sou · GSB392 · 2005-01-01 00:00:00 — Paragrafen motsvarar 3 kap. 22 § järnvägstrafiklagen. 11 kap. 23 § I paragrafen behandlas de s.k. icke privilegierade ansvarsfrihets- grunderna. Ansvarsfrihet inträder om skadefallet har orsakats av någon omständighet som i paragrafen anges som ansvarsfrihets- grund. För att få ansvarsfrihet måste transportören dock visa att skadan orsakats av en sådan omständighet. Bestämmelsen mot- svarar 3 kap. 23 § järnvägstrafiklagen. Ansvarsfrihetsgrunden under punkt 4 har dock ändrats i sak och tanken är att detta skall ge ut- rymme för ansvarsfrihet i något större omfattning än tidigare (se dock avsnitt 4.8.2). Enligt den föreslagna punkten 4 skall ansvars- frihet liksom ges i force majeure-situationer men också när skada har inträffat fastän transportören visat en hög grad av akt- samhet. 11 kap. 24 § I paragrafen behandlas de privilegierade ansvarsfrihetsgrunderna. När det gäller transportskador framstår det ofta som sannolikt att skadan är en följd av en särskild risk som har förelegat vid den aktuella transporten, se första stycket. Den viktigast skillnaden i förhållande till 23 § är att transportören enligt andra stycket har en lättnad i bevisbördan. Innebörden av dessa bevisregler är att transportören måste visa att den särskilda risken har förelegat och att skadan skulle kunna vara en följd av denna risk. Transportören är i sådant fall fri från ansvar om inte motparten lyckas visa att skadan (helt eller delvis) har uppkommit av en annan orsak. Para- grafen motsvarar 3 kap. 24 § järnvägstrafiklagen. Paragrafens första stycke punkt 1 har sin motsvarighet i artikel 23.3 a i . I artikeln finns en utförlig beskrivning av hur öppen vagn definieras. Denna definition bör vara vägledande även vid tillämpning av 24 §. 11 kap. 25 § I paragrafen regleras vissa bevisfrågor när det visar sig att godset har gått förlorat eller skadats. I första meningen tas upp den bevis- regel som normalt skall tillämpas när godset påstås ha gått förlorat eller skadats under en viss transport. I andra meningen anges den särskilda bevisregel, som ersätter huvudregeln, när s.k. nyinlämning har ägt rum. Paragrafen motsvarar 3 kap. 26 § järnvägstrafiklagen. 11 kap. 26 § Paragrafen innehåller bestämmelser för det fallet att godset har kommit på avvägar så att det inte kan lämnas ut till den berättigade ens avsevärd tid efter leveransfristens slut. Den berättigade får i sådant fall begära ersättning enligt de regler som gäller vid konsta- terad förlust av godset. Detta gäller även om godset bevisligen finns i behåll och är på väg till bestämmelseorten när väntetiden löper ut. Om ersättning inte begärs kvarstår å andra sidan transpor- törens skyldighet att fullgöra transportavtalet. Paragrafen motsvarar 3 kap. 27 § järnvägstrafiklagen. Tredje stycket, som reglerar transportörens skyldighet att lämna ut gods som har betraktats som förlorat, har dock ändrats i sak i ett avseende för att stämma överens med regleringen i COTIF. Enligt den föreslagna paragrafen får nämligen transportören som villkor för utlämningen av godset kräva att den som har rätt till godset inte endast betalar tillbaka ersättningen för förlusten av godset utan även betalar kostnaderna enligt transportavtalet. På samma sätt som tidigare innebär återbetalningen inte en slutlig reglering av mellanhavandet vilket anges uttryckligen. Den berättigade har följ- aktligen kvar sin rätt att efter omständigheterna kräva ersättning för dröjsmål, förlust eller skada. Ändringarna i övrigt är språkliga eller redaktionella. Övervägandena finns i avsnitt 4.8.2. 11 kap. 27 § I paragrafen finns en särskild bestämmelse om ansvar vid transport av järnvägsfordon som gods. Den är ny och har införts med artikel 24 i som förebild. Transportörens ansvar är ett presumtions- ansvar, dvs. transportören blir ersättningsskyldig för förlust eller skada om denne inte visar att förlusten, skadan eller dröjsmålet inte beror på att transportören varit försumlig. Järnvägsfordonens lösa delar räknas i sammanhanget till fordonet. Transportören skall inte vara ansvarig för skada som uppkommer till följd av förlust av till- behör som inte finns angivna på fordonets båda långsidor eller på den inventarieförteckning som åtföljer fordonet. Bakgrunden till paragrafen har behandlats närmare i avsnitt 4.8.2. 