sou · GSB3112 · 2005-01-01 00:00:00 — Bekymret är att det – under regeringen – saknas en central instans som kan utfärda dem. Tomrummet fylls f.n. till viss del genom cirkulär från och genom publicering från FSÖ, en ordning som kan ge upphov till principiella betänkligheter. Det finns knappast någon rikstäckande myndighet för vilken det skulle te sig naturligt att fungera som rikt- givande och samordnande organ på ställföreträdarförvaltningens om- råde. Att tillskapa en ny sådan myndighet i hierarkin över länsstyrel- sen torde också vara en förflugen tanke. Återstår då lösningen att lägga även denna uppgift på länsstyrelserna. Det önskemål om sam- ordning av länsstyrelsernas agerande på överförmyndarområdet som har antytts tidigare i framställningen gör sig emellertid här gällande med särskilt eftertryck. Länsstyrelsernas tillsyn och roll i övrigt 7.4Koncentration och samverkan i länsstyrelsernas verksamhet för tillsyn och rådgivning m.m. Bedömning: Regeringen bör uppdra åt landets länsstyrelser att undersöka huruvida i ett angränsande län bör ges kompetens att, inom ramen för samarbete över länsgränserna, fatta beslut på den förstnämnda vägnar. Om en kompetensöverföring är motiverad, bör denna framgå av en för- ordning. Förslag: Bestämmelsen i förslaget till 19 kap. 18 § FB om läns- styrelsernas tillsynsverksamhet bör utformas så att den möjlig- gör för en länsstyrelse att utöva tillsyn över en överförmyndare i ett annat län än det egna. Samarbetet mellan landets alla länsstyrelser bör ledas av en viss länsstyrelse med stabsfunktion. Samordning, samverkan och koncentration i länsstyrelsernas verk- samhet kan ta sig skilda uttryck. Frågorna har behandlats av länsstyrelseutredningen i betänkandet (SOU 2004:14) Det ofull- ständiga pusslet, vartill hänvisas. Koncentration kan innebära att beslutanderätt i en ärendegrupp läggs från två eller flera länsstyrelser till endast en länsstyrelse eller ett mindre antal länsstyrelser. Som en övergångsform till samarbete kan betecknas en ordning där beslu- tanderätten ligger kvar på varje länsstyrelse men utövas med anlitan- de av personal från endast en eller några av dessa. Länsstyrelseinstruktionen (2002:864) liksom andra författningar som rör länsstyrelsernas arbetsuppgifter, bl.a. till- synsregel, bygger på den självklara satsen att en länsstyrelse skall svara för den statliga förvaltningen i det egna länet och endast i detta. Vissa avvikande regler förekommer i speciella ämnen. Som en gene- rell modifikation kan man se reglerna i 44 § länsstyrelseinstruktionen som just gör det möjligt för en länsstyrelse att använda personal- resurser från en annan länsstyrelse, osäkert om också själva besluts- fattandet kan överlåtas. föreslår bl.a. att länsstyrelserna bör under- lätta samordningen mellan dem genom utveckling av den interna beslutsprocessen och att regeringen bör se över behovet av koncentra- tion. Utredningen anger vissa synpunkter som kan vara vägledande vid en sådan prövning. Att det arbetsresultat som skall prestera, t.ex. inspektion, och de faktorer som styr utfallet saknar Länsstyrelsernas tillsyn och roll i övrigt stark anknytning till länets speciella förhållanden kan bana väg för koncentration. Starka motiv för samordning eller koncentration kan sedan vara att den ifrågasatta ärendegruppen har låg volym i läns- styrelsearbetet. I så fall bör det enligt länsstyrelseutredningen vara regeringen som avgör i vilken form som samordning bör ske, i syn- nerhet om koncentration kan bli aktuell. – behandlar inte särskilt frågor om samverkan, samordning eller kon- centration beträffande tillsynen av överförmyndarnas verksamhet och vad därmed sammanhänger. Som framgått finns det otvivelaktigt skäl att överväga en samord- ning