sou · GSB3122d2 · 2005-01-01 00:00:00 — Vid bestämmande av ersättning till försvarare i mål med tilltalad i åldern 15–skall därför beaktas att dessa mål kan kräva särskilda insatser av försvararen. I mål där brottmålstaxan är tillämplig bör den föreslagna ordningen få till följd att möjligheten att överskrida taxebeloppet kommer att användas i större utsträckning än . 1998/99:133. Handläggningen inom rättsväsendet av brott begångna av barn och ungdomar I många fall kommer det inte att vara tillräckligt att den försvarare som förordnas är särskilt lämplig för uppgiften för att den unge skall ges goda förutsättningar att förstå och tillgodogöras sig vad som händer under och efter en rättegång. För att uppnå detta kan det antas att försvararen också kommer att behöva lägga mer tid på uppdraget. Detta torde göra sig särskilt gällande i mål med de yngsta lagöverträdarna. I ett stort antal ungdomsmål blir den s.k. brottmålstaxan41 tillämplig, dvs. försvararen ersätts med ett basarvode som beräknas med utgångspunkt i den sammanlagda förhandlingstiden i målet. Taxebeloppet omfattar allt arbete i målet. Det sammanlagda ersättningsbeloppet enligt taxan får överskridas om målet krävt avsevärt mer arbete än normalt. I ungdomsmål där brottmålstaxan skall tillämpas kan således möjligheterna för försvararen att ta hänsyn till att klienten på grund av sin låga ålder kräver särskild uppmärksamhet uppfattas som begränsade. Utredningen är av uppfattningen att det måste skapas ekono- miska incitament för försvarare att lägga kraft på målen med de yngsta lagöverträdarna. Det bör därför i lagen anges att domstolen vid bestämmande av ersättning till försvarare skall beakta att dessa mål kan kräva särskilda insatser av försvararen. Detta bör medföra att möjligheten att överskrida taxebeloppet kommer att användas i större utsträckning än i mål där den tilltalade är i åldern 15–. Skyndsamhetskravet i 4 § LUL Förslag: Skyndsamhetskravet i 4 § LUL skall utvidgas till att gälla för alla brott med fängelse i straffskalan. Enligt 4 § LUL skall förundersökningar mot unga bedrivas med särskild skyndsamhet. Detta skyndsamhetskrav gäller dock inte generellt utan är begränsat till fall som avser brott för vilket är föreskrivet mer än sex månaders fängelse. I dessa fall skall som huvudregel förundersökningen vara avslutad och beslut i 41 21 kap. 10 § RB, 2 § förordningen (1997:406) om offentlig försvarare m.m., Domstols- verkets föreskrifter om brottmålstaxa för offentliga försvarare i tingsrätt och hovrätt (DVFS 2003:7). Handläggningen inom rättsväsendet av brott begångna av barn och ungdomar åtalsfrågan fattat så snart det kan ske och senast för delgivningen av brottsmisstanken. I förarbetena angavs att det främst var praktiska skäl som medförde att tidsfristen inte föreslogs gälla vid alla förunder- sökningar mot unga . Det konstaterades att hade föreslagit att tidsfristen skulle gälla vid brott med fängelse i straffskalan, men det befarades att även en sådan avgränsning skulle medföra en alltför stor arbetsbelastning för polis och åklagare. Vidare angavs att det var särskilt för de något allvarligare brotten som det är viktigt att reaktionen följer snabbt. En lämplig avgränsning ansågs därför vara vid brott för vilket är föreskrivet fängelse . Det kan ifrågasättas om den rådande begränsningen av skynd- samhetskravet alltjämt bör gälla. Många unga gör sig skyldiga till snatteri, olovlig körning, och skadegörelse, vilka brott inte upp- fyller kriteriet i 4 § LUL för att handläggas skyndsamt. Beträffande många av dessa brott leds förundersökningen av polisen och särskilt beträffande snatterier och olovlig körningar är det vanligt förekommande att brotten utreds färdigt i samband med polisens ingripande. Det är enligt utredningens uppfattning olyckligt att sådana ärenden därefter kan bli liggande, kanske , utan att avslutas. Det är angeläget att samhället reagerar snabbt på alla brott begångna av unga. Det är också viktigt att samhällets förhållningssätt när