samrådsförfarandena skall utgå. Avgörande för detta val torde bli hur informations- och samrådsförfarandena normalt organiseras i medlemsländerna. I vissa länder utgår man från den mindre enheten och i andra från den större undertaking. Begreppet driftställe hör samman med före- tagsbegreppet på så sätt att driftstället är en del av företaget. För svenskt vidkommande spelar inte definitionen av driftställe någon avgörande roll, eftersom informations- och samrådsförfa- randena skall kunna utövas gentemot arbetsgivaren. Vi finner det därför inte nödvändigt att närmare definiera begreppet. I artikel 2 c definieras begreppet arbetsgivare. Arbetsgivare i direk- tivets mening är en fysisk eller juridisk person som är part i ett anställningsavtal eller anställningsförhållande gentemot en arbets- tagare i enlighet med nationell lagstiftning och praxis. 23AD 1988 nr 100, AD 1993 nr 99 och AD 1996 nr 92. 2003/04:122 s. 32 f. Genomförande av direktivet i För att undersöka innebörden av begreppet arbetsgivare i svensk rätt är det rimligt att utgå från MBL. I 1 § MBL anges att lagen är tillämplig på förhållandet mellan arbetstagare och arbetsgivare. Det anges vidare att som arbetstagare i lagens mening räknas även den som utför arbete åt annan och därvid ej är anställd hos denne men har en ställning av väsentligen samma slag som en anställd. Den för vars räkning arbetet utförs skall också i sådana fall anses som arbetsgivare. Den närmare definitionen av begreppet arbetsgivare framgår av förarbeten och praxis. Arbetsdomstolen har angivit att arbetsgivaren är den fysiska eller juridiska person som träffat avtal med annan om utförande av arbete under sådana förhållanden att ett anställningsförhållande föreligger.25 Eftersom det i direktivet hänvisas till nationell lagstiftning och praxis är det rimligt att utgå ifrån medbestämmandelagens arbetsgivarbegrepp. Värt att notera är att kommuner och landsting är arbetsgivare för sina anställda. Landstingen och kommunerna har dock möjlighet att delegera arbetsgivarfunktionen på medbestämmandelagens om- råde till ett visst förvaltningsområde.26 Även staten bär i första hand ansvar för arbetsgivarfunktionen. Den statliga anställningen anses dock numera i huvudsak vila på civilrättslig grund och uppkommer genom att ett anställningsavtal mellan den enskilde och myndigheten träffas, låt vara att myndig- heten ingår avtalet i form av ett myndighetsbeslut. Som den egent- lige arbetsgivaren betraktas därför i vissa fall den anställande myn- digheten och inte staten.27 För att i det enskilda fallet avgöra vem som inom staten utövar arbetsgivarbefogenheter krävs tillämpning av flera olika regelverk.28 De kommunala, landstingskommunala och statliga bolagen utgör självständiga rättssubjekt och är därmed självständiga arbetsgi- vare.29 Vi gör bedömningen att svensk rätt motsvarar direktivets defini- tion. 25AD 1984 nr 141, se även SOU 1994:141 s. 84. Om medbestämmande i koncerner se SOU 1994:41 s. 437 ff och , Lunning, Toijer, Medbestämmandelagen, 1997 s 53 ff och 26Se rörande landsting AD 1984 nr 141. 27AD 1999 nr 21. 28Gudmund Toijer, Några reflexioner kring det statliga arbetsgivarbegreppet, till Hans Stark, 2001, s. 379. Se också diskussion i SOU 1994:141 s. 89 f. 29Se t.ex. SOU 1994:141 s. 93. Genomförande av direktivet i I artikel 2 d definieras arbetstagare. Arbetstagare i direktivets mening är varje person som i den berörda medlemsstaten åtnjuter skydd som arbetstagare inom ramen för den nationella lagstift- ningen och enligt nationell praxis. Vi hänvisar till 1 § MBL som refererats ovan. Arbetstagarbegreppet i MBL:s mening får anses motsvara direktivets definition av arbetstagare. I artikel 2 e definieras begreppet arbetstagarrepresentant. En arbets- tagarrepresentant i direktivets mening är någon som företräder arbetstagare enligt definitionen i nationell lagstiftning och/eller praxis. Enligt medbestämmandelagen har alla arbetstagarorganisationer rätt att representera sina medlemmar i förhandling enligt 10 § MBL. I förhandlingen som sådan ingår också viss informa- tionsskyldighet enligt 15 och 18 §§ MBL. Det är emellertid i första hand kollektivavtalsslutande part som givits ansvaret att represen- tera arbetstagarna vid information och medbestämmandeförhand- ling, dvs. sådan förhandling som det aktuella direktivet huvudsakli- gen tar sikte på. Skyldigheterna rörande primär förhandling enligt 11–12 §§ MBL och informationsplikt enligt 19 § MBL utövas endast gentemot kollektivavtalsslutande arbetstagarorganisationer. 