sou · GSB3113 · 2005-01-01 00:00:00 — Det kan knappast på allvar begäras att företagshälsovårdsföretagen – som verkar på en fri marknad – ska ha en lagerhållning av icke efterfrågade tjänster. Bestämmelsen i AML om vad företagshälsovården särskilt ska arbeta för ter sig därför i det närmaste överflödig. I vart fall har den begränsad effekt. 4.1.5 Hur ska man kunna styra vad företagshälsovården ska syssla med? Här finns det åtminstone två perspektiv på frågan. Det ena är vad samhället vill och det andra vad kunderna vill. Samhällets önskemål tar sig uttryck i lagstiftningen och AV:s föreskrifter. Ett uttryck för vad kunderna vill är de kollektivavtal om arbetsmiljö och före- tagshälsovård som finns på arbetsmarknaden. En del av dessa anger ganska detaljerat vad parterna menar med företagshälsovård och vilken inriktning den ska ha. Andra avtal beskriver närmare den samverkansprocess som ska äga rum i det systematiska arbetsmiljö- arbetet, vilket i sin tur kan leda till man upptäcker att det finns behov av utomstående experthjälp. Under förutsättning att avtalsparterna – lokalt och centralt – lever upp till avtalens föreskrifter och intentioner, får man anta att det kommer att skapas en efterfrågan av företagshälsovårdens tjänster. Denna efterfrågan kommer att dikteras av det enskilda företagets och branschens behov och kanske leda till inköp av andra tjänster än de som vore önskvärda ur ett övergripande samhällsperspektiv. Detta är naturligt om man vill åstadkomma möjligheter till bransch- eller arbetsplatsanpassning. Utgångspunkten i förarbe- tena1 till definitionen av företagshälsovård var att arbetsmarkna- dens parter genom kollektivavtal bör reglera företagshälsovårdens innehåll. finns ett antal kollektivavtal som reglerar användan- det av företagshälsovård. års avtalsrörelse har dess- utom träffats ett betydande antal avtal med innehåll rörande arbetsmiljö och företagshälsovård. Detta kan ses som ett trend- brott eftersom partsaktiviteten i dessa frågor varit låg . Avtalen är olika till sin karaktär och innebär olika grader av styr- ning av skyldigheten för den enskilda arbetsgivaren att anlita före- tagshälsovård. I de mest långtgående fallen innebär avtalen – befintliga eller nytecknade – en bestämmelse om att företagshälso- vård ska finnas tillgänglig, alltså en form av obligatorium. 1 /99:120, sid 20. fall uttalas i de centrala avtalen värdet av att en kompetent före- tagshälsovård anlitas och vad den bör användas till, medan anskaf- fandet av företagshälsovård och dess användning görs till en fråga för de lokala parterna. I ytterligare ett antal centrala avtal som träffats har de centrala parterna inrättat arbetsgrupper eller liknande organ på central nivå för att följa arbetet i utred- ningen om företagshälsovård eller utveckling av lagstiftningen inom arbetsmiljöområdet eller för att se över befintliga avtal om arbetsmiljö och företagshälsovård. Det kan noteras att de krav LO ställde inför avtalsrörelsen om att införa regler i kollektivavtalen om kvalitetssäkrad företags- hälsovård har fått ett begränsat genomslag. Endast i ett fåtal avtal finns sådana regler. I flera av avtalen finns markeringar av att det är planeringen och behoven på företagsnivå som bör styra användandet av och beställ- ningen till företagshälsovården. I bilaga 2 görs en genomgång av tecknade avtal med regler om företagshälsovård. Förteckningen har kompletterats med avtal som gäller . Förteckningen är dock inte full- ständig eftersom det kan finnas gällande avtal om företagshälsovård på avtalsområden som inte träffat nya avtal . Syftet med bilagan är alltså inte att ge en total heltäckande bild av förekomst av avtal om företagshälsovård, utan mera att visa på att det skett en stark utveckling i fråga om kollektivavtal om arbetsmiljö och företagshälsovård. En uppdelning har skett i tre kategorier: avtal som innebär obli- gatoriskt användande av företagshälsovård, avtal som i en eller annan form rekommenderar eller uppmanar företagen att använda