sou · GSB359d2 · 2005-01-01 00:00:00 — Enligt Mulinari är det tydligt, när man studerar invandrar- föreningarnas historia, att kvinnor har varit aktiva och att kvinnors könskamp har varit närvarande. Detta har inneburit en bättre kvin- norepresentation på högre nivåer i organisationerna. Men det största problem som dessa kvinnor upplever är enligt Mulinari avsaknaden av separat statligt stöd. Hon menar också att kvinnors organisering förhindras genom det sätt på vilket staten reglerar resurserna. Krav på antal medlemmar och nationell sprid- ning förhindrar kvinnor och gör det svårare att arbeta för att upp- fylla dessa administrativa krav. 5.8.3Hinder för kvinnors organisering De mest traditionella och etnocentriska förklaringarna till vad som uppfattas vara invandrarkvinnors bristande organisering är enligt Mulinari baserade på kulturalistiska förklaringar. Tonvikten ligger på skillnader mellan det västerländska/moderna och det icke-väs- terländska/traditionella, där det västerländska och moderna kopplas till kvinnors självständighet och kvinnors frigörelse. Statligt stöd till kvinnoorganisationer Det är enligt Mulinari självklart att många kvinnor upplever patriarkalt motstånd inom familjen mot organisering, men det är enligt svensk genusforskning inte enbart migranta kvinnor som utsätts för patriarkala påtryckningar. Hon pekar på att (1986) i sin studie om kvin- nor och fackföreningsrörelsen tydligt visar att av de förvärvsarbe- tande kvinnorna från och hade nästan alla varit medlemmar i facket i sitt hemland. Hennes egen forskning visar också på en betydande grad av fackligt deltagande och aktivism från vissa grupper av kvinnliga politiska flyktingar samt lyfter fram kvinnors aktiva roll i invandrarorganisationer. Denna växande grupp av kvinnor, som deltar i olika former av organisering, uppfattas utifrån det offentliga sammanhangets före- ställning om invandrarkvinnor som en avvikelse från hur en riktig invandrarkvinna är (traditionell, förtryckt, okunnig etc.) (Rosaldo 1993). Dessa kvinnor behandlas alltid som undantaget som bekräftar regeln för att därigenom befästa rasistiska stereotyper av invandrarkvinnor. Mulinari påpekar att historiskt har kvinnor haft huvudansvaret för hem och barn i . Hon påminner om att mäns deltagande på den offentliga arenan har varit, och är, beroende av kvinnornas obetalda arbete i hemmet. Att delta på högre nivå i organisationer, betyder ofta två eller tre upptagna kvällar . Villkoren för moderskap varierar mellan olika grupper av kvinnor. Mulinari menar att skyddandet av barn och ungdomar från rasism genom olika strategier är en del av det vardagliga moderska- pet för de flesta migranta kvinnor eller kvinnor med utländsk bak- grund. Det är ett arbete som kräver resurser och tid, och som hind- rar många kvinnor från att arbeta politiskt och fackligt (1990). Det kanske mest grundläggande är enligt Mulinari att kategorin invandrarkvinnor försvinner ur fokus inom ramen för ett offentligt samtal där jämställdhet kopplas till svenska kvinnor (eller till kvin- nor som uppfattas som svenskar) och mångfald kodas som invand- rarmän och där en allians ofta skapas mellan kvinnor (svenska) och invandrare (män). Mulinaris avslutande reflektion är att migranta kvinnor är en högst heterogen grupp. Men de har gemensamma erfarenheter av könsfierad rasism (och 2002). Forskning om invandrarkvinnors organisering visar å ena sidan kvinnors aktiva deltagande i en rad olika organisationsformer. Men den visar å Statligt stöd till kvinnoorganisationer andra sidan också det ingenmansland som invandrarkvinnorna ofta befinner sig i. Enligt Mulinari befinner de sig dels i periferin för invandrarorga- nisationerna som kontrolleras av (invandrar)män, dels är de margi- naliserade i kvinnoorganisationer kontrollerade av kvinnor som uppfattas som svenskar. Hon menar att inom ramen för denna analys är det vitalt att resurser kanaliseras, som skapar ramar för organisering där invandrarkvinnornas egna behov och krav står i centrum. Hon betonar att tonvikten måste läggas på invandrarorganisatio- nernas jämställdhetsarbete, inom ramen för en statlig politik som lyfter fram jämställdhetsmål inom alla organisationer, inte enbart när det gäller invandrarorganisationer. Hon betonar också att man måste lyfta fram ett antirasistiskt och mångfaldsperspektiv i de ofta etniskt homogena kvinnoorganisationerna. 