11 kap. 28 § I paragrafen ges bestämmelser för det fallet att ersättning skall utgå på grund av att gods har gått förlorat, helt eller delvis, under transporten. Bestämmelserna avviker från allmänna regler om be- räkning av skadestånd. Paragrafen motsvarar 3 kap. 28 § järnvägstrafiklagen. Vissa avvi- kelser i sak finns dock. För det första anges i andra stycket begräns- ningsbeloppet i stället i särskilda dragningsrätter (SDR). Begräns- ningsbeloppet är satt till 17 SDR per kilo av det förlorade godsets bruttovikt. Vidare är bestämmelserna i tredje och fjärde styckena nya. De motsvarar artikel 30.3 i och innehåller särskilda be- stämmelser om beräkning av skadestånd när transportören är ansvarig för att järnvägsfordon som rullar på egna hjul och som lämnas till transport som gods eller intermodala lastbärare har gått förlorade. Med en intermodal lastbärare förstås en container, ett växelflak, en påhängsvagn eller en annan liknande lastenhet som används vid transport med flera transportslag. Övervägandena i dessa delar finns i avsnitt 4.8.2. Övriga ändringar är av språklig och redaktionell art. 11 kap. 29 § I paragrafen ges regler för hur ersättningen skall bestämmas när transportören är ansvarig för att godset har tillfogats skada under transporten. Paragrafen motsvarar 3 kap. 29 § järnvägstrafiklagen med vissa sakliga skillnader. Andra stycket anger nämligen att ersättningen högst får uppgå till det belopp som skulle ha utgått om godset i stället hade gått förlorat och detta belopp har ändrats, se kommentaren till 28 § andra stycket. Därutöver är bestämmel- serna i tredje och fjärde styckena nya. De motsvarar artikel 32.3 i och innehåller särskilda bestämmelser om beräkning av skadestånd när transportören är ansvarig för att järnvägsfordon som rullar på egna hjul och som lämnas till transport som gods eller intermodala lastbärare har skadats. Övervägandena finns i avsnitt 4.8.2. 11 kap. 30 § I paragrafen regleras hur ersättningen skall bestämmas när transportören är ansvarig för skada som har orsakats av dröjsmål med utlämningen av godset. I paragrafen anges inte några särskilda grunder för hur ersättningen skall beräknas. Av detta följer att er- sättning för skada till följd av dröjsmål skall fastställas enligt all- männa skadeståndsrättsliga grundsatser. Bestämmelsen motsvarar 3 kap. 30 § järnvägstrafiklagen. Gränsen för transportörens ersätt- ningsskyldighet för skada till följd av dröjsmål har dock höjts från tre till fyra gånger transportavgiften. Övervägandena finns i avsnitt 4.8.2. 11 kap. 31 § För att den som har rätt till godset skall bevara rätten till ersättning för förlust, skada eller dröjsmål fordras i regel att han skyndsamt underrättar transportören om skadefallet. I paragrafen ges närmare bestämmelser om detta. Dessa motsvarar 3 kap. 31 § järnvägstrafik- lagen. Att en reklamation som avsändaren eller mottagaren av gods gör gällande mot endera av transportören eller den faktiske transportören även skall anses ha gjorts gällande mot den andre framgår av förslaget till 8 kap. 6 §. 12 kap. Transportörens undersökningsrätt I kapitlet, som också är nytt i järnvägslagen (2004:519), finns bestämmelser om transportörens undersökningsrätt. Regleringen har förts över från 6 kap. järnvägstrafiklagen (1985:192) med vissa sakliga ändringar som kommenteras nedan. En övergripande änd- ring, som dock inte ytterligare kommenteras, är att transportören anges vara den som får rätt att undersöka föremål som transporteras. Övervägandena till bestämmelserna finns i avsnitt 4.11. 