sou · GSB327d3 · 2005-01-01 00:00:00 — magisterutbildningar eller andra typer av utbildningar som är särskilt utformade att fungera som en brygga mellan avslutad grundutbildning och forskarutbildning? Hur samverkar i så fall detta med särskilda behörighetskrav? 2 Rekrytering, urval och antagning Hur har rekryteringen till forskarutbildning påverkats av de skärpta kraven på studiefinansiering vid antagning (söktryck, urval, m.m.)? Hur arbetar högskolan med information, rekrytering, urval och antagning till forskarutbildningen? (ge gärna exempel på kriterier för urval, bedömning av förmågan att tillgodogöra sig forskarutbildning, regler kring antagning med egen finan- siering m.m.) 3 Innehåll och uppläggning Vilka riktlinjer finns rörande hantering av individuella studie- planer? Vilka riktlinjer finns för handledning och handledarutbildning? Hur bedriver högskolan eventuellt arbete med forskarskolor av skilda slag (nationella, mellan flera institutioner/fakulteter, inom en institution, forskarförberedande), eller med fors- karskoleliknande arbetssätt? Hur arbetar högskolan med internationalisering av forskar- utbildningen? Har kraven på avhandlingens omfattning, utformning eller kvalitet påverkats av den skärpta begränsningen av studietiden ? Har någon fakultetsnämnd vid högskolan prövat någon dokto- rands rätt till handledning och andra resurser för forskarutbild- ningen enligt 8 kap 10 § högskoleförordningen? Vilka är kostnaderna för forskarutbildningen inom skilda områden vid högskolan och hur täcks de av statsanslag respek- tive externa medel? Används vid högskolan interna prestationsrelaterade resurs- tilldelningssystem för forskarutbildningen, och hur är de i så fall utformade? 5Samarbete mellan högskolor med och utan vetenskapsområde Vilka särskilda regelverk och avtal finns vid högskolan för doktorander som är antagna vid en högskola men har sin fors- karutbildning förlagd till en annan högskola som saknar rele- vant vetenskapsområde? 6 Perioden efter doktorsexamen Vilka meriteringsmöjligheter vid högskolan har nydisputerade inom olika områden? Förekommer det vid högskolan forskarutbildning som är sär- skilt utformad för en karriär utanför universitet och högskolor? Har fakultetsnämndernas ansvar för och tillsyn över forskar- utbildningen förändrats sedan 1998 års förordningsändringar? Vilka problem eller positiva tendenser finns som är särskilt viktiga att lyfta fram inom respektive vetenskapsområde? Vilka frågor bör utredningen behandla särskilt ingående, och vilka eventuella förändringar vore särskilt angelägna? Forskarutbildningens förändringar en översikt I denna bilaga beskrivs forskarutbildningens förändringar i olika avseenden. Inledningsvis ges en kronologisk översikt över utred- ningar och reformer . Studiefinansieringen i forskarut- bildningen och forskarskolor behandlas under egna rubriker. Avslutningsvis beskrivs utvecklingen av volymen och genom- strömningen i forskarutbildningen, bland annat med hjälp av siffror på examinationsgraden som SCB tagit fram på utredningens uppdrag.1 1 reformer och utredningar Den svenska forskarutbildningen är i sina huvuddrag en produkt av forskarutbildningsreform, åtminstone vad gäller de formella ramarna. Visserligen hade viss reglering förekommit – infördes t.ex. en filosofisk licentiatexamen och utfärdades bestämmelser om seminarieverksamheten – men det var först i och med forskarutredning som forskarutbildningens mål, innehåll och uppläggning fokuserades som ett politiskt problem.2 Det handlade enligt direktiven till utredningen om att högskolesektorns expansion tillsammans med det faktum att forskarutbildningen hade att tillgodose ett väsentligt bredare yrkesfält än tidigare ställde nya krav på såväl effektivitet 1Forskarutbildningens utveckling i fram års reform finns beskriven i , Forskarutbildningens förändringar 1890–1975 (: Historica Lundensis 69, 1991). En god tematisk behandling av utvecklingen finns i – reformer och resultat. Forskarutbildning och forskarrekrytering i ett jämförande nordiskt perspektiv studeras ingående i , Universiteten och forskarna – från stagnation till förnyelse (: , 1997). Hur handledningsfrågan behandlats i olika reformer beskrivs i – Möte med vandrare och medvandrare på vetenskapens vägar. 