13 § 1 st MBL rätt till primär förhandling Sådan rätt tillerkänns även enligt 13 § 2 st MBL alla arbetstagarorganisationers representanter på kollektivavtalslösa arbetsplatser när det gäller förhandling om uppsägningar på grund av arbetsbrist och om företagsöverlåtelser. Frågan om direktivet ställer krav på att även andra arbetstagare skall kunna utse arbetstagarrepresentanter för direktivets syften behandlas i samband med analysen av artikel 4. I artikel 2 f definieras begreppet information. Med information i direktivets mening avses arbetsgivarens överlämnande av uppgifter till en arbetstagarrepresentant som gör det möjligt för denne att sätta sig in i vad den behandlade frågan avser och granska den- Genomförande av direktivet i Definitionen är mer kortfattad än den definition som exempelvis återfinns i direktivet om arbetstagarinflytande i . En kompletterande bestämmelse återfinns i det aktuella direktivets artikel 4.3. Här behandlas dock enbart artikel 2 f. I svensk rätt regleras arbetsgivarens informationsplikt i förhål- lande till de parter till vilka han eller hon är bunden av kollektivav- tal i 19 § MBL. Enligt denna bestämmelse skall arbetsgivaren fort- löpande hålla kollektivavtalsslutande parter underrättade om hur verksamheten utvecklas produktionsmässigt och ekonomiskt lik- som om riktlinjerna för personalpolitiken. Dessutom skall arbets- givaren bereda dessa arbetstagarorganisationer tillfälle att granska böcker, räkenskaper och andra handlingar, som rör arbetsgivarens verksamhet, i den omfattning som organisationen behöver för att tillvarata medlemmarnas gemensamma intressen i förhållande till arbetsgivaren. Dessutom skall arbetsgivaren enligt förarbetena ge sådana kommentarer till handlingarna att informationen kan bedömas i sitt rätta sammanhang.30 Därutöver skall arbetsgivaren enligt 15 och 18 §§ MBL lämna information om frågor som skall behandlas i förhandling. För för- handlingsfrågan nödvändig information skall lämnas. Det innebär att grunden för ett ställningstagande skall anges och att arbetsgiva- ren skall upplysa om de omständigheter som enligt hans eller hen- nes mening styrker uppgifter om fakta när dessa är tvistiga.31 Åbe- ropas skriftliga handlingar måste dessa enligt 18 § MBL hållas till- gängliga för motparten om det begärs. När det gäller uppsägningar på grund av arbetsbrist måste arbetsgivaren alltid enligt 15 § MBL informera motparten skriftligen om bland annat skälen för uppsägningarna. Vi bedömer att svensk rätt motsvarar de krav som kan härledas ur definitionen i direktivet. I artikel definieras samråd. Samråd i direktivets mening definie- ras som en diskussion och upprättande av en dialog mellan arbets- tagarrepresentanterna och arbetsgivaren. Även när det gäller sam- råd återfinns en mer omfattande beskrivning i artikel 4.4. Vi behandlar dock här bara artikel . 1975/76:105, bilaga 1, s. 366. 