5.8.4Kartläggning av kvinnors organisering och inflytande i riksorganisationer bildade på etnisk grund gjorde en kartläggning av riksor- ganisationer bildade på etnisk grund och deras arbete för ökad jäm- ställdhet. Invandrarorganisationer som är riksförbund får statsbidrag som handläggs av . Syftet med kart- läggningen var att ville få en bild av på vilket sätt riksorganisationerna bedriver sitt jämställdhetsarbete. Utgångs- punkten var kvinnors organisering, inflytande och möjlighet att påverka riksorganisationens verksamhet (, 2004). Kartläggningen omfattade 29 riksorganisationer som fick organi- sations- och verksamhetsbidrag . Huvuddelen av kart- läggningen utgick från det material som organisationerna hade lämnat till såsom verksamhetsberättelser, utvecklingsplaner och stadgar mm. Dessutom genomfördes inter- vjuer med företrädare för de tio största organisationerna med fler än 5 000 medlemmar. Totalt fördelade statligt bidrag till 47 riksor- ganisationer . De 29 organisationer som ingick i kart- läggningen fick både organisations- och verksamhetsbidrag. Ett krav som ställs för att få verksamhetsbidrag är bland annat arbete för ökad jämställdhet. De 18 organisationer som inte ingick i kart- läggningen får endast organisationsbidrag. Statligt stöd till kvinnoorganisationer Av de 29 organisationer som fick bidrag 2003 var tre självstän- diga kvinnoorganisationer. Dessa var internationella förening för invandrarkvinnor, RIFFI, Internationella kvinnoför- bundet, IKF samt Bosnien och . fick 2003 ett särskilt etable- ringsbidrag. När det gällde kartläggning av kvinnors organisering inom riksförbunden utgick den från förekomsten av särskilda kvinnosektioner. Kartläggningen visade att 14 riksför- bund antingen hade eller planerade att inrätta en kvinnosektion eller ett kvinnoförbund. 9 av de 26 riksförbunden hade egna kvinnosektioner 2 riksförbund planerade att starta en kvinnosektion 2 riksförbund hade självständiga kvinnoförbund som medlems- organisationer 1 riksförbund planerade att starta ett självständigt kvinno- förbund Flera riksförbund saknade en kvinnosektion på nationell nivå men uppgav att det fanns på lokal nivå. Om de tre kvinnoorganisatio- nerna och de riksförbund som hade självständiga kvinnoförbund undantas hade således av riksförbunden särskilda kvin- nosektioner. Åtta av de tio största riksförbunden hade kvinnor representerade i styrelsen. Andelen kvinnor varierade från . I tre riksförbund var en tredjedel av styrelseledamöterna kvinnor. Uppgifterna i kartläggningen är en uppskattning eftersom den bygger på en analys av organisationernas verksamhetsberättelser, utvecklingsplaner, stadgar och andra dokument. Rapportförfatta- rens slutsats är att texterna ger en begränsad information om hur kvinnor organiserar sig i förbunden. Det kan innebära att andelen kvinnosektioner är högre. Kvinnors upplevda situation och möjlighet till inflytande För att komplettera kartläggningen intervjuade utredare företrädare för de tio största organisationerna om kvin- nors möjlighet till inflytande i riksorganisationen. De intervjuade var styrelseledamöter och/eller ansvariga för riksorganisationens jämställdhetsarbete. Statligt stöd till kvinnoorganisationer De intervjuade ansåg att kvinnosektionerna hade en stor bety- delse för kvinnors möjligheter att påverka. Trots svårigheter med jämställdhetsarbetet, ansåg de att de hade ett relativt stort infly- tande inom organisationen. Nästan hälften ansåg att de hade möj- lighet att påverka genom beslutsfattande. Några ansåg att kvinnor hade mest inflytande genom de aktiviteter som de genomförde. Åtta av de tio