unga begår brott är konsekvent och tydligt. Mot den bakgrunden bör en snabb reaktion från samhällets sida följa oavsett brottstyp. Vi finner därför att den begränsning som föreslogs av , dvs. att fristen i 4 § LUL skall gälla för alla brott med fängelse i straffskalan, bättre svarar mot dessa krav. Paragrafen bör därför ändras i enlighet härmed. Det kan inte uteslutas att en sådan förändring kan komma att medföra praktiska svårigheter för polisen i en del fall. Det finns därför skäl att, när den nya regeln varit i kraft , följa upp dess konsekvenser för polisens arbete. Handläggningen inom rättsväsendet av brott begångna av barn och ungdomar Skyldighet att underrätta vårdnadshavare enligt 26 § LUL Förslag: Skyldigheten i ungdomsmål att underrätta vårdnads- havare eller annan som svarar för den unges vård och fostran samt annan som har en fostrande roll i förhållande till den unge om att åtal väckts och om tidpunkt för huvudförhandling skall uttryckligen gälla samtliga rättsinstanser. Enligt 26 § första stycket LUL skall, när åtal väcks mot den som inte har fyllt , tingsrätten underrätta vårdnadshavaren eller annan som svarar för den unges vård och fostran samt annan som har en fostrande roll i förhållande till den unge om åtalet och om tidpunkten för huvudförhandling, om det inte finns särskilda skäl mot det. Av tredje stycket följer att nämnda personer om möjligt även skall höras i målet om åtalet avser ett brott på vilket fängelse kan följa och det inte finns särskilda skäl mot det. Bestämmelsen har medfört frågetecken vid handläggningen av ungdomsmål i hovrätt, eftersom det första stycket, till skillnad från de övriga styckena i paragrafen, är uttalat begränsat till handlägg- ningen vid tingsrätt. I förarbetena har detta förhållande inte närmare kommenterats. Bestämmelsen kan härledas till ett förslag som lämnades av . Dess förslag var emellertid inte begränsat till tingsrättsförfarandet.42 Behovet av att kalla vårdnadshavare eller sådan annan person som anges i första stycket gör sig inte mindre gällande i hovrätt än i tingsrätt. Det torde också i praktiken vara vanligt förekommande att hovrätten bortser från bestämmelsens begränsning till tingsrätt och således underrättar den aktuella personkretsen om tidpunkten för huvudförhandling när så är lämpligt. Utredningen föreslår att bestämmelsen skall ändras på så sätt att den görs tillämplig i alla rättsinstanser. Handläggningen vid talan om ny prövning av påföljdsfrågan Förslag: Utredningen föreslår att bestämmelserna i 26 och 30 §§ LUL, i tillämpliga delar, också skall gälla domstolens hand- läggning av mål där omprövning av påföljdsfrågan skall äga rum. 42 Betänkandet Reaktion mot ungdomsbrott (SOU 1993:35) del A s. 69. Handläggningen inom rättsväsendet av brott begångna av barn och ungdomar Vissa bestämmelser om domstolens handläggning av mål där åklagarens talan om undanröjande av överlämnande till vård inom enligt 38 kap. 2 § BrB skall prövas finns i 6 och 8 §§ samma kapitel. Bestämmelserna innebär att nämnd skall delta i tingsrättens avgörande och att den unge skall ges tillfälle att yttra sig samt att han skall ges tillfälle att bli hörd muntligen om han begär det. I övrigt gäller enligt 19 § andra stycket RP i tillämpliga delar vad som i RB är föreskrivet om brottmål.43 De särskilda bestämmelserna i gäller handläggning hos polis, åklagare och domstol av mål och ärenden om brott där den misstänkte inte har fyllt . De torde därför även vara tillämpliga på handläggningen av mål om omprövning av påföljdsfrågan enligt 38 kap. 2 § BrB. Vissa av bestämmelserna om rättegången i LUL gäller dock enligt sin lydelse endast när fråga är om huvud- förhandling. Så är fallet beträffande bl.a. 26 och 30 §§. Det är emellertid minst lika angeläget att vårdnadshavaren eller annan som har en fostrande roll i förhållande till den unge informeras om åklagarens talan och om tidpunkten för ett eventuellt sammanträde när fråga är om ny prövning av påföljdsfrågan. Vidare finns det även i dessa