sou · GSB33d8 · 2005-01-01 00:00:00 — Konflikten som inte blir av – argumentation och kommunikation i LVM-förhandlingar Denna studie genomförs inom ramen för en pågående statlig över- syn av tillämpningen av lagen om vård av missbrukare (dir. 2002:10). Tillämpningen av LVM innebär svåra överväganden och bedömningar mellan å ena sidan individens självbestämmande och å andra sidan samhällets ansvar att garantera vård och skydd för medborgare (1972; Midré 1990; 1994). Besluten om tvångsvård fattas av förvaltningsdomstolarna som skall avgöra om socialnämndens bedömningar överensstämmer med lagstiftningens normer. Förvaltningsprocessen har tidigare enbart grundats på ett skriftligt förfarande men med anledning av internationella krav, som inverkan från om de mänskiga rättigheterna,1 har tvåpartsprocessen och de muntliga förhandlingarna fått större betydelse (Halila 2001). Syftet med det- ta är att minska bindningarna mellan myndigheter och domstolar samt stärka individernas processuella rättigheter (ibid.).2 Den över- gripande frågan jag ställer i denna studie är hur de muntliga för- handlingarna bidrar till att ge ett bättre beslutsunderlag för rätten. Rättsvetaren har i sin . En rättsvetenskaplig studie om lagstiftningen rörande tvångs- vård av vuxna missbrukare (2001) studerat hur LVM har tillämpats. drar slutsatsen att lagen är vag och att rekvisiten3 kan 1Europakonventionen är inkorporerad i svensk rätt genom lagen (1994:1219) om den europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grund- läggande friheterna. 2Under utsattes det svenska förvaltningsrättskipningssystemet för Europadom- stolens bedömning och enligt artikel 6 kom man fram till att de mänsk- liga rättigheterna kränkts vid ett flertal tillfällen. 3Rekvisit är de förutsättningar som enligt lagtexten skall föreligga för att domstolen, i ett givet fall, skall besluta om tvångsvård av missbrukare. Konflikten som inte blir av – argumentation bedömas på olika sätt samt att den utredning som ligger till grund för ansökan om tvångsvård inte alltid anger sakliga skäl till varför det kan vara aktuellt med tvångsvård i det enskilda fallet. Dessa resultat, baserade på aktmaterial, reser frågan om vilken roll den muntliga förhandlingen spelar, en fråga som för övrigt sällan belyses i juridisk forskning. Kan det vara så att förhållanden som framstår som otydliga i akterna blir mer begripliga om man också ser till samtalet i rätten? Kriterierna för ingripanden i LVM definieras utifrån vad som är bäst för den medborgare som ingripandet gäller, något som kan kallas för terapeutisk rätt (m.fl. 2000; 1983; 1985; 1997). Det innebär att kriterierna för ingripande enligt lagen leder till överväganden om vad som är bäst för den enskilde. Detta är inte någon oproblema- tisk process. Offentlig part, som i förhandlingen ofta representeras av socialsekreterare, har en dubbelroll. Som socialsekreterare har de etablerat en terapeutisk och samarbetande relation till klienten beroende på problem som uppstått i dennes vardag. Denna relation kan dock snabbt förändras. Om socialsekreterare får kännedom om risk för klientens hälsa eller att denne utsätter sig själv eller andra för fara är skyldig att påbörja en utredning och eventuellt ansöka om tvångsvård. För klienten kan denna process upplevas som ett svek och att samarbetet med socialsekreteraren förändrats till ett konfliktförhållande. När de därefter möts i den muntliga förhandlingen skall socialsekreteraren också agera som motpart i sin roll som offentlig part och argumentera för ett tvångsvårdsomhändertagande. Det innebär att socialsekreteraren både har en terapeutisk och åklagarliknande relation till klienten. Klientens roll i domstolsprocessen blir att, som enskild part, för- svara sina intressen och argumentera mot socialsekreteraren som man har haft en behandlande relation till. För den enskilde innebär det att hon å ena sidan anses vara kapabel att försvara sina intressen och å andra sidan inte kunna bedöma sitt eget