sou · GSB33d5 · 2005-01-01 00:00:00 — Detta innebär att om den dag som underställning senast skall ske infaller , annan allmän helgdag, lördag, , jul- afton eller nyårsafton får underställning ske nästa vardag. I första stycket anges vidare att underställning kan ske såväl skriftligen som muntligen i likhet med vad som gäller i fråga om häktningsframställningar. Syftet med att göra det möjligt att göra muntliga underställningar är att inte tekniska problem – till exem- pel med en telefaxöverföring – skall få till följd att ett omhänderta- gande upphör. Det bör dock betonas att muntliga underställningar endast bör komma i fråga i undantagsfall och då det till följd av sådana problem som nämnts inte är möjligt att göra en skrift- lig underställning. En erinran härom har intagits i första stycket sista meningen. Som en följd av mina överväganden i fråga om vilken myndighet som skall ha befogenhet att fatta beslut om omhänder- tagande har i paragrafens första stycke orden eller polismyndighe- ten tagits bort samt paragrafens nuvarande andra stycke strukits, jfr avsnitt 16.8.1 och kommentaren till 13 §. Eftersom det med mitt förslag blir lagligen möjligt att göra muntliga underställningar har det i ett nytt andra stycke till para- grafen föreslagits vad en underställning skall innehålla. Avsikten är således att det även av en muntlig underställning skall framgå på vilken grund beslutet är fattat samt de övriga omständigheter som är av betydelse för rättens prövning av omhändertagandet. Vid en muntlig underställning får grunden för beslutet och övriga omstän- digheter antecknas av länsrätten. Jag förutsätter att det – i likhet med vad som gäller i fråga om häktning – skapas rutiner för hur underställning i dessa fall praktiskt skall ske och vem som skall kunna ta emot underställningen. Av andra stycket framgår vidare dels att handlingarna i ärendet skall fogas till underställningen, dels – i fall av muntlig underställ- ning – att handlingarna skall sändas eller lämnas till länsrätten så snart det kan ske. Som ett ovillkorligt krav gäller givetvis att i de fall underställning undantagsvis skett muntligen skall handlingarna vara rätten tillhanda före rättens prövning av omhändertagandet. De föreslagna ändringarna är en följd av att polismyndigheten med mitt förslag inte längre skall ha befogenhet att besluta om omedel- bart omhändertagande, jfr avsnitt 16.8.1 och kommentaren till 13 §. De föreslagna ändringarna i övrigt i denna paragraf innebär endast att paragrafen gjorts könsneutral. Den föreslagna ändringen i paragrafen första stycke innebär att andra meningen utgår. Ändringarna är en följd dels av att jag före- slår att ett omhändertagande skall upphöra automatiskt om ansö- kan om vård inte kommer in till rätten inom föreskriven tid, dvs. inom från det att länsrätten beslutade om att omhänderta- gandet skall bestå. En sådan bestämmelse föreslås i 18 a § 2 p. Vidare föreslår jag att socialnämnden skall ges rätt att besluta att ett omhändertagande skall upphöra. En sådan bestäm- melse föreslås i 18 b §. Den nuvarande bestämmelsen om länsrät- tens möjlighet att upphäva ett omhändertagande om skäl för omhändertagande inte längre föreligger föreslås flyttad till den nya 18 b §. Den nuvarande bestämmelsen i andra stycket föreslås flyttad till en ny 18 a §, som kommer att reglera samtliga fall då ett omhän- dertagande upphör automatiskt. Förslaget, som innebär att en ny paragraf tillförs LVM, behandlas i sin huvuddel i avsnitt 16.8.3. Paragrafen är avsedd att reglera alla de fall då ett omhändertagande upphör utan något särskilt beslut härom. I paragrafens första punkt anges en ny princip för LVM nämligen att ett beslut om omhändertagande upphör att gälla om beslutet inte har underställts länsrätten inom föreskriven tid. Detta över- ensstämmer med vad som gäller enligt 7 § tredje stycket LVU. I andra punkten föreslås en ändring som innebär att bestäm- melsen i nuvarande 18 § om följden av att en ansökan om vård