företagshälsovård och ofta innehåller regler om partssamverkan och slutligen avtal som enbart innebär att ett centralt partsarbete dras i gång. Antal årsarbetare i de olika kategorierna är Avtal som har krav på obligatorisk anslutning till företagshälso- Avtal som rekommenderar de lokala parterna att använda före- Avtal som innebär att de centrala parterna ska inleda ett arbete Att årsarbetare används i redovisningen beror på att huvuddelen av underlaget hämtats från , som är den källa som har den mest kompletta uppdelningen på olika avtalsområden. Redovisningen ger därför en god bild av avtalssituationen, men en mindre god bild av hur stor del av arbetskraften som omfattas av företagshälsovård. Syftet med redovisningen är att visa hur stor del av arbetsmarknaden som täcks av kollektivavtal med regler om företagshälsovård. Upplysningsvis kan nämnas att arbetskraften uppgår till 4,4 miljoner individer. Antalet sysselsatta är drygt 4,12 miljoner. Hur många årsarbetare detta skulle bli vid en omräkning går inte att svara på. 4.3ILO-konventionen nr 161 om företagshälsovård Internationella arbetsorganisationen () antog en kon- vention (nr 161) om företagshälsovård. Konventionen ratificerades av som första land år 19863, med ikraftträdande . Då ansåg departementschefen att någon ändring inte erfordrades av svensk lagstiftning eller praxis med anledning av konventionen. Konventionen har, förutom av , ratificerats av , , , , samt sedermera av f.d. delrepubliker i dåvarande och Tjecko- , och dessutom av ett tiotal utomeuropeiska stater. En medlemsstat kan första gången säga upp konventionen efter ikraftträdandet, och därefter förlängs den i tioårsperioder. Konventionen innehåller dels riktlinjer för en nationell politik för företagshälsovård, dels närmare bestämmelser om företagshäl- sovårdens uppgifter och organisation samt villkor för dess verk- samhet. Den definierar företagshälsovård på ett sätt som huvud- sakligen stämmer med hur företagshälsovården traditionellt har utformats i . Konventionen är ett folkrättsligt bindande doku- ment för de stater som ratificerat den. Med hänsyn till utredningens direktiv är bl.a. följande bestäm- melser i konventionen av intresse: 2Uppgiften avser 2002. Som sysselsatta (eller det synonyma begreppet förvärvsarbetande) räknas alla som bedöms ha utfört i genomsnitt minst en timmes arbete ; även de som varit tillfälligt frånvarande , t.ex. p.g.a. sjukdom, ingår. 3Prop.1985/86: 141. Varje medlemsstat ska utforma, genomföra och med jämna mellanrum revidera en enhetlig nationell politik avseende företagshälsovård. Detta ska ske mot bakgrund av nationella förhållanden och praxis och i samråd med de mest represen- tativa arbetsgivar- och arbetstagarorganisationerna. Varje medlemsstat åtar sig att steg för steg bygga ut företags- hälsovården för alla arbetstagare. Om företagshälsovård inte kan införas för alla arbetstagare ska varje berörd medlemsstat utarbeta planer för införande av sådan service i samråd med de mest representativa arbetsgivar- och arbetsta- garorganisationerna. Åtgärder skall vidtas för att införa företagshälsovård a)genom lagar eller bestämmelser; eller b)genom kollektivavtal eller på annat sätt i samförstånd mellan berörda arbetsgivare och arbetstagare; eller c)på annat sätt som godkänns av behörig myndighet efter samråd med de berörda representativa arbetsgivar- och arbetstagarorganisationerna. Företagshälsovård kan anordnas som en service inom ett enda företag eller som en för flera företag gemensam service, beroende på vad som är lämpligast. I överensstämmelse med nationella förhållanden och praxis kan företagshälsovården 1.berörda företag eller grupper av företag; 2.offentliga myndigheter eller offentliga tjänster; 4.andra organ som fått tillstånd därtill av behörig myndig- het; 5.en kombination av ovanstående. Åtgärder ska vidtas enligt nationell lagstiftning och praxis för att säkerställa lämpligt samarbete och samordning mellan företagshälsovård och, i den mån det är