bästa. Den enskilde har rätt till juridisk hjälp av ett offentligt biträde som van- ligtvis är advokat. Relationerna mellan parterna i rätten liknar förhållandet mellan läkare och patient i mål om tvångsvård av psykiskt sjuka. studie (1997) av dessa aktörer i LPT-mål (lagen om psy- kiatrisk tvångsvård) visar att patienten i liten utsträckning ses som Konflikten som inte blir av – argumentation en part i juridisk mening utan snarare behåller rollen som patient.4 Under länsrättsförhandlingarna tonas konflikten mellan parterna ner och alla försöker istället se till den enskildes bästa i en mer terapeutisk mening. Är det möjligt att något liknande inträffar i LVM-mål? Det övergripande syftet med denna studie har varit att studera hur den muntliga förhandlingen bidrar till att ge ett bättre beslutsun- derlag för rätten. Detta utforskas utifrån tre aspekter: Hur argumenterar parterna kring de rekvisit i lagen som åbero- pas? Vilka argument lyfts fram? Vilka rekvisit är det mest dis- kussion/konflikt kring? På vilket sätt kommunicerar parterna i rätten? Hur presenteras argumenten? Vad hänvisar parterna till? Hur relaterar parterna till varandra under den muntliga för- handlingen? Hur agerar ordföranden som processledare i för- handlingen? Hur framstår socialsekreterare, finns en rollkon- flikt? Vilken roll har offentliga biträdet? Det bakomliggande intresset är att belysa rättssäkerheten i anslut- ning till domstolsprövning av LVM-mål. Vissa jämförelser har varit möjliga att göra med de LPT-förhandlingar som ingår i det forsk- ningsprojekt från vilket materialet för denna rapport är hämtat. Lagen om vård av missbrukare i vissa fall Lagen om vård av missbrukare i vissa fall (LVM) trädde i kraft (prop. 1981/82:8), då den ersatte nykterhetsvårdslag. LVM reviderades 1989 (prop. 1987/88:147), vilket bland annat innebar att lagens syfte tydliggjordes. Enligt 3 § LVM skall vården syfta till att motivera missbrukare att frivilligt medverka till vård enligt socialtjänstlagen eller på annat sätt. LVM är en vårdlag, vilket 4 Att göra en jämförelse mellan LVM- och LPT-förhandlingar är av stort värde eftersom de på många sätt liknar varandra. Förhandlingarna är ett resultat av att det allmänna (social- nämnd resp. chefsöverläkare) ansökt om tvångsvård hos länsrätten och såväl LVM- som LPT- förhandlingar är tvåpartsprocesser. Konflikten som inte blir av – argumentation innebär att det är omsorgen om den enskilde som står i fokus. Enligt 2 § första stycket skall missbrukare beredas vård oberoende av samtycke om förutsättningarna enligt 4 § första stycket är upp- fyllda. Tvånget syftar till att hålla kvar missbrukaren i behandling när motivationen sviktar (SOU 1987:22, s. 250). Myndighet som i sin yrkesutövning regelbundet kommer i kontakt med missbrukare, till exempel polis, är skyldig att anmäla till socialnämnden om de anser att någon kan vara i behov av LVM (6 §). När socialnämnden får kännedom, antingen via myndighet eller genom egen iaktta- gelse, om missförhållanden där LVM kan vara tillämplig, är den skyldig att påbörja en utredning (11:1 § första stycket SoL). skall se till att utredningen blir så fullständig som möjlig (SOU 1981:7, s. 45). Utredningen skall ange sakliga omständighe- ter som är av relevans för bedömningen (RF 1:9). Läkarintyg skall bifogas ansökan om tvångsvård till länsrätten, men kravet kan efterges om synnerligt hinder möter mot under- sökningen, exempelvis att den enskilde vägrar att genomgå läkar- undersökningen (11 § andra stycket LVM). Läkaren skall inte ta ställning till om förutsättningarna för LVM är uppfyllda utan endast ange missbrukarens aktuella hälsotillstånd och hans/hennes allmänna behov av vård (prop. 1987/88:147 s. 59). Finner social- nämnden att utredningen ger stöd för ett tvångsvårdsomhänderta- gande är den skyldig att ansöka om vård hos länsrätt (11 § LVM). Ansökan skall vara skriftlig (3 §) och ange vilka omständigheter som är tillämpliga (1995, s. 80), dvs. vilka rekvisit i lagen som kan ligga till