fall skäl att underrätta socialnämnden om sammanträdet. Det har också ett pedagogiskt värde om domstolen i samband med ett sådant sammanträde muntligen meddelar den unge sitt beslut i påföljdsfrågan. Utredningen föreslår därför att bestämmelserna i 26 och 30 §§ LUL, i tillämpliga delar, också skall gälla domstolens handläggning av mål där omprövning av påföljdsfrågan skall äga rum. 6.6.4Frågor som gäller brottsmisstänkta barn Bedömning: Det finns behov av att göra en samlad översyn av lagstiftningen beträffande handläggningen av ungdomsmål, däribland handläggningen av utredningar av ärenden där den brottsmisstänkte är . Vid den senaste översynen av handläggningen av ungdomsmål framkom det att tillämpningen av bestämmelserna om utredning av brott som begåtts av barn inte är helt problemfri. 43 , , m.fl., , En kommentar, t.o.m. suppl. 12, s. 38:6. Handläggningen inom rättsväsendet av brott begångna av barn och ungdomar Utredningen om handläggning av ungdomsmål framhöll att det är viktigt att bestämmelserna är sådana att handläggningen kan ske snabbt och med tillbörlig hänsyn till barnet och att det måste ställas stora krav på rättssäkerhet under handläggningen även om dessa ärenden inte leder till några åtgärder inom rättsväsendet. Man ansåg att RPS i samråd med RÅ borde utfärda nya allmänna råd för främjande av en mer enhetlig rättstillämpning. Det restes dock farhågor för att det fanns frågor kring lagstiftningen om utredningar av brott som begåtts av barn som inte skulle kunna lösas genom bättre riktlinjer för handläggningen och en mer enhetlig rättstillämpning. Enligt Ungdomsmålsutred- ningens mening fanns det därför behov av en större översyn på detta område än vad utredningen hade haft möjlighet att göra. Man ansåg att det var särskilt väsentligt att närmare utreda bl.a. i vilken utsträckning tvångsmedel skall få användas mot brottsmisstänkta barn som inte har fyllt 15 år.44 Sedan Utredningen om handläggning av ungdomsmål lämnade sitt betänkande har RPS, för främjande av en enhetlig rättstillämp- ning, kommit med rekommendationer om polisens utredning av brott begångna av den som inte har fyllt 15 år.45 Någon sådan översyn av lagstiftningen om sådana brottsutredningar som efterlystes av Utredningen om handläggning av ungdomsmål har emellertid inte kommit till stånd. Som inledningsvis anfördes har inte heller vi något sådant uppdrag. har från olika håll dock framförts synpunkter på handläggningen av ungdomsmål och detta gäller inte minst handläggningen av utredningar av ärenden där den brottsmisstänkte är . Vi instämmer mot bakgrund härav i den bedömning Utredningen om handläggning av ungdomsmål gjorde att det finns behov av att göra en samlad översyn av lagstiftningen på detta område. I avvaktan på att en sådan utredning inleds finner vi oss föranledda att närmare gå in på vissa frågor som gäller de brottsmisstänkta under . 44SOU 1999:108 s. 159-160. 45RPSFS 2001:14, FAP 403-1. Handläggningen inom rättsväsendet av brott begångna av barn och ungdomar Förslag: Domstol skall på begäran av åklagare eller vårdnads- havare kunna förordna ett juridiskt biträde för den unge vid brottsutredning enligt 31 § LUL. Denna möjlighet skall tillämpas restriktivt. Den föreslagna ordningen får anses vara förenlig med art. 40 punkten 2 i FN:s konvention om barnets rättigheter (). Vid bevistalan enligt 38 § LUL skall bestämmelserna beträffande allmänt åtal för brott för vilket det är föreskrivet fängelse tillämpas. Detta innebär att offentlig försvarare i praktiken alltid bör förordnas.46 Under polisutredningen har dock, som vi redogjort för ovan, i normalfallet en person som utreds såsom misstänkt för brott inte rätt till försvarare eller juridiskt biträde. Detta gäller oavsett vad det är för brottslighet som utreds. Motsvarande fråga har behandlats i . har där ett barn under straffmyndighetsåldern, dvs. , som skall höras som misstänkt för brott som i allmänhet medför fängelse- straff rätt till juridiskt biträde om barnet med hänsyn till