2Problem med långa studietider och bristande handledning hade också påtalats av univer- sitetsutredning, vars förslag dock rörde sig mest om att förbättra resurserna till studiefinansiering och handledning. som förändringar i innehåll och uppläggning. Huvudproblemet i dåvarande forskarutbildning definierades som långa utbildnings- tider till följd av en dåligt organiserad utbildning med alltför lite undervisning och handledning och på grund av alltför omfattande kvantitativa krav.3 Utifrån forskarutredningens förslag lade regeringen fast en forskarutbildning som skulle omfatta heltidsstudier och leda till doktorsexamen. Dåvarande licentiatexamen och doktors- grad avskaffades. En genomtänkt, systematiskt planerad utbild- ningsgång skulle läggas upp för i princip varje enskild doktorand, och inslaget av metodisk undervisning och handledning öka väsent- ligt. Avhandlingarnas omfattning skulle minska, och ses som ett etappmål och inte som ett livsverk: Individens väsentligaste vetenskapliga insatser bör normalt kunna väntas komma efter utbildningsperioden och inte som ett led i utbild- ningen.4 Några större grundläggande förändringar av dessa utgångspunkter och formella ramar har inte skett . Forskarutbildningen har dock varit en återkommande fråga i utredningar och proposi- tioner genom decennierna. 1974 tillsattes en utredning om forskarutbildningen som till stora delar motiverades av det ökande antalet forskarstuderande och farhågor om överdimensionering.5 Formerna för studiefinansiering, en breddning av rekryteringen till nya utbildningar och till yrkes- verksamma samt tjänste- och organisationsstrukturen inom hög- skolan ingick också i uppdraget. Utredningen kallade sig fors- karutbildningsutredningen (FUN).6 De enda förslag från FUN som ledde till några politiska beslut var införande av allmän och särskild behörighet, samt att dokto- randstipendierna ersattes av utbildningsbidrag för doktorander. Många förslag – om bl.a. forskningsanknytning, studieorganisation och samverkan med det omgivande samhället – kommenterades positivt i propositionen men ansågs vara en fråga för lärosätena, 3SOU 1966:67, Forskarutbildning och forskarkarriär. 1969:31 om forskarutbildning och forskarkarriär m.m. 66. 5Mellan 1960 och 1972 fyrdubblades antalet doktorander och tredubblades antalet doktorsexamina. 6SOU 1977:63, Fortsatt högskoleutbildning. medan andra förslag avvisades, bl.a. förslag om en forskarutbild- ningsnämnd och en antagningsnämnd samt det förslag till dimen- sioneringssystem som var utredningens huvuduppdrag.7 Inför planerna på att införa regelbundna forskningspolitiska propo- sitioner tillsattes 1979 en kommitté som skulle utreda forskningens och forskarutbildningens situation i högskolan hög- skolereform, den s.k. Andrénska utredningen. I direktiven konsta- terades det att forskarutbildningen varit föremål för en intensiv politisk och allmän debatt om bl.a. brister i rekryteringen till forskarutbildningen. Utredningen diskuterade i sitt betänkande bl.a. målen för forskarutbildningen; grundutbildningens forskningsanknytning; behörighet, information och rekrytering; uppläggning, handledning och studieplanering; examination samt studiefinansiering. Dess- utom redovisades i ett särskilt betänkande förslag om forskar- utbildningens meritvärde.8 Även här konstaterades i den efterföljande propositionen att många förslag borde genomföras som ligger inom högskolornas ansvarsområde, t.ex. förbättrad information om forskarutbild- ningen, en mer strukturerad antagning och introduktion, indi- viduella studieplaner, nationell och internationell rörlighet, hand- ledargrupper, handledarutbildning och miniminivåer för handled- ning. Utredningens förslag om införande av