inte görs i rätt tid flyttas till förevarande paragraf och dessutom ändras på det sättet att ett omhändertagande i ett sådant fall upphör att Även detta överensstämmer med vad som gäller enligt LVU (jfr 9 § LVU). Punkterna 3 och 4 motsvarar nuvarande 18 § andra stycket. Förslaget behandlas i avsnitt 16.8.2 och innebär att det gjorts klart att socialnämnden alltid har rätt och dessutom en skyldighet att upphäva ett beslut om omhändertagande om det inte längre finns skäl för omhändertagande. Enligt förslaget föreligger sådan rätt och skyldighet även för det fall att länsrätten har beslutat att omhän- dertagandet skall bestå. Syftet med den föreslagna bestämmelsen är att den omhändertagne inte skall behöva avvakta ett beslut av läns- rätten i de fall det för nämnden framstår som klart att ett omhän- dertagande inte längre behövs. Några begränsningar i fråga om rät- ten att delegera beslut av förevarande slag föreslås inte. Det innebär att de allmänna principerna för delegation av beslut av en social- nämnd kommer att bli tillämpliga på beslut av förevarande slag. För det fall socialnämnden upphäver ett underställt beslut om omhän- dertagande ankommer det givetvis på nämnden att under- rätta den domstol där målet är anhängigt om beslutet. Av paragrafen framgår vidare att rätten har samma befogenhet som socialnämnden i nu aktuellt hänseende. Förslaget består i att begreppet missbrukare tas bort, se avsnitt 16.19. Förslaget består i att begreppet missbrukare tas bort, se avsnitt 16.19. Förslaget består i att begreppet missbrukare tas bort, se avsnitt 16.19. Förslaget i paragrafens andra stycke innebär att paragrafen har gjorts könsneutral. Förslaget i paragrafens tredje stycke behandlas i avsnitten 16.9.1 och 16.9.2. Genom den föreslagna ändringen klargörs att det är en skyldig- het för verksamhetschefen att hindra den omhändertagne att lämna sjukhuset i avvaktan på att denne kan överföras till ett LVM-hem. Vidare klargörs att denna skyldighet inte förutsätter att den omhändertagne tagits in på sjukhus för slutenvård; det räcker att den omhändertagne förts till en sjukhusenhet för sådan vård. Här- igenom har den tidigare otydligheten beträffande vad som avses med vård i paragrafen fått en lösning (jfr JO 1993/94 s. 299). Förslaget innebär också att begreppet missbrukare tas bort i tredje stycket, se avsnitt 16.19. Vidare har i paragrafen begreppet den som förestår vården bytts ut mot , jfr kommentaren till 25 §. Förslaget innebär i denna del ingen saklig förändring. Det ankommer på LVM-institutionerna att se till att det alltid finns någon som kan ta emot en sådan underrättelse som avses i paragrafen. Förslaget behandlas i avsnitt 16.14 och innebär att bestämmelserna om föreståndarens beslutanderätt utmönstras ur lagen. I stället anges att beslut fattas av (SiS). Angivande av att beslut i vissa fall skall fattas av föreståndaren torde utgöra en rest från tiden innan SiS bildades och får numera anses vara otids- enligt; SiS och dess institutioner utgör ju en sammanhållen myn- dighet. I likhet med vad som gäller beträffande lagen (1998:603) om verkställighet av sluten ungdomsvård (LSU) bör det vara SiS som myndighet som i lagtext pekas ut som beslutsfattande. SiS får sedan i sin arbets- och delegationsordning reglera vem som har rätt att fatta beslut på myndighetens vägnar i olika frågor. Paragrafen är ny och behandlas i avsnitt 16.5. Syftet med den föreslagna bestämmelsen är att förmå (SiS) och socialnämnden att samverka kring den vård och de övriga insatser som skall ges den enskilde både under LVM-tiden och därefter. Tanken är att SiS och socialnämn- den i samråd med den enskilde skall komma fram till vilka insatser som är bäst lämpade för att hjälpa den enskilde att komma ifrån sitt missbruk och få ordning på sitt liv. SiS och socialnämnden bör i detta syfte träffa en överenskommelse om vilka insatser som skall ges den enskilde. Överenskommelsen skall inte bara avse insatser , utan även de åtgärder i fråga