företrädarna som intervjuades fanns med i riksför- bundets styrelse och kunde på så sätt utöva inflytande genom beslutsfattande. Dessa organisationer hade även kvinnosektioner. De intervjuade beskrev kvinnosektionernas arbete som mycket betydelsefullt för att öka jämställdheten inom riksförbundet. Det underlättar för kvinnor att samarbeta och stötta varandra i arbetet med att lyfta fram kvinnors behov, rättigheter och positioner i riksförbunden. De flesta av de intervjuade ansåg att de hade ett starkt behov av att träffas gemensamt utan män. Men de intervjuade pekade också på olika svårigheter med att öka jämställdheten inom förbunden. Bland det som nämndes var manliga normer, dålig ekonomi, kvinnors osäkerhet och ovana, kvinnors bristande aktiva deltagande, dubbel diskriminering av kvinnor med bakgrund från andra länder och få engagerade ung- domar. De olika företrädarna gav även förslag på strategier för att komma till rätta med dessa problem. Förslag som betonades var ökad utbildning, kompetensutveckling samt handledning om jäm- ställdhet inom förbundet. Även myndigheternas stöd efterfrågades. Andra förslag på åtgärder var utbildning i mötesteknik och barn- passning för att involvera fler kvinnor på lokal nivå. För att värva fler ungdomar till verksamheten framhölls bland annat kurser, seminarier, nätverk samt betydelsen av positiva förebilder. Den slutsats som utredare drar är att kvin- nosektionerna är betydelsefulla. De ger kvinnor en möjlighet att samarbeta och stötta varandra i arbetet med att lyfta fram kvinnors behov, rättigheter och positioner i riksförbundet. Hennes slutsats är att om en organisation har en kvinnosektion eller liknande finns det större möjligheter för kvinnor att utöva inflytande i förbundet. Statligt stöd till kvinnoorganisationer 5.8.5Enkät om kvinnoorganisationer bildade på etnisk grund De kvinnokommittéer och kvinnogrupper som finns inom invand- rarorganisationerna är som regel inte några självständiga organisa- tioner i juridisk mening. De har därmed inte någon möjlighet att få stöd från . De kan inte heller få bidrag enligt förordningen om stöd till kvinnoorganisationernas centrala verk- samhet. För att en kvinnoorganisation skall få stöd till sin centrala verk- samhet skall den ha minst 1 500 medlemmar och att ha en geogra- fisk spridning i hälften av alla län. Enligt förordningen kan dock invandrarkvinnors organisationer i särskilda fall medges undantag från kravet att organisationen skall ha lokalavdelningar i minst hälften av landets landstingskommuner. Ingen organisation har dock ansökt om särskild prövning. är det två organisationer, som särskilt organiserar kvinnor med invandrarbakgrund och som uppfyller kraven i förordningen om stöd till kvinnoorganisationernas centrala verksamhet. Det gäller internationella föreningar för invandrarkvin- nor (RIFFI), och (). I den enkät som utredningen skickade ut till 127 kvinnoorgani- sationer/nätverk/kommittéer , pekade flera av de kvinnoorganisationer som är organiserade på etnisk grund på svå- righeten med att nå upp till kravet om antalet medlemmar. En av organisationerna uppgav att man hade fått statsbidrag från . Men bidraget hade upphört eftersom organisationen inte uppfyllde medlemskravet för verk- samhetsbidrag. Ett av de svarande kvinnoförbunden har 4 000 medlemmar och får statligt stöd från , men inte som kvinnoorga- nisation. De har ingen kanslist anställd och beskriver sitt behov av mer resurser för att kunna nå ut till fler kvinnor. De framhåller att det ständigt kommer nya invandrare till som inte känner till det svenska samhället och kvinnors rättigheter i . Många av dessa kvinnor har aldrig arbetat. Genom möten , konferenser och veckoslutskurser kan dessa kvinnor få ett ökat självförtroende och uppmuntras till att arbete och utbilda sig. Av svaren från invandrarkvinnornas organisationer framgår också att det är mycket komplicerat att söka bidrag, vilket de anser drabbar invandrarorganisationerna särskilt hårt. De har inte heller