lämpligt, annan häl- sovårdsverksamhet. Den behöriga myndigheten ska fastställa kompetenskraven för företagshälsovårdspersonalen i enlighet med uppgifternas natur och enligt landets lagar och praxis. Enligt ska medlemsländerna regelbundet rap- portera till om genomförandet av konventioner. Med anled- ning av rapporterna riktar direkta frågor eller observationer till regeringen. I det följande beskrivs kortfattat de rapporter som den lämnat och de reaktioner som kommit från . Den första rapporten, för tiden fram till Enligt konventionen ska den första rapporten efter ikraftträdandet av konventionen ange vilka planer som utarbetats. De följande rap- porterna ska redovisa vilka framsteg som gjorts i genomförandet av planerna. Den första rapporten är utförlig med många bilagor och redovisar regleringen i AML, propositioner, utredningar och bidrags- systemet och framförallt innehåll, omfattning och antal omfattade arbetstagare enligt de kollektivavtal som då gällde. Rapport för tiden – En rätt kortfattad rapport med hänvisningar till den föregående. Arbetsmiljöfondens företagshälsovårdsprogram redovisas, liksom läget i fråga om utbildning av företagshälsovårdens personal. Direkta frågor från 1990 Den första reaktionen från expertkommittén med anledning av de två första rapporterna. Kommittén noterar med intresse de upplys- ningar som lämnats i rapporterna och efterfrågar kompletterande information på vissa punkter, information som förväntas i näst- kommande rapport från regeringen. Frågorna gäller den fortsatta utvecklingen , bl.a. för små företag och de 270 000 självanställda som inte omfattas av företagshälsovård, och är snarare uttryck för en vilja att få information än kritik. Rapport för tiden – Den är också en rätt kortfattad rapport med redovisning av genomförda utredningar (Ds 1990:42, Företagshälsovård i omvand- ling), Proposition 1990/91:140 om arbetsmiljö och rehabilitering (i vilken arbetsgivarens ansvar lyftes fram och reglerna om intern- kontroll infördes) samt genomförda förändringar i bidragssyste- met. Direkta frågor från 1992 noterar att en stimulans för anslutning av småfö- retag införts i bidragssystemet och att småföretagens behov ställer krav på flexibla lösningar. Vidare noterar kommittén skrivningarna i AML om att arbetsgivaren ska svara för att den företagshälsovård som arbetsförhållandena kräver finns att tillgå. slår därefter fast att företagshälsovård inte är beroende av vilka arbetsförhållanden som är för handen utan är en nödvändig kom- ponent för att optimera arbetstagarnas fysiska och mentala hälsa i relation till arbetet. Regeringen uppmanas därför att fortsätta förse med information om vidtagna eller förväntade åtgärder för att alla arbetstagare ska få tillgång till företagshälsovård, inklusive åtgärder riktade mot småföretag. återkommer till frågan om de 270 000 självan- ställda, som inte kommenterades i regeringens senaste rapport och vill återigen veta vad regeringen gjort eller tänker göra åt den saken. vill också veta om det blir någon reglering av kvalifikationskrav för företagshälsovårdspersonal, en fråga som enligt tidigare rapporter behandlats i Företagshälsovårdens utveck- lingsråd (FUR). Dessutom efterfrågas information om företagshäl- sovårdens tillgång till information om alla riskfaktorer, frånvaro m.m. som är av betydelse för dess möjligheter att arbeta effektivt. återkommer också till ytterligare ett antal frå- gor som inte besvarats. Delvis bygger de på missuppfattningar. En sådan fråga gäller omfattningen av företagshälsovård utan statsbi- drag. En annan gäller huruvida löntagare kan använda företagshäl- sovård utan löneavdrag. Rapport för tiden – När regeringen lämnade denna rapport hade arbetsmiljöavtalen på den privata sektorn sagts upp och statsbidraget avvecklats. Detta och bakgrunden till det redovisas i rapporten, liksom betänkandet SOU 1992:103 års företagshälsovårdsutredning. Som redovisats i kapitel 2 var huvudförslaget att den offentliga kontrol- len över företagshälsovården