om fortsatta behandlingsinsatser till följd av missbruket, hjälp till utbildning, arbete och bostad m.m. som måste följa efter det att tvångsvården upphört. Överenskommelsen, som bör befästas skriftligt mellan SiS och socialnämnden, är tänkt att ligga till grund för det rabattsystem som jag beskrivit under avsnitt 16.6. Överenskommelsen bör träffas . En bestäm- melse härom har intagits i paragrafens andra stycke. Vid behov bör givetvis överenskommelsen revideras. Förslaget innebär att bestämmelserna om föreståndarens beslutan- derätt utmönstras ur lagen, se närmare kommentaren till 25 §. Förslaget innebär att bestämmelserna om föreståndarens beslutan- derätt utmönstras ur lagen, se närmare kommentaren till 25 §. Förslaget innebär också att begreppet missbrukare tas bort i tredje stycket, se avsnitt 16.19. Paragrafen föreslås upphävd eftersom jag föreslår att reglerna om s.k. eftervårdsplaner skall ersättas med den nya bestämmelsen i 25 a § som ger (SiS) och socialnämnden möjlighet att i samråd med den enskilde träffa överenskommelse om hur vården skall utformas och vilka insatser som skall ges den enskilde under och efter vårdtiden. Förslaget behandlas i avsnitt 16.16. Enligt paragrafen i dess nuvarande lydelse skall föreståndaren vid ett LVM-hem anmäla till (SiS) om en intagen vistats i ett LVM-hem utan att vård i annan form kommit till stånd. Paragrafen föreslås upphävd. Frågan kan i stället lämpligen regleras i SiS arbets- och delegationsordning. Ändringen innebär att paragrafen har gjorts könsneutral. Paragrafen är ny och behandlas i avsnitt 16.7. Enligt 7 § förordningen (2001:637) om behandling av person- uppgifter inom får (SiS) behandla personuppgifter för bland annat tillsyn, uppföljning, utvärdering, kvalitetssäkring och administration av verksamheten. I 7 a § lagen (2001:454) om behandling av personuppgifter inom finns emellertid ett generellt förbud mot att i sam- manställningar av personuppgifter ta in känsliga personuppgifter eller uppgifter i övrigt om ömtåliga personliga förhållanden. Undantag från förbudet görs dock i paragrafen bland annat ifråga om sådan verksamhet som sagts. Undantaget omfattar dock inte uppgift som omfattar medlemskap i fackförening. Något hinder för SiS att för uppföljningsändamål behandla känsliga personuppgifter i sam- manställningar finns således inte under förutsättning att övriga krav enligt lagen om behandling av personuppgifter inom och personuppgiftslagen (1998:204) är tillgodosedda. Som ett all- mänt krav för att behandla känsliga personuppgifter och vissa andra personuppgifter gäller därvid bland annat att uppgifterna har läm- nats i ett ärende eller är nödvändiga för verksamheten (jfr 7 § lagen om behandling av personuppgifter inom ). Som framgår av den allmänna motiveringen föreslår jag att SiS skall få en lagfäst skyldighet att följa upp verksamheten enligt LVM och att uppföljningen skall avse såväl vårdtiden som tiden efter avslutad vård. En bestämmelse härom föreslås därför i paragrafens första stycke. Genom att göra uppföljningen till en lagstadgad skyl- dighet enligt LVM kommer inhämtade uppgifter att omfattas av sekretess enligt 7 kap. 4 § sekretesslagen (1980:100). För att SiS skall kunna fullgöra den föreslagna skyldigheten att följa upp vården av sina klienter måste SiS kunna inhämta sekre- tessbelagda uppgifter om enskilda klienter från socialnämnden och detta även efter vårdtidens slut. En sekretessbrytande regel härom föreslås därför i paragrafens andra stycke. Förslaget behandlas i avsnitt 16.12.1. Genom den föreslagna ändringen blir det obligatoriskt att på ett LVM-hem omhänderta sådan påträffad egendom som avses i det nya första stycket, dvs. alkoholhaltiga drycker, narkotika, flyktiga lösningsmedel, sådana medel som avses i lagen (1991:1969) om för- bud mot vissa dopningsmedel, sådana varor som omfattas av lagen (1999:42) om förbud mot vissa hälsofarliga varor samt injektions- sprutor, kanyler och andra föremål som är särskilt ägnade