licentiatexamen som en mellanexamen tillstyrktes. Regeringen var också positiv till utredningens förslag att införa skriftliga omdömen om avhand- lingarna, men detta förslag avvisades av utbildningsutskottet.9 Rekryteringen, effektiviteten och studiefinansieringen var åter- kommande teman i följande propositioner (se rubriker om studiefinansiering och forskarskolor). Det betonades att antagningen borde begränsas till dem som kan erbjudas godtag- bara villkor, och en bestämmelse med denna innebörd infördes i högskoleförordningen 1988. Vikten av ökade insatser för att rekrytera fler kvinnor och i övrigt bredda rekryteringen har också betonats återkommande. 1978/79:119 om vissa frågor rörande forskning och forskarutbildning. 8SOU 1981:29, Forskningens framtid; SOU 1981:30, Forskarutbildningens meritvärde. 1981/82:106; betänkande 1981/82: UbU37 om forskning m.m. 59. forskningsproposition konstaterades utifrån beräkningar från UHÄ att antalet forskarutbildade med dåvarande examination skulle börja minska , som såväl den offentliga sektorns som näringslivets behov av kvalificerad forsk- ningspersonal kunde förväntas öka. Den årliga examinationen borde därför enligt regeringen fördubblas på sikt.10 Detta fördubblingsmål återupprepades av den efterföljande borgerliga regeringen, och konkretiserades på så sätt att det avlagda antalet doktorsexamina skulle fördubblas mellan och . Också forskningsproposition11 förutsågs ett ökat behov av forskarutbildade i näringsliv och samhälle i övrigt, och forskarutbildning i samverkan med näringslivet betonades särskilt. I denna proposition lades även förslag om forskarskolor (se nedan). Under den borgerliga regeringen genomfördes också högskolereform, som för forskarutbildningens del innebar att den allmänna behörigheten höjdes från 80 till 120 poäng, att licentiat- examen fick användas fritt av högskolorna, och att förbudet mot graderade betyg och skriftliga omdömen om avhandlingarna avskaffades (den sistnämnda möjligheten tycks dock inte ha an- vänts i nämnvärd utsträckning). Målet för forskarutbildningen fick också en ny formulering. Möjligheten att inneha doktorandtjänst efter disputation infördes för att kunna fungera som en övergång till fortsatt tjänst i högskolan.12 var studiefinansiering och effekti- vitet föremål för en livlig diskussion, vilket ledde fram till det som kallats forskarutbildningsreform. Vad den inneburit pre- senteras översiktligt i bilaga 6. tillsattes en parlamentarisk kommitté med uppdrag att se över den svenska forskningspolitiken. Forskning 2000, som den kom att kalla sig, lämnade även vissa överväganden om fors- karutbildningen trots att detta inte ingick i direktiven: de externa finansiärernas inflytande borde minska, forskningsråden borde ta ett ökat ansvar för forskarutbildningen, en ny första anställning efter doktorsexamen (biträdande lektor) borde införas. Forskar- utbildningens dimensionering ansågs vara tillräcklig.13 Parallellt 1989/90:90 om forskning 33. 1992/93:170, Forskning för kunskap och framsteg. 1992/93:1, Frihet för kvalitet. 13SOU 1998:128, Forskningspolitik. med denna utredning föreslog en annan utredning forskningsetik som ett obligatoriskt inslag i forskarutbildningen.14 Förslagen fick inget större genomslag i den efterföljande propo- sitionen.15 Regeringen ansåg att behovet av forskarutbildade var större än dagens examination kunde täcka. Att staten har ett särskilt ansvar för forskarutbildningen markerades i propositionen, men också att den externa finansieringen av forskarutbildningen kan utgöra en väsentlig och nödvändig förstärkning av lärosätets direkta resurser. En förändring som berörde forskarutbildningen var också indelningen i vetenskapsområden – den föregående utred- ningen16 utformade förslaget som enheter för resurstilldelning, men examinationsrätten i forskarutbildningen kopplades också till vetenskapsområden.17 Bland senare förändringar på forskarutbildningens område märks kravet på antagningsordning för forskarutbildningen,18 de 16 natio- nella forskarskolorna och krav på att lärosätena ska anordna hand- ledarutbildning,19 en engångssatsning för ofinansierade doktoran- der inom humaniora och samhällsvetenskap, samt antagning till licentiatexamen och möjlighet till doktorandanställning på deltid.20 Öronmärkningen av studiefinansieringsmedel i anslagen har tagits bort, och ett krav på att samtliga doktorander som undervisar inom grundutbildningen ska genomgå pedagogisk utbildning har införts. Och – återigen har regeringen uttalat ett mål om att fördubbla examinationen . 