skulle avskaffas, vilket byggde på för- utsättningen att kollektivavtal skulle träffas. Utredaren hade ett alternativt förslag med lagreglering för det fall avtal inte skulle komma till stånd. I regeringens rapport redovisas träffade avtal på de statliga och kommunala arbetsmarknadssektorerna och att regeringen ännu någon tid avsåg att invänta resultatet av pågående förhandlingar innan den tar ställning till lagstiftning om företags- hälsovård. Regeringen besvarade nu frågorna om de självanställda: AML omfattar inte dessa, och följaktligen finns inte något lagstöd för att de ska omfattas av företagshälsovård. Också frågan om kvalifika- tionskrav för företagshälsovårdspersonalen tas upp och besvaras med att några regler inte finns men att utbildar personalen och har samråd med arbetsmarknadsparterna om utbildningens inne- håll. Regeringens rapporter till kommuniceras med parterna, och i tidigare rapporter har avvikande synpunkter inte noterats. I denna rapport finns en smärre kommentar från SAF som närmast är en sakupplysning om att regeringens svar på den tidigare framförda frågan om företagshälsovårdens tillgång till information om risker mm – som besvarats med hänvisning till reglerna om internkontroll – visserligen är en korrekt information, men inte svar på frågan. Däremot fogar LO en rätt omfattande kommentar till rapporten. I den redogör LO för hur företagshälsovårdsbranschen har minskat sedan avregleringen och tar upp slutsatserna i SOU 1992:103, att kraven i leder till lagstiftning om inte avtal kan träffas. LO kommenterar också det särskilda yttrandet från SAF:s representant i utredningens referensgrupp som ställer frågan om verkligen är moraliskt förpliktigat att som enda land (undantagandes ) uppfylla denna verklighetsfrämmande konvention. LO markerar för sin del vikten av att de åtaganden man en gång gjort ska respekteras och landar i i slutsatsen att det saknas en nationell politik på området och att följaktligen misslyckats med att leva upp till . SAF gick i svaromål i en kommentar till LO:s kommentarer och menade för sin del att minskningen av företagshälsovårdsbranschen hade andra orsaker än avsaknaden av kollektivavtal, bl.a. att bran- schen tidigare kunnat förlita sig på statsbidrag och att antalet arbetstagare minskat under lågkonjunkturen. SAF menade att frå- gan om kollektivavtal och lagstiftning fått för stor betydelse – var- ken lag eller avtal är självändamål. Det viktiga är vilken nytta före- tagshälsovården kan leverera till arbetsgivare och anställda. Slutsat- sen blev att den då gällande lagstiftningen och arbetsgivaransvaret var tillräckliga – i de flesta fall kan inte arbetsgivaren fullgöra sina åtaganden utan stöd av företagshälsovård. noterar vad som framförts i den senaste rappor- ten och i LO:s och SAF:s kommentarer och uttrycker förhopp- ningen att regeringens ansträngningar i fråga om en nationell före- tagshälsovårdspolicy ska leda till en lösning . Kommittén efterfrågar information om vilka framsteg som görs. Den vill också – p.g.a. att regeringen hänvisat till att Arbetar- skyddsstyrelsen har ett uppdrag att observera och främja utveck- lingen av företagshälsovården – ha en kopia av denna text. Direkta frågor från 1995 Kommittén återkommer till frågan om de 270 000 självanställda och erinrar om att konventionen riktas mot alla arbetstagare utan undantag och begär av regeringen att den anger vidtagna eller för- väntade åtgärder för att utsträcka den nationella lagstiftningen till självanställda. Kommittén återkommer också till frågan om företagshälso- vårdspersonalens professionella oberoende, som inte besvarats. Frågan gällde företagshälsovårdspersonal som inte omfattas av statsbidragsreglerna, dvs. som inte bedrevs enligt kollektivavtal. Kommittén vill fortfarande ha svar på frågan. Kommittén noterar också att frågan om professionellt oberoende reglerats i kollektiv- avtal och riktar regeringens uppmärksamhet på att den enligt kon- ventionen har att garantera oberoendet. Regeringen