samma personliga kontakter med handläggare som andra organisa- Statligt stöd till kvinnoorganisationer Deras behov hamnar därför lätt mellan stolarna. De anser att det måste vara möjligt att få stöd för det arbete man bedriver och inte för hur många medlemmar man har. 5.8.6Seminarium om kvinnors organisering bildad på etnisk grund Av de 127 kvinnoorganisationer/nätverk/kommittéer som fick den enkät som utredningen skickade ut ingick de 47 riksförbund som får stöd av . Det var dock bara ett fåtal av dessa organisationer som besvarade enkäten. För att kunna ta del av synpunkter från dessa organisationer och deras erfarenheter, behov och önskemål, inbjöd därför utredaren representanter från dessa organisationer till ett särskilt seminarium för att diskutera frågor kring bidrag till kvinnoorganisationer på etnisk grund. I seminariet deltog ett 20-tal kvinnor, som repre- senterade femton olika kvinnoorganisationer (-sektioner, -för- bund), bildade på etnisk grund (utredningens arkiv, dnr 24/03). De frågeställningar som avhandlades vid seminariet gällde: synpunkter på bidraget, rollen för invandrarkvinnors organisationer och i framti- den, relationen till moderorganisationen, krav på självständig organisation, särskilda medel till invandrarnas kvinnoorganisationer. En tydlig uppfattning som kom till uttryck vid seminariet var att man avvisade det nuvarande kravet om att kvinnoorganisationer skall vara juridiskt självständiga organisationer för att få statligt stöd. Det är endast , , och , , som är egna självstän- diga organisationer . Deltagarnas invändning mot kravet på självständighet var främst att föreningarna riskerar att splittras om kvinnor bildar en egen organisation. I lokala föreningar, med kanske 50–60 medlemmar, kan det i praktiken innebära att 10–20 kvinnor i så fall skulle bilda en egen förening. pekade flera av deltagarna på, när det gäller verksam- heten i etniska organisationer, att det är kvinnorna som konkret arbetar med integration. De står också för en betydande del av Statligt stöd till kvinnoorganisationer Kvinnorna bakar och säljer bröd, ordnar fester, medan männen sköter kontakterna med myndigheter m.m. För några är det självklart att kvinnorna själva skall styra över sina medel och ha egna konton. Men för andra är situationen svårare. Flera av deltagarna vittnade om att man lever på moder- organisationens goda vilja. får exempel- vis inte några pengar från sin moderorganisation. När en grupp kvinnor tidigare försökte bilda en egen organisa- tion blev de uteslutna. Eftersom dubbelt medlemskap inte accepte- ras vid ansökan om statliga rikstäckande bidrag, får inte stöd från , vilket leder till att kvinnorna går ur moderorganisationen och bildar en egen organi- sation. Flera deltagare i seminariet pekade på att kvinnor med invand- rarbakgrund behöver extra stöd och hjälp. Dessa kvinnor saknar ofta information och kunskap om det svenska samhället. De behö- ver stöd och information om hur man kan organisera sig och hur man kommunicerar med det svenska samhället. De behöver också information om var man söker bidrag för verksamheten eller för olika projekt. Ett av förslagen på seminariet var att staten borde ställa krav på att en del av det statliga stödet skall öronmärkas till kvinnornas organisationer. Kravet på att en organisation aktivt arbetar med kvinnornas organisering kan följas upp genom att antalet kvinnor i styrelserna redovisas, samt intygas genom mötesprotokoll, verk- samhetsberättelser och verksamhetsplaner. Flera deltagare vid seminariet vittnade också om att medlem- marna i längden inte orkar arbeta helt ideellt. De behöver ekono- miskt och annat stöd för sin verksamhet. Ett annat önskemål som framkom var att det bör finnas ett sär- skilt organ eller en myndighet som organisationerna kan vända sig till för att få information och svar på frågor. Deltagarna framhöll fördelarna med att kunna diskutera exempelvis ansökningar om projektpengar vid ett särskilt möte i stället för att skriva ansök- ningar. Flera