12 kap. 1 § I paragrafen regleras kapitlets tillämplighet. Enligt första stycket gäller bestämmelserna undersökningar vid all transport med järnväg och alltså även vid internationell järnvägstransport. Av andra stycket framgår att såvitt avser transport av inskrivet resgods och fordon, som transporteras i samband med transport av resande, samt internationell transport tillämpas kapitlet dock endast om inte annat följer av 10 eller 13 kap. (närmare bestämt av artiklarna 13 i eller 11 i ). 12 kap. 2 § Enligt paragrafen får transportören undersöka handresgods, in- skrivet resgods och fordon som transporteras i samband med transport av resande, inbegripet dess last, om det finns skäl att misstänka att villkoren för transporten inte är uppfyllda. Det inne- bär att transportören får undersöka dels om föremålen innehåller något som kan hota säkerheten i järnvägsdriften, dels om före- målen innehåller något som transportören har förklarat att den inte transporterar på det sätt som är i fråga. Paragrafen motsvarar, såvitt avser nu nämnda föremål, 6 kap. 5 § första och andra styckena järn- vägstrafiklagen. Enligt den föreslagna paragrafen kommer dock en lägre grad av misstanke än att vara tillräcklig för att transpor- tören skall få rätt att undersöka ett sådant föremål av annat skäl än rena säkerhetsskäl. I övrigt har bestämmelsen endast ändrats redak- tionellt och språkligt formulerats om med COTIF som förebild. Orden skäl att misstänka har behållits och inte bytts ut mot orden grundad anledning till misstanke som torde ha samma innebörd och som används i COTIF (se prop. 1983/84:117 s. 226). 12 kap. 3 § Paragrafen innebär att transportören får undersöka om godssänd- ningen innehåller något som kan hota säkerheten i järnvägsdriften och om innehållet i en godssändning svarar mot de uppgifter som avsändaren har lämnat om godset. Transportörens rätt att under- söka gods avser därför kontroll av samma sak som enligt motsva- rande bestämmelse i 6 kap. 5 § järnvägstrafiklagen. Jämfört med denna utökas transportörens rätt att undersöka gods genom att denne enligt förslaget alltid får rätt att undersöka gods för att utröna om transportvillkoren är uppfyllda och om sändningen svarar mot de uppgifter som avsändaren har lämnat om det. Övriga ändringar är redaktionella eller språkliga med COTIF som förebild. Enligt COTIF skall en fraktsedel upprättas för att ett transport- avtal skall anses ha kommit till stånd vilket inte är nödvändigt vid inrikes transport. I paragrafen står det därför liksom i motsvarande gällande bestämmelse uppgifter som avsändaren lämnat i stället för uppgifter som avsändaren fört in på fraktsedeln. 12 kap. 4 § I paragrafen finns bestämmelser om hur en undersökning skall gå till. Paragrafen motsvarar 6 kap. 5 § tredje stycket järnvägstrafik- lagen. Enligt föreslagen paragraf anges dock att undersökningar skall företas i vittnes närvaro om det är möjligt. Övriga ändringar är språkliga. I och (artiklarna 13 och 11) regleras frågan i viss mån på annat sätt. 12 kap. 5 § Bestämmelsen ger en formell grund för ingripanden i form av ett mer eller mindre tillfälligt omhändertagande av handresgods. Syftet är att undanröja olägenheten av att en resande har tagit med sig något som inte får medföras som handresgods. Paragrafen mot- svarar 6 kap. 6 § järnvägstrafiklagen. 12 kap. 6 § Av bestämmelsen framgår under vilka förutsättningar transpor- tören får avlägsna, oskadliggöra eller förstöra egendom av farlig beskaffenhet. Det framgår vidare att skador som sådana åtgärder normalt sett innebär inte föranleder någon ersättningsskyldighet för transportören. Paragrafen motsvarar 6 kap. 7 § järnvägstrafik- lagen. Orden fordon, som transporteras i samband med transport av resande, har lagts till eftersom det föreslås att det skall finnas särskilda bestämmelser om transport av sådana fordon. Särskilda bestämmelser om internationell Kapitlet är nytt i järnvägslagen (2004:519). I det finns särskilda be- stämmelser om internationell järnvägstrafik. Några av bestäm- melserna är nya. Andra bestämmelser har, med vissa ändringar i sak som kommenteras nedan, förts över från lagen (1985:193) om internationell järnvägstrafik. Genom lagen om internationell järnvägstrafik är merparten av bestämmelserna fördrag om internationell järnvägstrafik (COTIF 1980) införlivade med svensk rätt. Fördraget genomgick en omfattande revision (se avsnitt 2.1). Ett reviderat fördrag (COTIF) antogs . De nya bestämmelserna och de sakliga ändringarna av de befintliga lagbestämmelserna om internationell järnvägstrafik är föranledda av ändringar i fördraget. I de delar där sakliga lagändringar inte föreslås är förarbetena till lagen om internationell järnvägstrafik fortfarande relevanta. Det skall uppmärksammas att de föreslagna bestämmelserna i kapitlet inte skall tillämpas om annat följer av EG-rätten (se kom- mentar till 1 kap.). 13 kap. 1 § I paragrafen anges kapitlets tillämpningsområde genom en hänvis- ning till COTIF. Tillämpningsområdet är i förhållande till tillämp- ningsområdet för lagen om internationell järnvägstrafik utvidgat eftersom COTIF reglerar fler sorters avtal än COTIF 1980 (se avsnitt 2.3). I artikel 6 i grundfördraget föreskrivs att reglerna i bihangen till fördraget är tillämpliga på internationell järnvägstrafik och godkännande av järnvägsmateriel för användning i internatio- nell trafik. Den närmare avgränsningen av tillämpningsområdet görs i respektive bihang och har närmare behandlats i avsnitt 2.4. Det skall därvid uppmärksammas att tillämpningsområdet för bihangen A och B (och ) har ändrats. 13 kap. 2 § Genom bestämmelsen, som är ny, införlivas huvuddelen av COTIF med svensk rätt. Det sker genom s.k. inkorporering. Övervägan- dena finns i avsnitten 2.5 och 2.6. I första stycket anges att fördragets bihang A, B, D och G (, , CUV och ATMF) gäller som svensk lag. En beskrivning av de viktigare bestämmelserna i dessa bihang till fördraget finns i av- snitt 2.4. Det bör uppmärksammas att inkorporationen av bihangen A, B och D omfattar vissa processrättsliga bestämmelser, t.ex. bestämmelser om behörig domstol och regler om förfarandet i regressmål. Det bör nämnas att bihanget E (CUI) införlivas med svensk rätt genom transformation och tas in i järnvägslagen samt att bihanget C (RID) införlivas med svensk rätt genom Statens räddningsverks föreskrifter. Det bör också nämnas att bihang F (APTU) införlivas genom järnvägsförordningen med inkorporeringsmetoden och genom föreskrifter av Järnvägsstyrelsen. COTIF är avfattad på franska, engelska och tyska. I paragrafens andra stycket anges att den franska texten av fördraget har giltighet före de övriga språkversionerna om dessa skiljer sig åt i sak. Detta följer av artikel 45 i grundfördraget. I tredje stycket anges att de franska och engelska texterna av grundfördraget (dvs. fördraget utan bihang och protokoll), bihangen A, B, D, G och F, utom dess bilagor, till COTIF samt en svensk översättning av dessa finns fogade som en bilaga till lagen. Bihang F (utan bilagor) finns med i bilagan till lagen eftersom detta bihang nämns i föreslagen bestämmelse om bemyndigande i 13 §. Den tyska texten av fördraget finns på OTIF:s hemsida (). Det bör påpekas att den svenska texten inte har officiell status utan endast skall betraktas som ett hjälpmedel vid tillämpningen. Övervägandena i denna del har behandlats i av- snitt 2.7. 13 kap. 3 § I paragrafen anges att vissa framtida ändringar i COTIF direkt skall gälla som svensk rätt. Paragrafen motsvarar delvis nu gällande 3 a § lagen om internationell järnvägstrafik. De närmare övervägandena i denna del redovisas i avsnitt 2.8.2. 13 kap. 4 § I 4–10 §§ finns bestämmelser om verkställighet av domar. Paragra- ferna grundas på artikel 12 i grundfördraget (se även avsnitt 2.4.2). 