sakens karaktär och omfattning kan antagas ha ett särskilt behov av sådant biträde. Vid lindrigare brott torde det i de allra flesta fall inte råda något behov av juridiskt biträde för brottsmisstänkta under . När utredningen gäller allvarliga brott, t.ex. dråp eller annan grov våldsanvändning, eller när utredningen kan leda till att stora skadeståndsanspråk ställs mot den unge kan resultatet av den nuvarande ordningen dock få stötande resultat. Av art. 40 punkten 2 i FN:s konvention om barnets rättigheter () följer att varje barn som misstänks eller åtalas för att ha begått brott skall garanteras bl.a. juridiskt biträde eller annan lämplig hjälp vid förberedelse och framläggande av sitt försvar. har ratificerat konventionen och nämnda artikel får anses ha viss bäring även på situationer av nu aktuellt slag. Vi menar att det finns skäl att även i svensk lagstiftning införa en möjlighet att förordna juridiskt biträde för brottsmisstänkt under . Vi föreslår således att domstol på begäran av åklagare eller vårdnadshavare skall kunna förordna ett juridiskt biträde för den unge vid brottsutredning enligt 31 § LUL. 46 SOU 1999:108 s. 158. Handläggningen inom rättsväsendet av brott begångna av barn och ungdomar tillämpas restriktivt och komma till användning främst i sådana fall som nämnts. Redan till Utredningen om handläggning av ungdomsmål fram- fördes det synpunkter om att möjligheterna att använda tvångs- medel beträffande barn som misstänks för brott borde utvidgas. Utredningen menade därvid att de bestämmelser som reglerar tvångsmedelsanvändningen mot barn skall präglas av mycket stor restriktivitet. Vidare ansåg man att frågan om en utökad användning av tvångsmedel låg utanför utredningens upp- drag och att de överväganden om bl.a. integritetsaspekter som behövs för att närmare gå in på dessa frågor borde göras i ett annat sammanhang.47 Önskemål om utvidgade möjligheter att använda tvångsmedel på brottsmisstänkta under har framförts även till oss. Syn- punkterna har gällt en utvidgning av användningen av bl.a. kropps- besiktning, hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning samt tagande av fotografi och fingeravtryck. Det förefaller som om det praktiska behovet av att använda dessa tvångsmedel har ökat. Bl.a. innebär den ökande gängbrottsligheten ofta svårigheter i spanings- och utredningsarbetet. Vi delar emellertid den av Utredningen om handläggning av ungdomsmål framförda uppfattningen att frågan kräver en noggrann analys utifrån olika aspekter. Inom ramen för vårt uppdrag är det inte möjligt att göra sådana analyser. Det finns dock skäl att kort beröra några av de önskemål som framförts. Frågan om tvångsmedel i övrigt får anstå till lämpligare tillfälle. Kroppsbesiktning i syfte att utröna förekomsten av narkotika i kroppen Bedömning: Utredningen instämmer i den av Narkotika- kommissionen tidigare gjorda bedömningen att tillräckliga skäl för att införa möjligheter att tvångsvis drogtesta barn i syfte att utreda förekomsten av eget bruk av narkotika inte föreligger. 47 SOU 1999:108 s. 167. Handläggningen inom rättsväsendet av brott begångna av barn och ungdomar Genom kroppsbesiktning kan man bl.a. utröna förekomsten av narkotika i kroppen genom blod- och urinprov. Enligt dagens reglering är detta inte tillåtet på en brottsmisstänkt under . Det har gjorts gällande att en sådan möjlighet skulle underlätta utredningen av om den unge gjort sig skyldig till narkotikabrott i avsikt att få underlag för att bedöma om insatser av är behövliga enligt 31 § första punkten LUL. redovisade i sitt slutbetänkande Vägvalet – Den narkotikapolitiska utmaningen48 sin uppfattning i frågan om tvångsvisa drogtester av barn . Kommissionen fann att de eventuella vinster en sådan utvidgad möjlighet skulle kunna leda till inte kunde anses stå i rimlig proportion till det ingrepp som ett tvångsvis drogtest utgör för barnet. På samma sätt som när det gäller barn och ungdomar ansåg kommissionen inte det vara lämpligt att överlåta den