14SOU 1999:4, God sed i forskningen. 1998/99:94, Vissa forskningsfrågor. 16SOU 1996:21, Reform och förändring. 1996/97:141, Högskolans ledning, lärare och organisation; Ds 2000:25, Kvalitetssäkring och examens- tillstånd i högskolan. 1999/2000:1; , Antagning till forskarutbildning. 2000/2001:3, Forskning och förnyelse. 2001/02:15, Den öppna högskolan. Som en bakgrund till utredningens behandling av doktoranders studiefinansiering i kapitel 9 ges här en historisk bakgrunds- beskrivning av det svenska studiefinansieringssystemet samt en kort internationell utblick. forskarutredning föreslog att dåvarande licentiand- och doktorandstipendier skulle ersättas med särskilda anställningar med skattepliktig lön. Dels skulle då automatiskt flera sociala trygg- hetsproblem, såsom sjuklön, pension, försäkringar mm lösas, dels skulle diverse skattetekniska skäl till studieavbrott eller till att arbeta vid sidan av studierna försvinna. Utredningen hänvisade även till en pågående debatt om att doktorandernas bidrag till forskningsproduktionen är ett skäl för lön. Förslaget fick ett över- lag positivt mottagande bland remissinstanserna, men vissa tyngre remissinstanser avstyrkte. TCO förordade beskattningsbara utbild- ningsarvoden i stället för anställningar. Statskontoret förordade stipendier som kunde kombineras med studiemedel. Statskontorets linje blev den gällande, men i direktiven till den forskarutbildningsutredning som tillsattes 1974 (FUN) framhöll departementschefen att det från rättvisesynpunkt var otillfreds- ställande att doktoranderna särbehandlades med skattefria stipen- dier, och att det även från andra utgångspunkter kunde finnas skäl till att betrakta studiefinansieringen som ersättning för arbete. Utredningen uppdrogs alltså att överväga om doktorandstipen- dierna borde ersättas med någon annan form, t.ex. någon form av beskattningsbara utbildningsarvoden. FUN lade fram ett förslag till provisorisk förstärkning av studiestödet inom forskar- utbildningen som innebar att stipendierna ersattes av utbildnings- bidrag för doktorander. Enligt utredningens förslag skulle detta bidrag vara pensions- och sjukpenninggrundande. Bidraget blev pensionsgrundande, men i stället för att det skulle berättiga till sjukpenning beslutades att studiestödslagens regler skulle gälla, dvs. att bidraget får behållas vid sjukdom.21 I sitt slutbetänkande konstaterade FUN att det visat sig att doktorander med utbild- ningsbidrag inte hade samma förmåner som förvärvsarbetande med 1975/76:128, om utbildningsbidrag för doktorander m.m. motsvarande inkomst, och menade att åtgärder borde vidtas för att komma till rätta med detta förhållande, som alltså stred mot utredningens intentioner.22 ansåg att utbild- ningsbidragen inte var tillräckliga för att göra forskarutbildning till ett attraktivt alternativ efter grundexamen, och föreslog att de skulle ersättas av doktorandtjänster.23 (LÄTU) hade föreslagit att doktorandtjänster skulle införas som ett komplement till utbildningsbidragen.24 Regeringen valde LÄTU:s förslag, och öppnade för doktorandtjänster som kunde inrättas av forskningsråden för strategiska satsningar och av högskolor för att möta konkurrensen från arbetsmarknaden inom vissa områden.25 Doktorandtjänsterna var inledningsvis en försöksverksamhet, men permanentades 1985. forskningspolitiska proposi- tion uttalades att utbildningsbidragen successivt skulle ersättas med doktorandtjänster.26 