4 § innehåller de grundläggande bestämmelserna om vilka domar som är verkställbara i och de ytterligare förutsättningar som måste föreligga för att verkställighet skall få ske. Den före- slagna paragrafen motsvarar delvis nu gällande 4 § lagen om inter- nationell järnvägstrafik. En dom som grundas på fördraget kan liksom tidigare grundas på avtal om transport enligt eller . Därutöver kan den grundas på avtal om nyttjande av vagnar eller järnvägsinfrastruktur enligt de nya bihangen CUV och CUI. En dom som anges i den föreslagna 4 § kan därför baseras på fler sorters avtal än en dom angiven i nu gällande 4 § lagen om internationell järnvägstrafik. Detsamma gäller en i paragrafen nämnd förlikning i tvist som om- fattas av fördraget. I 4 § andra stycket andra meningen lagen om internationell järn- vägstrafik regleras verkställighet av skiljedomar som har meddelats enligt fördraget och som gäller trafikföretag och trafikant. Bestäm- melsen grundas på föreskrifter i COTIF 1980 rörande skiljeför- farande i tvister om tillämpningen av och som rör trafik- företag eller trafikanter (artikel 12.2 grundfördrag). Dessa föreskrifter i fördraget har ändrats bl.a. på så sätt att utöver nyssnämnda tvister kan också tvister mellan parter om övriga avtal som omfattas av COTIF bli föremål för skiljeförfarande enligt för- draget (artikel 28.2 i grundfördraget). Enligt fördraget är det möj- ligt för en konventionsstat att vid tillträdet göra förbehåll mot be- stämmelserna om skiljeförfarande. Det har inte ansetts föreligga skäl för att göra ett sådant förbehåll (se avsnitt 2.5.2). En- ligt den föreslagna bestämmelsen i 4 § andra stycket andra meningen skall därför samtliga skiljedomar som har meddelats enligt det reviderade fördraget jämställas med domar när det gäller verkställighet. Föreskrifterna i COTIF om skiljeförfarande anger vidare, till skillnad från , att även tvister om tolkningen och tillämp- ningen av andra enhetliga rättsliga regelsystem som utarbetas av den mellanstatliga organisationen för internationell järnvägstrafik (OTIF) enligt artikel 2.2 kan bli föremål för ett skiljeförfarande. Några sådana regelsystem har ännu inte utarbetats och verkställig- het av skiljedomar om sådana tvister omfattas därför inte av den föreslagna paragrafen. Den föreslagna 4 § grundas i övrigt på artiklarna 12.1, 12.2 och 32.2 i grundfördraget. Dessa artiklar har i princip inte genomgått sakliga ändringar utan endast ändringar av språklig och redaktionell art. För att en dom skall vara verkställbar skall således även fort- sättningsvis domen bl.a. ha meddelats av en domstol som är be- hörig enligt fördraget. De bakomliggande artiklarna om behörig domstol i bihangen och har dock ändrats och nya artiklar om behörig domstol har tillkommit i bihangen CUI och CUV (se avsnitt 2.4). 13 kap. 5–7 §§ 5–7 §§ motsvarar gällande bestämmelser i 5–7 §§ lagen om interna- tionell järnvägstrafik. COTIF reglerar dock som nämnts fler typer av avtal än COTIF 1980 och domarna som anges i den före- slagna 5 § kan följaktligen också grundas på fler sorters avtal . Förslaget i dessa delar innebär i övrigt endast språkliga ändringar. 7 §, som reglerar verkan i preskriptionshänseende av ett sådant skiljeförfarande som avses i fördraget, grundas numera på artikel 32.1 i grundfördraget. 13 kap. 8–10 §§ Bestämmelserna i 8 och 10 §§ är nya men motsvaras delvis av nuvarande 8 och 9 §§ lagen om internationell järnvägstrafik. Be- stämmelsen i 9 § är ny. I paragraferna finns bestämmelser som be- träffande vissa fordringar och järnvägsfordon inskränker möjlig- heten till utmätning eller att få kvarstad (jfr 4 kap. 2 § och 16 kap. 13 § utsökningsbalken). Paragraferna grundas på artikel 12.3 och den nya artikeln 12.4 respektive artikel 12.5 i grundfördraget. De fordringsägare och innehavare av järnvägsfordon som avses i para- graferna är normalt sett juridiska personer. I lagtexten anges därför endast deras säte och inte därutöver deras hemvist. Den föreslagna 8 § innehåller bestämmelser om kvarstad i och utmätning av fordringar som grundas på sådan internationell transport av resande och gods som avses i och . Den är en utvidgning av 8 § lagen om internationell järnvägstrafik. nuvarande lydelse regleras endast fallet att den ena transportören är svensk. Med anledning av ändrade regler om behörig domstol i och (artiklarna 