här typen av tvångsåtgärder till socialarbetare, skolpersonal eller andra yrkesgrupper än polisen. Detta innebar enligt kommissionen att det enda alternativ för en utvidgning av drogtester till att omfatta även barn skulle vara att utvidga möjligheterna till kroppsbesiktning inom ramen för en brottsutredning. Kommissionen ansåg det emellertid inte rimligt att, när det gäller barn som inte är straffmyndiga, med hjälp av ett straffprocessuellt tvångsmedel utreda ett brott som består i ett eget bruk av narkotika. Härvid erinrades om att när det gäller de mindre ingripande tvångsmedel som får tillämpas mot barn – beslag, husrannsakan och kroppsvisitation – skall de tillämpas restriktivt vid misstanke om allvarlig brottslighet eller brottslighet av större omfattning. Man konstaterade att eget bruk av narkotika enligt gällande rätt inte är att betrakta som ett allvarligt brott; en annan sak är att det utgör ett svårt socialt problem. Kommissionen anförde att ett drogtest inte får bli utslagsgivande för om myndigheterna skall anse sig ha anledning att ingripa till skydd för barnet eller inte. I synnerhet inte när det gäller så unga personer som dem som skulle bli föremål för en utvidgad kontrollmöjlighet, nämligen barn . Man anförde vidare att det inte heller är så, att myndigheterna saknar möjlighet att ingripa mot barn som påträffas påverkade av narkotika även om något drogtest inte kan utföras. Det framhölls att om en så ung person befinner sig i sådana omständigheter att det skulle 48 SOU 2000:126 s. 143-145. Handläggningen inom rättsväsendet av brott begångna av barn och ungdomar vara aktuellt med att tvångsvis utföra ett drogtest utgör det ett fullt tillräckligt skäl för att utreda det aktuella barnets levnadsförhållanden. Det påpekades att en sådan utredning ser till barnets hela situation för att utreda eventuellt behov av stöd och inte enbart fokuserar på ett eventuellt missbruk. Vi instämmer i den av gjorda bedöm- ningen att tillräckliga skäl för att införa möjligheter att tvångsvis drogtesta barn inte föreligger. Därmed saknas det anledning för oss att ytterligare överväga frågan om kroppsbesikt- ning skall få användas mot misstänkta under i syfte att utreda förekomsten av eget bruk av narkotika. Kroppsbesiktning i form av provtagning för DNA-analys Bedömning: Frågan om det bör vara möjligt att, vid utredning om allvarligare brott, ta prov på misstänkta som inte fyllt för att genomföra DNA-analys, är angelägen men bör bli föremål för överväganden i ett annat sammanhang. DNA-analys sker genom undersökning av hår,- hud-, saliv- eller blodprov. Sådan provtagning, som hör under tvångsmedlet kropps- besiktning, är enligt den nuvarande regleringen inte tillåten på misstänkta som inte fyllt . Den tekniska utvecklingen i fråga om DNA-analys har varit framgångsrik och de praktiska möjligheterna att använda tekniken har ökat. Detta har också medfört ett ökat praktiskt behov av att använda tvångsmedlet vid utredningar om allvarligare brott även på misstänkta som inte är straffmyndiga. Det är naturligtvis önskvärt att polisens utrednings- arbete bedrivs så effektivt som möjligt. Detta tar inte bara sikte på att förbättra möjligheterna att fastställa en gärningsmans identitet utan även på möjligheterna att kunna avskriva misstankar mot personer som felaktigt misstänks för brott. Sådan provtagning varom nu är i fråga är att hänföra till den lindrigare formen av kroppsbesiktning. Hänsynen till den personliga integriteten gör sig därför inte lika starkt gällande i dessa fall som vid allvarligare kroppliga undersökningar, t.ex. undersökning av kroppens inre. För att kunna ta ställning till om användningen av denna form av kroppsbesiktning bör utvidgas till att omfatta även misstänkta under krävs emellertid överväganden utifrån flera olika aspekter. Eftersom frågan inte ingår i våra direktiv, finner vi oss Handläggningen inom rättsväsendet av brott begångna av barn och ungdomar inte vara rätt forum för en sådan analys. Frågan är angelägen