deltagare upplevde att ansökningar och remisser är både tids- och kunskapskrävande, där de som behärskar det svenska språket och kan labyrinterna i det svenska samhället har ett för- språng. Statligt stöd till kvinnoorganisationer Betydelsen av det statliga stödet Mina slutsatser är att tillkomsten av det statliga stödet var en markering av kvinnoorganisationernas betydelse som folkrörelse och pådrivare för att förbättra kvinnors ställning i samhället samt för att öka jämställdheten mellan kvinnor och män. Den utvärdering av stödet, som gjordes 1992, visade att stödet hade inneburit en viss bastrygghet för de organisationer som fick stöd. Det hade underlättat för organisationerna att planera sin verksamhet, bedriva kurser etc. Kvinnoorganisationerna hade jäm- ställts med andra organisationer som fick organisationsstöd. som stödet har funnits, har antalet organisationer som fått stöd nästan fördubblats från 10 till 18 organisationer 2004. För några kvinnoorganisationer är bidraget till kvinnoorganisa- tionernas centrala verksamhet, tillsammans med medlemsavgifter och projektstöd, den enda inkomstkällan. Men för de flesta av organisationerna utgör hela det beviljade bidraget en liten del av de totala intäkterna för deras verksamheter. Nära hälften av de kvinnoorganisationer som får stöd har en koppling till en moderorganisation, ett politiskt parti eller ett trossamfund och får som regel ett anslag från denna. Dessa kvin- noorganisationer understryker dock att det statliga stödet medför en högre grad av självständighet och större möjlighet att driva kvinnofrågor. Jag har funnit att det rörliga bidraget bidrar till kvinnoorganisa- tionernas förnyelse- och utvecklingsverksamhet och har stor bety- delse för alla kvinnoorganisationer. Kvinnoorganisationerna uppvisar en mångfacetterad verksamhet med skilda inriktningar, skilda arbetssätt och skilda förutsättningar. Utveckling av den egna verksamheten är centrala frågor i kvinno- organisationerna. Kvinnoorganisationer som förlorat det statliga stödet Jag har också undersökt fem kvinnoorganisationer som har förlorat sitt statliga stöd och vad detta har fått för effekter. Några har förlo- rat sitt stöd därför att de inte lever upp till kravet om minst 1 500 medlemmar. För ett par av de politiska kvinnoorganisationerna var Statligt stöd till kvinnoorganisationer anledningen att man har övergått från att ha varit ett förbund, till att bli en mer nätverksinspirerad organisation inom sitt parti. För samtliga innebar det statliga stödet en ekonomisk trygghet och möjlighet att agera. Men sedan stödet upphörde har organisa- tionerna bedrivit sin verksamhet under andra ekonomiska förut- sättningar. Ingen av organisationerna har kunnat ersätta det statliga stödet genom andra bidrag eller inkomstkällor. För ett par av organisationerna har det uteblivna stödet inneburit att de har kommit in i en negativ spiral. Den svagare ekonomin, som innebär en lägre verksamhetsgrad, gör det svårt att värva nya medlemmar. De båda politiska kvinnoorganisationerna anser att de är miss- gynnade därför att de har valt en annan organisationsform än de övriga politiska kvinnoorganisationerna. Detta har gått ut över verksamheten. Organisationerna anser att det är verksamheten som borde vara det som avgör vem som får statligt stöd, inte antalet medlemmar. Kvinnoorganisationer som inte får statligt stöd Jag har i en enkätundersökning funnit ett 60-tal kvinnoorganisatio- ner som inte får något statligt stöd därför att de inte uppfyller samtliga villkor i den nuvarande förordningen. Av dessa är något mer än hälften ideella föreningar, även om de flesta kallar sig nät- verk. Endast ett fåtal kallar sig nätverk och saknar juridisk form. Det finns ett tiotal kvinnokommittéer eller nätverk som är verk- samma inom en annan organisation. Det finns ett tiotal paraply- organisationer med andra organisationer som medlemmar och några använder stiftelseformen. Ungefär hälften är verksamma på såväl nationell som regional/lokal