uppmanas att redovisa vad som gjorts och planeras. Kommittén noterar också vad som redovisats i regeringens rap- porter om företagshälsovårdspersonalens utbildning och påminner om att konventionen föreskriver att kvalifikationskraven ska fast- ställas av en behörig myndighet. Kommittén återkommer också till de tidigare ställda frågorna om huruvida företagshälsovård är kost- nadsfri för arbetstagare och huruvida företagshälsovården får till- gång till information om risker och faktorer som kan påverka arbetstagarnas hälsa. Rapport för tiden – Regeringen hänvisar till Ds 1998:7, Företagshälsovård – en resurs i samhället, och konstaterade att flera av förslagen innebär en utveckling av nationella politik för företagshälsovård i de hänseenden som lyfts fram i . Förslagen innebar bl.a. att en definition av företagshälsovård skulle tas in i AML. Den svenska (parterna) yttrande över försla- gen redovisas. konstaterade att det beträffande företagshälsovården råder avtalslöst tillstånd på större delen av den privata arbetsmarknaden och att den uppkomna situationen knap- past låter sig förenas med åtaganden enligt konvention nr 161. Kommittén erinrade om att regeringen bär ansvaret för att åtaganden enligt ratificerade konventioner uppfylls. Utan heltäck- ande avtal krävs lagstiftning för att tillgodose konventionens krav. Med denna observation konstaterar kommittén att förslaget om att en tydligare bestämmelse om arbetsgivarens skyldighet att anordna företagshälsovård förs in i AML, är tillfyllest för att tillgodose konventionens krav. Regeringen redovisar också proposition 1998/99:120, som byggde på förslagen i Ds 1998:7, och som vid rapporttillfället var under riksdagsbehandling, och som bl.a. innebar att den nu gäl- lande regleringen infördes i AML. När det gäller observationer och frågor från bad regeringen att få återkomma i nästa rapport eftersom riksdagsbehandlingen av propositionen ännu inte var avslutad. Observation och direkt fråga från 2000 noterar vad regeringen rapporterat och att de föreslagna förändringarna i lagstiftningen har syftet att klargöra arbetsgivarens ansvar att anlita företagshälsovård när arbetsförhål- landena så kräver. Kommittén uttrycker förhoppningen att de före- slagna lagändringarna har antagits av och att regeringen nu ska kunna besvara de kommentarer och frågor som ställdes 1995. Såväl observationerna som frågorna återupprepas. Rapporten var inte klar lever inte upp till kraven i ILO-konventio- nen av bl.a. följande skäl: Någon nationell och i samråd med parterna utformad politik för företagshälsovården eller dess utbyggnad till att omfatta alla arbetstagare finns inte. Den svenska regleringen, att arbetsgivaren anskaffar den före- tagshälsovård som arbetsförhållandena kräver, är knappast för- enlig med konventionen; har, som framgått ovan, slagit fast att kravet på att företagshälsovård ska finnas inte är beroende av arbetsförhållandena. Kompetenskrav för företagshälsovårdspersonalen ska enligt konventionen fastställas av en behörig myndighet. Regeringen har enligt konventionen att garantera företagshäl- sovårdspersonalens professionella oberoende, vilket inte har skett. Det är enligt konventionen inte nödvändigt staten genom lagre- glering styr företagshälsovårdens omfattning eller utbyggnad eller att den drivs i någon speciell organisatorisk form. Företagshälso- vården kan t.ex. regleras i kollektivavtal. Som framgår i avsnitt 4.2 ovan finns regler om företagshälsovård på ett stort antal avtalsområden. Det är emellertid få av dessa avtal som innehåller regler om obligatorisk anslutning. Utredningens slutsats är att ytterligare åtgärder skulle behöva vidtas om ska leva upp till konventionens ambitionsnivå. Utredningen återkommer till detta i kapitel 9 och 15. 