grund för ett tvångsvårdsomhändertagande. Förutsättningarna för vård med stöd av LVM regleras i 4 §: Tvångsvård skall beslutas, om någon till följd av ett fortgående miss- bruk av alkohol, narkotika eller flyktiga lösningsmedel är i behov av vård för att komma ifrån sitt missbruk och vårdbehovet inte kan till- godoses enligt socialtjänstlagen (2001:453) eller på något annat sätt och att han till följd av missbruket: 1.utsätter sin fysiska och psykiska hälsa för allvarlig fara, 2.löper en uppenbar risk att förstöra sitt liv, eller 3.kan befaras komma att allvarligt skada sig själv eller någon närstå- ende. Lagen innehåller sex rekvisit. I första stycket anges generalindika- tionen (prop. 1981/82:8, 1987/88:147), dvs. allmänna grundläg- gande krav som alltid måste vara uppfyllda. De tre rekvisiten i generalindikationen handlar om: Konflikten som inte blir av – argumentation Förutom dessa måste minst en av de tre specialindikationerna i andra stycket vara uppfyllda. Dessa benämns ofta som: För att avgöra om någon av specialindikationerna är uppfyllda måste en riskbedömning göras. Det räcker med att det uttrycks en fara eller risk för svåra konsekvenser vid missbruk för att ett beslut enligt LVM skall kunna tas. föreligger ett aktualitetskrav (Bramstång 1984) som innebär att omständigheterna vid tidpunk- ten för ingripandet är avgörande för bedömningen, även om tidi- gare omständigheter skall vägas in. I princip är den förvaltningsrättsliga processen skriftlig och om muntlig förhandling hålls är den endast ett komplement till det skriftliga förfarandet (1995). I mål om tvångsvård är dock huvudregeln att muntlig förhandling hålls (prop. 1999/2000: 44). Syftet med muntlig förhandling är dels att stärka individens ställning som part och dels att få fram ett tillförlitligt och full- ständigt material som kan ligga till grund för ett beslut. Den munt- liga förhandlingen skall dock inte ensam ge ett fullständigt bes- lutsunderlag och omständigheterna i målet behöver därför inte behandlas i sin helhet vid den muntliga förhandlingen. Det innebär att det är möjligt att lägga fram nytt material både före och efter den muntliga förhandlingen (1995, s. 128). Enligt officialprincipen (8 § FPL) är det ordföranden som har det yttersta ansvaret för att målet blir utrett även om parterna själva skall verka för en fullständig belysning av omständigheterna (Wen- nergren 1995, s. 107 f.). Tanken är att parterna skall ha likvärdiga processuella rättigheter och att detta skall stärka parternas makt över den juridiska processen. LVM-förhandlingarna följer i regel en fasindelning: Konflikten som inte blir av – argumentation 4.Frågor ställs till enskild part 6.Rätten håller enskild överläggning Faserna glider ofta in i varandra och det kan vara svårt att avgöra när en fas slutar och när nästa börjar. Inledningsvis redogör rättens ordförande för vilka parter som närvarar under förhandlingen. För- utom ordföranden deltar tre nämndemän, protokollförare, enskild part, hennes biträde och offentlig part. Aktörerna sitter runt ett sammanträdesbord där ordföranden, nämndemän och rättens sek- reterare sitter längs den ena långsidan medan parterna sitter längs den andra. Offentlig part representeras av en eller två personer från socialnämnden. I den nu aktuella studien deltar inga vittnen eller sakkunniga. När ordföranden har presenterat aktörerna får par- terna lägga fram sina respektive yrkanden. Representanten från socialnämnden upprepar vilka rekvisit som åberopats i ansökan och det offentliga biträdet redogör för den enskildes inställning. Där- efter sker sakframställningen där argumenten för och mot social- nämndens yrkanden skall framläggas. Här redogör parterna i tur och ordning för omständigheter som de anser bör belysas. Det vanligaste är att offentlig part inleder sakframställningen. Därefter ställer offentlig part och den enskildes biträde frågor till den enskilde. Endast i undantagsfall ställs frågor till offentlig part. Avslutningsvis framlägger