att användas för missbruk eller annan befattning med narkotika. Omhändertagande av annan egendom som kan vara till men för vården eller ordningen vid hemmet föreslås alltjämt vara fakultativ. Detta framgår av det nya andra stycket. Förslaget innebär att paragrafen har gjorts könsneutral. Förslaget behandlas i avsnitt 16.12.2 och innebär att skyldigheten för den intagne att lämna blod-, urin- eller utandningsprov utvidgas något. Enligt mitt förslag är den intagne skyldig att lämna sådana prov när som helst under vistelsen vid LVM-hemmet och inte som enbart vid ankomsten till LVM-hemmet och i samband med vistelse i annan form enligt 27 §. Som en allmän förutsättning för skyldigheten att lämna prov skall alltjämt gälla att det kan misstän- kas att den intagne är påverkad av något förbjudet medel. Förslaget innebär att reglerna om vem som får fatta beslut i fråga om inskränkning i rätten att föra telefonsamtal förs över till en ny 43 a §. I samband därmed föreslås också att beslutanderätten skall ankomma på (SiS) som myndighet. Förslaget innebär att bestämmelserna om föreståndarens beslutan- derätt utmönstras ur lagen, se närmare kommentaren till 25 §. Paragrafen är ny och behandlas i avsnitt 16.11. Förslaget innebär att en proportionalitetsprincip liknande de som finns i LPT och LRV lagfästs i LVM. Den föreslagna bestäm- melsen är avsedd att tillämpas vid varje tvångsåtgärd enligt 31 § – 35 § LVM. Proportionalitetsprincipen kommer dock inte att bli tillämplig på omhändertagande av sådan egendom som avses i 31 § första stycket i den av mig föreslagna lydelsen, dvs. omhänderta- gande av alkoholhaltiga drycker och narkotiska preparat m.m. Detta följer av mitt förslag att omhändertagande av sådan egendom skall vara obligatoriskt. Något undantag för dessa fall behöver där- för inte göras i den föreslagna 36 a §. Den föreslagna proportionalitetsregeln, som anknyter till inne- hållet i 2 kap. 12 § regeringsformen, innebär att skälen för att vidta en tvångsåtgärd inom ramen för vården enligt LVM skall ställas i relation till de olägenheter ingripandet innebär för den enskilde i fråga bland annat om dennes självbestämmande och integritet. Det betyder att en tvångsåtgärd skall stå i rimlig proportion till vad som står att vinna med åtgärden och den nytta som tvångsåtgärden kan ha för den enskilde klienten. Genom den föreslagna lagregeln får de personer som har att tillämpa bestämmelserna om de s.k. särskilda befogenheterna vid LVM-hemmen sin uppmärksamhet tydligt rik- tad på dessa frågor. Om syftet med tvångsåtgärden kan tillgodoses genom någon mindre ingripande åtgärd, skall den åtgärden väljas. Proportionalitetsregeln ger således uttryck för att minsta möjliga tvång skall användas för att nå det avsedda syftet och innebär sam- tidigt en erinran om att tvånget får användas endast om syftet med åtgärden inte kan tillgodoses genom mindre ingripande åtgärder. Vid användningen av de s.k. särskilda befogenheterna skall såle- des en avvägning alltid göras i de avseenden som anges i denna paragraf. Bestämmelsen kommer som sagts att vara tillämplig vid all tvångsanvändning enligt de angivna paragraferna såsom exempelvis beslut om vård vid låsbar enhet, beslut om vård i enskildhet eller beslut om att den enskilde skall hållas i avskildhet samt beslut om kroppsvisitation och ytlig kroppsbesiktning. Förslaget innebär att det nuvarande andra stycket flyttats till en ny 43 a § som kommer att utgöra en samlad reglering rörande beslut som fattas av (SiS). Paragrafen är ny. Förslaget behandlas i 16.14. Som tidigare redovisats föreslår jag att bestämmelserna om före- ståndarens beslutanderätt utmönstras ur lagen. I stället anges att beslut fattas av (SiS). Angivandet av att beslut i vissa fall skall fattas av föreståndaren torde utgöra en rest från tiden innan SiS bildades och får numera anses vara otidsenligt; SiS och dess institutioner utgör ju en sammanhållen myndighet. I likhet med vad som gäller beträffande lagen (1998:603) om