nivå. Ungefär en tredjedel är endast verksamma på regional/lokal nivå. Genom en aktiv kvinnomobilisering bilda- des särskilda kvinnosektioner inom en rad invandrarföreningar. De flesta av dessa har avvisat kravet om att en kvinnoorganisation måste vara en juridiskt självständig organisation för att få statligt stöd. Ett sådant krav riskerar att splittra föreningarna. Den svenska kvinnorörelsen har ett mycket stort internationellt engagemang i jämställdhetsfrågor. Många av kvinnoorganisatio- nerna bedriver dessutom internationellt biståndsarbete. Flera orga- nisationer har påtalat att det är ohållbart att det inte finns något Statligt stöd till kvinnoorganisationer särskilt stöd för internationellt arbete, speciellt inom EU:s och FN:s ramar. Nivån på och villkoren för det statliga stödet Min slutsats är att det statliga stödet till kvinnoorganisationerna är för litet. Jag anser att den nuvarande nivån på stödet inte avspeglar den stora insats som kvinnoorganisationerna gör. Antalet kvinnoorga- nisationer överskrider vida de 18 som får stöd. Om kvinno- organisationerna skall kunna fortsätta att arbeta både med kvinnors ställning och samhällets demokratiska utveckling, måste stödet öka avsevärt. Stödet är inte anpassat till den mångfald av organisationer och organisationsformer som finns inom kvinnorörelsen. Det måste vara möjligt för fler organisationer att söka bidrag. Det gäller bl.a. kvinnokommittéer inom organisationer som är bildade på etnisk grund. Jag anser att i denna ökning bör det, förutom ett basfinansiellt stöd och verksamhetsstöd, också finnas möjligheter att söka bidrag för kvinnoorganisationens internationella arbete. 6Jämställdhet i folkrörelser och föreningsliv och regeringen har slagit fast att jämställdhet är ett politiskt prioriterat mål som skall genomsyra hela samhället. Mot den bakgrunden skall utredaren enligt direktiven undersöka vilka krav avseende jämställdhet som ställs generellt på folkrörelser och föreningar för att de skall få statliga bidrag. Utredaren skall särskilt kartlägga och jämföra de krav som ställs för att en organisation skall kunna få bidrag samt kraven på redovisning. Utifrån slutsatserna i denna analys skall utredaren sedan lämna förslag på hur frågan om krav avseende jämställdhet i den statliga bidragsgivningen till folkrörelser och föreningar skall behandlas fortsättningsvis. I detta kapitel redovisar utredaren inledningsvis jämställdhets- politikens framväxt och utveckling. Därefter diskuteras jämställd- hetspolitiken och folkrörelserna. En slutsats är att jämställdhet betraktas av många folkrörelser som en icke-fråga, vilket kan bero på att den könsneutrala hållningen innebär att kön har osyn- liggjorts. Nästa avsnitt behandlar kvinnor och män i civilsamhället. Där utforskas bestämningsfaktorer för, omfattning av och inriktning på kvinnors och mäns engagemang inom delar av civilsamhället, med fokus på könsrollsmönster. Huvuddelen av kapitlet behandlar jämställdhetskrav och redo- visning vid statlig bidragsgivning till ideella organisationer. Även lokal och regional bidragsgivning granskas ur ett jämställdhets- perspektiv. Kapitlet avslutas med utredarens slutsatser. Jämställdhet i folkrörelser och föreningsliv 6.2Jämställdhetspolitikens framväxt och utveckling När stödet till kvinnoorganisationerna infördes ansågs jäm- ställdhet i första hand vara en fråga som angick kvinnor. är dock jämställdhet en fråga som berör samhället i stort, såväl kvin- nor som män. Sedan stödet till kvinnoorganisationerna inrättades har samhällets syn på jämställdhet utvecklats och regeringens arbetsformer för jämställdhetsarbetet förändrats. En särskild jämställdhetspolitik började utformas . 1972 tillsattes en delegation för jämställdhet mellan kvinnor och män. Delegationen var främst ett serviceorgan till regeringen. Den största satsningen gjordes på frågor som rörde arbetsmarknad. 1976 fick Arbetsmarkandsdepartementet ansvar för jämställdhetsfrågorna. 1979 kom den första jämställdhetslagen.