parterna sin slutplädering. Det är i denna fas som de viktigaste argumenten skall summeras. Det är inte ovanligt att slutpläderingen är väldigt kort och att parterna hänvisar till vad som sagts tidigare. Förhandlingarnas längd skiftar i materialet mellan elva och . Efter förhandlingen lämnar alla rummet med undantag för rättens ledamöter, dvs. ord- föranden, tre nämndemän och protokollföraren. I vissa fall håller rätten enskild överläggning i direkt anslutning till förhandlingen och meddelar därpå dom (fem förhandlingar i detta material). I andra fall (åtta förhandlingar) meddelas dom (). Konflikten som inte blir av – argumentation Rapporten baseras på data insamlade genom det pågående forsk- ningsprojektet som motpart5 där länsrättsförhand- lingar i mål om tvångsvård studeras. Studien baseras på tio inspe- lade och transkriberade6 muntliga förhandlingar vid två länsrätter i vilka alla avser ansökan om beredande av vård (4 § LVM). Utöver dessa har jag deltagit vid tre LVM-förhandlingar där inspel- ningen inte fungerat men där det har varit möjligt att genomföra observationer. I sju av tretton förhandlingar har vi varit två som deltagit, vilket inneburit att vi direkt efter förhandlingen har haft möjlighet att kommentera och analysera hur parterna kommunice- rat och agerat. Vi har båda uppmärksammat och reagerat på vissa kommunikationsaspekter. Några av dessa aspekter ligger till grund för denna studie. För att få en djupare förståelse för hur parterna uppfattar sina roller i rätten har vi även intervjuat aktörer i de muntliga förhand- lingarna. Inom projektet har vi i huvudsak intervjuat biträden och offentliga parter. I detta material har jag analyserat elva interv- juer:en domare, fem socialsekreterare, fyra offentliga biträden och en enskild part. Jag har även haft tillgång till, och till viss del stude- rat, relevant aktmaterial (utredningar, tidigare domar och läkarin- tyg).7 Mitt syfte är dock inte att ta ställning till på vilka grunder rätten anser att rekvisiten är uppfyllda. Vad som istället skall bely- sas är vilken roll den muntliga förhandlingen har. För att få förståelse för vilka argument som används och hur för- handlingarna bidrar till att ge rätten ett bättre beslutsunderlag har jag valt att göra en argumentationsanalys. Juridisk argumentation sker under vissa formella villkor vilket dock inte betyder att utsa- gor är formulerade som tydliga argument. I de här studerade munt- liga förhandlingarna återfinns argumenten invävda i berättelser och frågor. I sakframställningen formuleras ofta argument i form av 5Projektet finns presenterat i m.fl. (2000). 6Transkriptionerna är ordagranna men försiktigt anpassade till skriftspråk. Understryk- ningar markerar tal, [hakparenteser] markerar förtydligande kommentarer som jag lagt till, xxx markerar ohörbart tal. Bindestreck - markerar att nästa talartur följer omedel- bart den föregående. 7Sedvanliga forskningsetiska principer har följts, till exempel samtycke och anonymisering av alla namn som används. Konflikten som inte blir av – argumentation berättelser om den enskildes bakgrund, problem och inställning till vård. Parterna konstruerar berättelser för att legitimera sina stånd- punkter för och emot tvångsvård - berättelser som verkar inom argumentationens ram.8 Under nästa fas i förhandlingen har offent- lig part, biträde och ordförande möjlighet att ställa frågor till den enskilde. Att ställa frågor är ett sätt att argumentera, bland annat därför att den som frågar har möjlighet att välja vilket ämne som skall kommenteras. Ett sätt att argumentera är att ställa retoriska frågor, vilket innebär att talaren ställer en fråga där svaret är givet eller där hon själv svarar. Hur svaret tolkas beror på situationen och vem som använder svaret till vad. Det viktiga blir således att studera både vad som sägs och hur det som sägs kan tolkas. Det första ledet i argumentationsanalysen har varit att studera transkriberingar av de muntliga förhandlingarna. Dessa har