1975/76:105, bilaga 1, s. 488 och 532. Genomförande av direktivet i Den definition som återfinns i direktivet om europeiska före- tagsråd har en näst intill lika kortfattad utformning som den i arti- kel i det aktuella direktivet.32 I direktivet om arbetstagarinfly- tande i europabolag återfinns en mer omfattande definition.33 Begreppet samråd finns inte i svensk arbetsrätt. I stället används termen förhandling eller mer specifikt medbestämmande- eller samverkansförhandling, när det gäller den typ av samråd som direktivet berör. Förhandling enligt svensk rätt motsvarar på många sätt samråd i direktivets mening. För att en förhandlingsskyldighet skall vara uppfylld enligt svensk rätt skall förhandlingsskyldig part eller ombud enligt 15 § MBL inställa sig vid ett förhandlingssam- manträde och om så erfordras lägga fram ett motiverat förslag till lösning av förhandlingsfrågan.34 En förhandling kännetecknas av att båda parter lägger fram sin syn på förhandlingsfrågan och argu- menterar för sin ståndpunkt samt lämnar besked om grunden för sitt ställningstagande.35 Det är fråga om en diskussion och upprät- tande av en dialog även om parterna enbart lägger fram var sitt motiverat förslag till lösning. Vi gör bedömningen att svensk rätt motsvarar direktivets krav på området. Vår bedömning: Möjligheten att använda tröskelregler och att undanta besättningar på fartyg som trafikerar öppet hav bör inte utnyttjas. Bestämmelsen i 2 § MBL om undantag för viss ideell och opinionsbildande verksamhet är förenlig med de undantagsmöj- ligheter för verksamhet av liknande natur som direktivet medger enligt artikel 3.2. 1995/96:163 s. 32 f. 2003/04:122 s. 70. 34Mer om detta i prop. 1975/76:105, bilaga 1, s. 231. 1975/76:105, bilaga 1, s. 488 och AD 1990 nr 107. Genomförande av direktivet i Artikel 3 rör direktivets räckvidd. Enligt artikel 3.1 kan medlems- staterna välja att endast tillämpa direktivet på företag som i en medlemsstat sysselsätter minst 50 arbetstagare, eller på driftställen som i en medlemsstat sysselsätter minst 20 arbetstagare. Medlems- staterna skall själva besluta om hur tröskelvärdena för de anställda skall beräknas. I svensk rätt tillämpas reglerna i MBL om information och för- handling utan trösklar, dvs. bestämmelserna tillämpas i alla företag oavsett storlek.36 Att införa tröskelbestämmelser i förhållande till de ändringar i medbestämmandelagen som kan föranledas med anledning av genomförandet av direktivet skulle vara något av ett trendbrott (se avsnitt 4.7.4 och 4.11). I avsnitt 4.7.4 diskuteras dock en sådan möjlighet. Enligt artikel 3.2 får medlemsstaterna i enlighet med principerna och målen i direktivet fastställa särskilda bestämmelser, som skall tillämpas på företag eller driftställen som direkt och huvudsakligen ägnar sig åt politik, yrkessammanslutningars verksamhet, religiös verksamhet, välgörenhet, utbildning, vetenskap, konst, information eller opinionsbildning, under förutsättning att sådana bestämmelser redan förekommer i nationell lagstiftning vid det datum då direkti- vet träder i kraft. Enligt 2 § MBL skall arbetsgivares verksamhet som är av religiös, vetenskaplig, konstnärlig eller annan ideell natur eller som har koo- perativt, fackligt, politiskt eller annat opinionsbildande ändamål undantas från lagens tillämpningsområde såvitt avser verksamhe- tens mål och inriktning. Bestämmelsen i 2 § MBL tillkom för att säkerställa att verksam- heter som får sin inriktning och sina mål bestämda i former som ligger den politiska demokratin nära, skall kunna respektera dessa demokratiska processer. I sådana verksamheter kan ett arbetsta- garinflytande som omfattar även verksamhetens mål och inriktning komma i kollision med andra demokratiska intressen. Denna mot- sättning är löst på så sätt, att arbetstagarinflytandet inte tillåts sträcka sig över frågor om mål och inriktning som avgörs på annan 36 Se dock 4 § lagen (1987:1245) om styrelserepresentation för de privatanställda. Genomförande av direktivet i Företag med opinionsbildande verksamhet, såsom press, radio och television, är också exempel på verksamhe- ter där det av hänsyn till andra intressen än arbetstagarnas görs en avgränsning av tillämpningsområdet för medbestämmandelagens regler. Detta gör sig också gällande vid ideell verksamhet.37 Formuleringen i direktivets artikel 3.2 anger, att den angivna begränsningsmöjligheten enbart kan aktualiseras om motsvarande bestämmelse redan finns i nationell lag. En jämförelse visar att 2 § MBL har ett något mer omfattande tillämpningsområde än direktivets artikel 3.2.