men bör således bli föremål för överväganden i ett annat sammanhang. Tagande av fotografi och fingeravtryck Förslag: Tvångsmedel varom stadgas i 28 kap. 14 § RB, dvs. tagande av fotografi och fingeravtryck, skall kunna användas även mot misstänkta som inte fyllt vid utredning av brott varpå fängelse kan följa. Ytterligare ett problem beträffande regleringen av tvångsmedel som har uppmärksammats för utredningen gäller bestämmelsen i 28 kap. 14 § RB om tagande av fotografi och fingeravtryck (s.k. daktning). Det förekommer inte så sällan i utredningar i ungdomsmål att det krävs fotokonfrontation för att kunna identifiera gärningsmän eller för att kunna avskriva utredning på personer som felaktigt utpekats som gärningsmän. Det är enligt dagens regler tillåtet med tagande av fotografi och fingeravtryck med stöd av 28 kap. 14 § RB mot misstänkt som är . Detsamma gäller för den som är och inte är misstänkt för brott. Som framgått tidigare är detta emellertid inte tillåtet mot den som är och misstänkt för brott. Unga lagöverträdare begår inte sällan brott gemensamt. För polis och åklagare innebär ofta identifikationen av gärningsmän svårig- heter i dessa fall. Möjligheten att använda sig av fotokonfrontation utgör ett användbart hjälpmedel för att utreda alla brott, dvs. Polisens och åklagarnas praktiska behov av att kunna fotografera även misstänkta under synes således vara påtagligt. De integritetsaspekter som har ansetts tala mot att införa en sådan ordning väger enligt utredningens mening inte särskilt tungt. Utredningen är därför av uppfattningen att tvångsmedel varom stadgas i 28 kap. 14 § RB, dvs. tagande av fotografi och fingeravtryck, bör kunna användas även mot misstänkta som inte fyllt vid utredning av brott varpå fängelse kan följa.49 49 Jfr JO 2001/02 s. 64-65. Handläggningen inom rättsväsendet av brott begångna av barn och ungdomar Kvarhållande enligt 14 § LUL av den som inte fyllt Förslag: Det skall uttryckligen anges i 14 och 35 §§ LUL att polisen äger rätt att hålla kvar en brottsmisstänkt person som har gripits eller medtagits till förhör. 14 § LUL innehåller regler om polisens möjligheter att hålla kvar brottsmisstänkta ungdomar . Bestämmelsen infördes i syfte att göra det möjligt för polisen att hålla kvar dessa unga personer för att skyndsamt kunna överlämna dem till föräldrar, annan vårdnadshavare, en tjänsteman inom eller annan lämplig vuxen person.50 Enligt paragrafens första stycke får polisen för nämnda ändamål hålla kvar en gripen person som inte har fyllt om åklagaren beslutar att inte anhålla den unge. Andra stycket reglerar att polisen får hålla kvar den som inte har fyllt och som har medtagits till förhör. En förutsättning för att polisen skall kunna hålla kvar den unge i någon av dessa två angivna situationer är dock att åklagaren har funnit att den unge är skäligen misstänkt för brott. Polisen är således bunden vid den bedömning åklagaren har gjort i fråga om den unge är skäligen misstänkt för brott.51 Det är däremot polisen som skall ta ställning till om det finns skäl att hålla kvar den unge med stöd av bestämmelserna i 14 § LUL. Kvarhållandet av den unge är begränsat till högst efter åklagarens beslut att inte anhålla den unge respektive efter det att förhöret med honom avslutats. Den som är får därvid tas i förvar om det är nödvändigt med hänsyn till ordning och säkerhet. Att den som är inte får tas i förvar framgår av 35 § andra stycket LUL. Det har kommit till utredningens kännedom att den nuvarande utformningen av bestämmelserna i 14 § LUL är svårtolkad och att det i den praktiska tillämpningen anses oklart om det finns lagligt stöd för att hålla kvar en person som är och som har gripits enligt 35 § LUL eller som har medtagits till förhör. För att tydliggöra att så är fallet föreslår vi att detta uttryckligen skall anges 14 och 35 §§ LUL.52 1990/91:86 s. 15-18, 25. 51Berggren, och , , Polislagen. En kommentar, 4 uppl. , 2003, s. 87. 1996/97:175 s. 48-50. 7 Åtalsunderlåtelse – Straffvarning