verk- ställighet av sluten ungdomsvård (LSU) bör det vara SiS som myn- dighet som i lagtext pekas ut som beslutsfattande. SiS får sedan i sin arbets- och delegationsordning reglera vem som har rätt att fatta beslut på myndighetens vägnar i olika frågor. I första stycket i förevarande paragraf föreslås en samlad reglering av i vilka fall beslut fattas av SiS. I andra stycket föreslås en motsvarighet till den nuvarande bestäm- melsen i 43 § andra stycket. Som tidigare redovisats föreslås att bestämmelserna om förestånda- rens beslutanderätt utmönstras ur lagen, se närmare kommentaren till 25 § och 43 a §. Bestämmelserna i förevarande paragraf om så- dan beslutanderätt har därför strukits. I stället föreslår jag en ny paragraf, 44 a §, i vilken överklagbarheten av beslut fattade av Sta- tens institutionsstyrelse (SiS) regleras. Paragrafen är ny och behandlas i avsnitt 16.13. Som tidigare redovisats föreslår jag att bestämmelserna om före- ståndarens beslutanderätt utmönstras ur lagen. I stället anges att beslut fattas av (SiS), som i sin arbets- och delegationsordning måste reglera vem som har rätt att fatta beslut på myndighetens vägnar i olika frågor. Förslaget i förevarande paragraf innebär att alla beslut av inskränkande karaktär som fattas av (SiS) i särskilda fall – i likhet med vad som gäller enligt lagen (1998:603) om verkställighet av sluten ungdomsvård (LSU) – får överklagas till länsrätt. Prövningstillstånd kommer att krävas vid överklagande till kammarrätten. Uttryckssättet i särskilda fall har använts i syfte att markera att allmänna ordningsregler inom LVM- hemmet inte får överklagas. I första punkten föreslås att begreppet en missbrukare byts ut mot en person med missbruksproblem, jfr avsnitt 16.19. I fjärde punkten föreslås att begreppet den som förestår vården vid ett LVM-hem byts ut mot . Det får i stället ankomma på SiS att i sin arbets- och delegationsordning ange vem inom myndigheten som har rätt att begära handräckning. Även i denna paragraf föreslås att begreppet den som förestår vår- den vid LVM-hemmet byts ut mot (SiS). Förslaget i första stycket innebär att paragrafen görs könsneutral. Förslaget i andra stycket utgör en följdändring med anledning av den föreslagna bestämmelsen i 44 a § om överklagande av Statens institutionsstyrelses (SiS) beslut. Lagändringarna föreslås träda i kraft . Av förslaget till övergångsbestämmelser punkten 2 framgår att beslut om omhändertagande som före ikraftträdandet av de nya bestämmelserna fattas av socialnämnden eller av polis- myndigheten skall handläggas enligt de tidigare reglerna. Ett omhän- dertagande som beslutas av polismyndigheten före ikraftträdandet förlorar således inte sin giltighet genom de nya reglerna och detta oavsett om länsrätten hunnit pröva beslutet eller inte. Av förslaget till övergångsbestämmelser punkten 3 framgår att tidigare beslut av en institutionschef vid ett LVM-hem skall – i och med att de nya bestämmelserna träder i kraft – anses fattade av . Inte heller beslut fattade av institu- tionschefen med stöd av de äldre reglerna förlorar således sin gil- tighet i och med att de nya bestämmelserna träder i kraft. Dock skall beträffande sådana beslut äldre regler tillämpas i fråga om rätten att överklaga. 18.2Förslaget till lag om ändring i polislagen (1984:387) Paragrafen är ny och behandlas i avsnitt 16.8.1. Den föreslagna bestämmelsen är en följd av mitt förslag om att polisens befogenhet att besluta om omhändertagande skall upphävas. Eftersom det i vissa fall kan dröja något innan soci- alnämnden eller dess ordförande kan fatta beslut, bör polisen få en uttrycklig befogenhet att ingripa för att säkerställa att ett beslut om omhändertagande kan komma till stånd. Den nya bestämmelsen, som är utformad efter förebild av 12 § polislagen (1984:387) om polisens möjligheter ta hand om ungdomar och överlämna dem till föräldrarna eller socialnämnden, medger att en polisman tar hand om en person som kan förväntas bli omhänder- tagen