analyse- rats och tolkats i flera omgångar för att urskilja argumentations- mönster. För att få en översikt och förståelse för vilka argument som använts har de sorterats i en argumentlista9 där för- och motargument mot teserna har tolkats. I något fall kan en utsaga tolkas som ett argument för eller mot flera rekvisit. I analysen har utsagan då setts som argument för flera rekvisit. Offentlig parts övergripande tes i förhandlingarna är alltid att den enskilde upp- fyller lagens rekvisit för tvångsvård. De sex rekvisiten i 4 § LVM bildar underordnade teser till denna övergripande tes. Enskild part argumenterar, tillsammans med sitt biträde, i samtliga fall mot den övergripande tesen och i vissa fall mot underordnande argument. För att domstolen skall kunna bifalla socialnämndens ansökan måste samtliga tre rekvisit i generalindikationen vara uppfyllda samt minst en av de tre specialindikationerna. I analysen kommer jag att analysera dessa sex rekvisit separat och behandla vart och ett som en tes som socialnämnden kan driva. Vissa utsagor från förhandlingen är enkla att tolka eftersom parterna tydligt uttalar vad de argumenterar mot. I de flesta fall är dock argumenten mer implicita och måste tolkas som utsagor för ett visst rekvisit. Det förekommer dels underliggande argument som kan förstås på logisk väg, dels de som kräver kontextkänne- dom för att förstås (Sigrell 1999). 8Hellspong skriver om detta i artikeln Berättelser i argumentation (2000). Även Farber & Sherry (1996) har uppmärksammat hur juridiken använder sig av berättelser. 9För den aktuella argumentlistan ligger pro et contra, för och motanalysen till grund (se till exempel 1971, 2000). Analysen innebär att man försöker hitta argument för och mot teserna och att relatera dessa till varandra. Konflikten som inte blir av – argumentation För att få en förståelse för i vilken mån argumenten kan accepte- ras av lyssnarna har jag valt att analysera vilka typer av argument som förekommer och på vilket sätt de kan uppfattas som hållbara. Auktoritetsargument (2000, s. 126) innebär att den som talar hänvisar till expertkunskap, dels till andra personer med hög status och dels till sig själva. Auktoritetsargumenten uppfattas ofta av lyssnaren som hållbara och relevanta och bidrar inte till en utvidgad diskussion utan sätter snarare stopp för den. När talaren hänvisar till händelser som ger stöd för att rekvisiten är uppfyllda har jag kodat detta som orsaksargument (a.a. s. 125). Det innebär dels att talare hänvisar till enskilda parters historier där en händelse leder till en annan, dels att talare hänvisar till att det före- kommer symtom10 eller tecken på något, till exempel att hälsan är dålig. Trovärdighetsargument11 används av talaren för att beröva en person dess trovärdighet. Genom att påtala att man inte kan lita på motpartens ord behöver inte talaren själv uttrycka det. Följden blir istället att lyssnarna drar egna slutsatser och att den som talar inte behöver stå för dennes tolkningar. Förhandlingarna kan ses som konfliktarenor där parterna intera- gerar för att lägga fram sina versioner av vad som är mest sannolikt i fråga om den enskildes behov av tvångsvård eller ej. För att få en uppfattning om i vilken mån argumenten bidrar till att förtydliga hur parterna förhåller sig till rekvisiten har jag kodat argumenten med avseende på om det uppstår en konflikt och om detta i så fall leder fram till diskussioner. Konflikt innebär att det uppstår en tyd- lig motsättning mellan parterna om ett givet rekvisit är uppfyllt. Diskussion innebär att parternas motsättningar bemöts och lyfts fram under förhandlingen. I argumentationsanalysen lyfter jag i första hand fram de argu- ment som offentlig part använder för att påstå att rekvisiten är uppfyllda. Dessa har sedan analyserats med tanke på hur parterna förhåller sig till argumenten. 10Bergström & Boréus (2000) väljer att kategorisera detta som en särskild argumenttyp. Jag anser dock att hänvisningar till symtom i detta material även kan ses som en orsak till varför rekvisitet är uppfyllt. 