4.4EG:s ramdirektiv om arbetsmiljö4 Direktivet syftar till att trygga en högre skyddsnivå för arbetsta- garnas säkerhet och hälsa. Reglerna i direktivet är minimiregler. I direktivets artikel 5. punkt 1 slås fast arbetsgivarens skyldighet att svara för att arbetstagarnas säkerhet och hälsa tryggas i alla avseenden som är förbundna med arbetet. I artikel 7 behandlas skydds- och förebyggande åtgärder. Av punkt 1 framgår att arbetsgivaren ska ge en eller flera arbetstagare i uppgift att verka för skydd mot och förebyggande av risker i arbe- tet inom företaget och/eller verksamheten. I artikel 7, punkt 3 regleras användandet av sakkunnig hjälp: Om sådan skydds- eller förebyggande verksamhet inte kan organi- seras på grund av brist på kompetens personal i företaget och/eller verksamheten skall arbetsgivaren anlita sakkunnig hjälp utifrån. Som framgår ovan har det svenska regelverket samma innebörd som EG-direktivet. Detta är ingen tillfällighet – EG-direktivets regler om extern experthjälp har implementerats genom att tas in i föreskriften om systematiskt arbetsmiljöarbete (AFS 2001:1). I ramdirektivets artikel 14 finns regler om hälsokontroll: 1.Åtgärder ska vidtas i enlighet med nationell lagstiftning och/eller praxis i syfte att tillförsäkra arbetstagarna hälsokontroller anpas- sade till de arbetsmiljörisker, som de utsätts för i arbetet. 2.De åtgärder som avses i punkt 1 skall vara sådana att varje arbetstagare, som så önskar, kan genomgå regelbundna hälsokon- troller. 3.Hälsokontrollen kan ingå som en del av den allmänna sjukvår- den. Hälsokontroller av arbetstagarna är ett naturligt inslag i företags- hälsovårdens uppgifter och kan också vara ett inslag i samverkan mellan företagshälsovården och hälso- och sjukvården, bl.a. beträf- fande behov av medicinsk service. Samverkansfrågorna berörs när- mare i kapitel 12. 4 Rådets direktiv (89/391/EEG) av om åtgärder för att främja förbättringar av arbetstagarnas säkerhet och hälsa i arbetet. I ramdirektivet används inte begreppet företagshälsovård. En s.k. ad hocgrupp, som är en rådgivande kommitté till EU-kommissio- nen, har beskrivit5 vad som gruppen anser vara god praxis i det förebyggande arbetet och hälsoundersökningar. Där betonas bl.a. beträffande extern experthjälp att ett multidisciplinärt team är det effektivaste sättet att arbeta. har avkunnat en dom i ett mål mellan och . Bakgrunden är att ramdirektivet införlivats i den nederländska arbetsmiljölagen, enkelt uttryckt på ett sådant sätt att arbetsgivaren ges en möjlighet att välja mellan interna eller externa sakkunniga. Kommissionen ansåg att direktivet därmed inte hade uppfyllts, eftersom det anger att sakkunniga ska anlitas i en viss ordning: först interna resurser, och därefter – om den interna kompetensen är otillräcklig – får externa resurser anlitas. dom (mål C-441/01) är klargö- rande: Kommissionens talan tillgodoses fullt ut och Nederländer- nas argumentation underkänns. Innebörden är att skyldigheten att anlita externa resurser är subsidiär i förhållande till arbetsgivarens skyldighet att organisera en skyddsverksamhet internt, och inträder bara när en intern skydds- och förebyggande verksamhet inte kan organiseras p.g.a. brist på kompetent personal i företaget och verk- samheten. En arbetsgivare kan alltså inte frånträda sin skyldighet att bedriva ett förebyggande arbetsmiljöarbete med hänvisning till att externa expertresurser har anlitats. En beskrivning av företags- hälsovård och arbetet med att minska sjukskrivningarna i Neder- länderna finns i kapitel 6. Där redovisas också vilka konsekvenser dom fått. påbörjade utarbetandet av en europeisk social stadga som komplement till . Stadgan öppna- des för undertecknande och ratificerade den året därpå. Vissa artiklar undantogs emellertid från ratifikation. Stadgan trädde 1965. Stadgan innehåller en rad principer och åtaganden vilka konven- tionsstaterna skall sträva efter att förverkliga. I första delen av 5 , in Safety, Hygiene and Health Protection at Work, Opinion, Doc. 0860/2/00. stadgan anges bl.a. att arbetstagare skall ha rätt till säkra och hälso- samma arbetsförhållanden. I en andra del (artikel 1–19) anges rät- tigheter som konventionsstaterna förbundit sig att garantera.