enligt LVM och överlämnar denne till sjukhus. En förutsätt- ning för denna befogenhet skall vara att det finns skälig anledning anta att den enskilde skall omhändertas enligt LVM. Vidare skall ett beslut om omhändertagande inte kunna avvaktas med hänsyn till att det föreligger en överhängande och allvarlig risk för att den enskilde kommer till skada. Bestämmelsen är tänkt att vara tillämplig oavsett var den enskilde påträffas. Ett ingripande enligt bestämmelsen får bara ske för att undanröja en akut fara. Av behovsprincipen följer att ett ingripande inte får ske om det är möjligt att förmå den enskilde att självmant uppsöka sjukhus. Den nya bestämmelsen ger stöd enbart för åtgärden att föra den enskilde till sjukhus. Förvaring i polisar- rest är således inte tillåten. Så snart polismannen överlämnat den enskilde till sjukhuset upphör alla tvångsbefogenheter intill dess att ett beslut om omhändertagande fattats och en begäran om hand- räckning framställts. I övrigt gäller att omhändertagandet skall vara kortvarigt och att det inte får pågå än vad som behövs för att den enskilde skall kunna lämnas över till sjukhuset. Någon sär- skild tidsgräns under vilken omhändertagandet enligt denna para- graf får pågå har dock inte föreslagits. Detta med hänsyn främst till de skiftande förhållanden som råder i landet när det gäller avstånd till sjukhus och möjligheterna att ordna transporten dit. Ett omhändertagande får dock inte under några förhållanden pågå än vad som krävs för att föra den enskilde till sjukhuset. Som tumregel bör gälla att omhändertagandet bör vara avslutat inom högst . I vissa situationer kan lagen (1976:511) om omhändertagande av berusade personer m.m. (LOB) vara tillämplig när en person som kan bli föremål för omhändertagande enligt LVM anträffas. Den föreslagna bestämmelsen är inte avsedd att utgöra något hinder mot att tillämpa LOB när detta kan bli aktuellt. Lagändringen föreslås träda i kraft . Några sär- skilda övergångsbestämmelser har inte bedömts nödvändiga. Särskilt yttrande av utredningens expert De förslag som framläggs i föreliggande utredning bidrar i stor utsträckning till att rättssäkerheten för den enskilde förstärks. I uppdraget har inte ingått att närmare analysera de grundläg- gande förutsättningarna för att tvångsvård över huvud taget skall kunna komma ifråga. LVM:s grundläggande bestämmelse (4 §) innehåller emellertid skönsregler som ger rättstillämparen bety- dande frihet i bedömningen. I flera avseenden kan man rikta kritik mot utformningen av bestämmelsen eftersom den ger ett stort utrymme för godtycke och en olikformig rättstillämpning och alls inte bidrar till den rättstrygghet som varit lagstiftarens avsikt. Mot denna bakgrund är min uppfattning att LVM:s grundläggande utformning bör ses över i en kommande parlamentarisk utredning. Därutöver vill jag, liksom föreliggande utredning, understryka vikten av att strukturerade och adekvata insatser efter LVM-vården kommer till stånd. 30 § LVM ålägger socialnämnden, inte bara att aktivt verka för bostad/arbete/utbildning utan också att se till att den enskilde får personligt stöd eller behandling efter vårdtiden för att varaktigt komma ifrån missbruket. I linje med detta menar jag att man även bör utreda huruvida en rätt till bistånd efter avslutad LVM-vård skall införas i socialtjänstlagen. Samhället har ett särskilt ansvar för den som berövats sin frihet för att beredas vård oberoende av samtycke, inte bara under själva tvångsvården utan även efter avslutad vård. I konsekvens härmed borde sålunda, socialt bistånd, i vart fall till vårdinsatser, efter av- slutad tvångsvård inte kräva någon särskild behovsprövning. Särskilt yttrande av experterna angående översyn av LVM:s utformning Regeringen tillsatte en utredning av tvångsvården enligt LVM. Utredningens direktiv angav att nödvändiga förslag till justeringar skulle göras av lagen i sin nuvarande form. har revisorer i sin rapport Med tvång och god vilja – vad gör ?