inom länsstyrelsernas verksamhet för tillsyn av överförmyndar- na och rådgivning m.m. i deras verksamhet. Vilka former denna sam- ordning skall ges beror på hur de nämnda behoven närmare gestaltar sig. Den ena faktorn som talar för en närmare samordning är att verk- samheten i fråga om överförmyndarna inom länsstyrelserna repre- senterar en både smal och specialiserad sektor. Särskilt inom de mindre länen blir arbetsvolymen så liten att det kan visa sig svårt att upprätthålla kompetens och ett s.k. organisatoriskt minne. Kostnaden per ärende tenderar också att öka när personalen inte kan arbeta upp en rimlig förtrogenhet med ämnet och en därav följande rutin. Sam- tidigt måste beaktas att ett alltför stort tillsynsområde motverkar möj- ligheterna till en god och informell kontakt med de berörda över- förmyndarna och deras personal. Den andra faktorn att ta hänsyn till är önskemålet om en natio- nellt likformig behandling av frågor som direkt eller indirekt berör enskilda personer: underåriga, hjälpbehövande vuxna och deras ställ- företrädare av olika kategorier. I synnerhet allmänt hållna råd som rör juridiska tillämpningsproblem bör av rättssäkerhetsskäl så långt möjligt vara ensartade. Även när det gäller metodfrågor och admi- nistrativa rutiner och hjälpmedel är enhetlighet av värde, främst av effektivitetsskäl. Den här ovan först angivna faktorn bör leda till att bärkraftiga funktionsenheter inom tillsyns- och rådgivningsverksamheten efter- strävas genom samordning mellan närliggande län av vilka något eller några har en alltför svag arbetsvolym. Länsstyrelserna kan här på egen hand söka sig fram till en lämplig modell. Den klaraste och redigaste lösningen är enligt utredningens mening att verksamheten inklusive beslutanderätten går över från en länsstyrelse till en annan. Enligt vad som framgår i avsnitt 6 kan samverkan mellan flera kom- muner i överförmyndarverksamheten genom gemensam nämnd eller Länsstyrelsernas tillsyn och roll i övrigt kommunalförbund omfatta kommuner som hör till skilda län. Läns- styrelsen i det ena länet kan då få svara för funktionen för tillsyn och råd m.m. beträffande även de samverkande kommuner som hör till det andra länet (om det inte följer redan av ett generellt förordnande att svara för uppgiften i båda länen i deras helhet); någon annan metod för samordnad tillsyn m.m. torde i detta speciella fall inte bli aktuell. Om beslutanderätten beträffande tillsyn och rådgivning skall lämnas över från en länsstyrelse till en annan bör det framgå av för- mynderskapsförordningen (dess ersättningsförfattning), vilket alltså kräver ställningstagande av regeringen. Enligt utredningens mening bör regeringen uppdra åt samtliga länsstyrelser att undersöka om ett sådant kompetensöverförande är motiverat för länets egen och an- gränsande läns räkning. Bestämmelsen i om länssty- relseuppgifterna i förhållande till överförmyndarna bör avfattas så att den inte sätter spärr för tillsyn m.m. från en annan länsstyrelse än den berörda kommunens egen. Behovet av en för alla länsstyrelser större enhetlighet i olika slags bedömningar – den andra faktorn – kan inte tillgodoses genom överföring av beslutsbefogenhet inom en krets av länsstyrelser. Det får i stället avhjälpas genom ett samarbete mellan länsstyrelserna. Detta bör dessa kunna utforma bäst själva. För att samarbetet skall bli verksamt bör det emellertid ledas av en bestämd länsstyrelse som fungerar som en stab i sammanhanget. Detta har sin främsta betydelse för arbetet med att ta fram och sammanställa förslag till allmänna råd och riktlinjer. Det ligger närmast till hands att den största läns- styrelsen – den i län – fullgör denna uppgift. Repre- sentanter för har förklarat sig positiva till förslaget.