57 och 63 i samt 46 och 51 i ) samt ändrade förhållanden på transportmarknaden kan i fortsätt- ningen även fordrings- och ägarförhållanden som enbart berör utländska rättssubjekt bli föremål för prövning i . I den föreslagna paragrafen behandlas därför också sådana förhållanden. Den föreslagna 9 §, som grundas på artikel 12.4 i grundfördraget, innehåller bestämmelser om kvarstad i och utmätning av fordringar som grundas på avtal om nyttjande av vagnar och järnvägsinfra- struktur som omfattas av CUV och CUI. Artikel 12.5 i grundfördraget nämner endast kvarstad i och ut- mätning av järnvägsfordon och inte längre någon annan järnvägs- materiel (jfr artikel 18 i grundfördraget i COTIF 1980). Den före- slagna 10 § omfattar därför endast kvarstad i och utmätning av järnvägsfordon. gällande 9 § första stycket lagen om interna- tionell järnvägstrafik grundas på artikel 18.3 första stycket grund- fördraget i COTIF 1980. Någon motsvarighet till den artikeln finns inte i COTIF och en sådan bestämmelse föreslås därför inte. Med begreppet innehavare i 10 § avses den person som varaktigt utnyttjar ett järnvägsfordon som transportmedel oavsett om denne är ägare eller har nyttjanderätt till fordonet. 13 kap. 11 § I de föreslagna 8–10 §§ nämns endast avgörande som har meddelats av domstol. I fördraget används dock uttrycket avgörande av en judiciell myndighet. Enligt den nya bestämmelsen i 11 § jämställs därför med domstol i 8–10 §§ annan judiciell myndighet som i staten i fråga fullgör uppgiften att meddela avgöranden som avses i 8–10 §§. Det bör nämnas att kronofogdemyndigheten i bör vara att jämställa med domstol vid summarisk process i mål om betal- ningsföreläggande och handräckning (jfr artikel 62 i I-för- ordningen). Det innebär bl.a. att en fordran eller ett järnvägsfordon som nämns i 8–10 §§ i övriga fördragsstater får beläggas med kvar- stad eller utmätas på grund av ett utslag och beslut av kronofogde- myndigheten. 13 kap. 12 § I paragrafen behandlas förordnande av sakkunnig för det fall att gods, inskrivet resgods eller fordon, som transporteras i samband med transport av resande, har minskats eller skadats. Bestämmelsen grundas på artiklarna 54.3 i och 42.3 i och motsvarar bestämmelsen i 10 § lagen om internationell järnvägstrafik. Begrep- pet fordonet, som transporteras i samband med transport av resande är dock tillagt eftersom sådana fordon enligt fördraget inte längre transporteras som inskrivet resgods (se avsnitt 2.4.4). Någon saklig ändring är inte åsyftad. En ansökan om förordnande av sakkunnig enligt paragrafen handläggs enligt lagen (1996:242) om domstolsärenden. 13 kap. 13 § Genom paragrafen bemyndigas regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, tillsynsmyndigheten att utfärda vissa ytterligare bestämmelser. Det innebär bl.a. ett bemyndigande att utfärda be- stämmelser som är nödvändiga för att genomföra bihanget APTU i svensk rätt. Gemensamma bestämmelser om ansvar vid Kapitlet är nytt. I det finns ett antal bestämmelser samlade som, om inte annat anges, skall gälla både för 15 och 16 kap. Bestämmel- serna är i huvudsak hämtade från CUI och 1 kap. järnvägstrafik- lagen (1985:192). I avsnitt 2.4.8 finns en sammanfattande redo- görelse av reglerna i CUI. I de delar bestämmelserna i detta kapitel är hämtade från järnvägstrafiklagen är förarbetena till denna lag fortfarande relevanta4. 14 kap. 1 § Paragrafen anger kapitlets tillämpningsområde. Eftersom 16 kap. även gäller ansvar vid tunnelbane- och spårvägsdrift stadgas i para- grafen att vad som i kapitlet sägs om infrastrukturförvaltare och 4 Se bl.a. SOU 1980:37 och prop. 1983/84:117. järnvägsföretag äger motsvarande tillämpning på den som bedriver tunnelbane- eller spårvägstrafik eller förvaltar infrastruktur för sådan trafik. 14 kap. 2 § I paragrafen regleras infrastrukturförvaltarens och järnvägs- företagets s.k. principalansvar samt när vållande hos någon annan än infrastrukturförvaltaren eller järnvägsföretaget själva skall till- räknas dessa.