11Söderberg & Hellspong (1976) benämner dessa argument som personargument. Konflikten som inte blir av – argumentation Utfallet av argumentationsanalysen har väckt ytterligare frågor angående hur konflikter hanteras i rätten och hur relationer mellan parterna fungerar. För att belysa detta har jag inspirerats av dis- kurspsykologin (exempelvis 1987) som fokuse- rar på hur människor strategiskt använder diskurser i social inter- aktion och vilka konsekvenser detta kan få. Med diskurser avses i detta sammanhang hur de olika parterna diskuterar. Det är aktörer- nas aktiva språkbruk i den rättsliga kontexten samt den förståelse som aktörerna har av vad som utspelar sig i förhandlingarna som analyserats. Det material som legat till grund för denna analys är både transkriberingar av förhandlingar och intervjuer med aktörer. I samtliga förhandlingar bestrider den enskilda parten ansökan om tvångsvård, även om hon i förhandlingen medger att vissa rekvisit kan vara uppfyllda. Alla förhandlingar i denna studie leder fram till ett beslut om tvångsvård,12 vilket betyder att rätten bedömt att alla rekvisit i generalindikationen varit uppfyllda samt minst en av spe- cialindikationerna. I tabell 1 nedan anges vilka specialindikationer som åberopats i socialnämndens ansökan, vilka den enskilde bestri- der och vilka av dem som rätten finner vara uppfyllda. I tabellen finns även uppgifter om hur stort talutrymme aktörerna får. Notera att om rätten finner att en av specialindikationerna är upp- fylld, kan den lämna övriga utan övervägande. 12 I en av de tre förhandlingarna som ingår i materialet men som inte spelats in har rätten avslagit socialnämndens ansökan. Konflikten som inte blir av – argumentation Sammanställning om LVM-förhandlingar som ingår i undersökningen. 13 De namn som anges i rapporten är fingerade av anonymitetsskäl. SOU 2004:3 Konflikten som inte blir av – argumentation O = Ordförande, = Offentlig part, EP = Enskild part, B = Biträde I de flesta förhandlingar medger enskild part att man har ett miss- bruk och ett vårdbehov. Vad som framför allt blir föremål för kon- flikt är om den enskilde samtycker till vård eller inte. I varje för- handling har antalet ord per aktör räknats (exklusive fasen medde- lande av dom). I genomsnitt står ordföranden för av talet, offentlig part , enskild part 26 %14 och offentligt biträde . 14 Siffrorna baseras på alla tio förhandlingarna, av dessa är enskild part närvarande i nio förhandlingar. Konflikten som inte blir av – argumentation Alla tio förhandlingarna har analyserats utifrån vilka argument som stödjer eller motsäger åberopade rekvisit. Argumenten har kodats i en argumentlista för varje rekvisit. Huvudargument (H) formuleras vanligtvis av offentlig part (i vissa fall av ordföranden vilket särskilt markerats i argumentlistan) och kan betraktas som ett övergri- pande argument. Förekommer det flera huvudargument numreras dessa. Numreringen av huvudargumenten innebär dock inte någon värdering av vad som är viktigare eller starkare. I vissa fall före- kommer även underargument (U) som stödjer huvudargumentet. Det uttalas ibland även argument som ger stöd för underargument vilka numreras under dessa. Motargument (M) är de invändningar till tesen eller underargument som anförs av enskild part/biträde. Argumenten har även studerats på basis av om det uppstår en dis- kussion (D) angående hur parterna förhåller sig till rekvisiten. Med konflikt (K) avses här att det förekommer både för- och motargu- ment angående om rekvisitet är uppfyllt. I vissa fall uppstår inte någon diskussion (I), trots att det uppstår en konflikt. Rekvisitet fortgående missbruk är ett av de tre delrekvisiten som är formulerade i generalindikationen som måste vara uppfyllda för att rätten skall besluta om ett tvångsvårdsomhändertagande. Fortgå- ende missbruk innebär att det skall finnas ett missbruk av alkohol, narkotika eller flyktiga lösningsmedel (prop.