års forskningsproposition hade begärt att regeringen skulle ange en plan för när utbildningsbidragen skulle ha omvandlats till tjänster.27 Tids- gränsen sattes i propositionen28 till /96, och förord- ningen om utbildningsbidrag för doktorander upphävdes så små- ningom 1993. Förordningen återinfördes dock, innan övergångs- reglerna slutat gälla, som en tillfällig åtgärd i avvaktan på ett nytt system för studiefinansieringen inom forskar- utbildningen. fick i uppdrag att utreda frågan, med utgångs- punkterna att det skulle ge studiefinansiering åt fler doktorander utan att medföra ökade kostnader och säkerställa att alla dokto- som uppfyller prestationskraven under den senare delen av studierna kommer i åtnjutande av de sociala förmåner som en tjänst innebär, t.ex. genom en trappa med bättre villkor i takt med avancemanget i studierna. Den utsedda utredningsmannen konsta- terade att det existerande systemet hade fördelen att ge en bety- dande grad av flexibilitet för lärosätena (trappor av olika slag 22SOU 1977:63, Fortsatt högskoleutbildning 161. 23SOU 1981:29, Forskningens framtid 125–131. 24SOU 1980:3, Lärare i högskolan 190–203. 1981/82:106 om forskning m.m. 139–148. 1986/87:80 om forskning, bilaga 6 () 26. 27Utbildningsutskottets betänkande 1989/90:UbU25 (Anslag till forskning och forskarutbildning m.m.) 17. 1989/90:90 om forskning 60. förekom redan) och att en ökad enhetlighet inte var önskvärd, särskilt inte en begränsning av antagningen till dem som kunde erbjudas finansiering. En begränsning av utbildningsbidragen an- sågs eventuellt kunna finansieras genom en sänkning av arbets- givaravgifterna för doktorandtjänster. Verket instämde i allt väsent- ligt, men föreslog att de högskolor som använder stipendier skulle åläggas att ordna försäkringsskydd, och att den tillåtna tiden med stipendium eller utbildningsbidrag utan tjänst begränsas till ett år.29 tillsatte därefter en intern arbets- grupp som skulle ha utgångspunkten att endast de som kan erbjudas studiefinansiering ska antas, och att systemet ska bidra till att examinationen ökas. I departementspromemorian Studiefinan- siering och examina i forskarutbildningen konstaterades att av studiefinansieringsmöjligheter innebär en stor flexibilitet, men att detta inte lett till någon tillfredsställande situation. Mer uppstramning ansågs därför behövas, snarare än fler trappor. En principiell utgångspunkt ansågs vara att doktoranderna bör ha samma formella ställning vid institutionen, dvs. det bör inte vara så att vissa är anställda och andra inte. De huvudsakliga skälen för anställning hade varit de sociala förmånerna; dessa kunde visserli- gen införlivas i utbildningsbidragen, men inte utan kostnad. Rekry- teringsskälen ansågs tala för anställning, liksom det faktum att kraven på såväl adekvata arbetsvillkor som den anställdes skyl- digheter blir tydligare med anställning. Mot den bakgrunden före- slogs att den som antagits till forskarutbildning skulle ha rätt till doktorandtjänst (med undantag för fritidsdoktorander).30 I budgetpropositionen anförde regeringen att det på grund av kostnadsskäl och för att bevara en flexibilitet för läro- sätena bör vara fortsatt möjligt för lärosätena att använda utbild- ningsbidrag som studiefinansieringsform, men att vissa begräns- ningar borde införas.31 En sådan begränsning är bestämmelsen i 5 kap. 4 § HF om rätt till anställning som doktorand av utbildningen. Syftet var att även dessa doktorander skulle ha full tillgång till det sociala skyddsnätet vid avslutade forskarstudier. En annan begränsning är att av de medel inom fakultetsanslagen som högskolorna använder för studiefinansiering måste användas till anställning som doktorand. 29Högskoleverket, Utredning för översyn av studiefinansieringssystemet i forskarutbildningen (Redovisning av uppdrag ). 30Ds 1996:35, Studiefinansiering och examina i forskarutbildningen 43–53. 1997/98:1, Utgiftsområde 16, avsnitt 5.5 (En reformerad forskarutbildning) 98–99. infördes kravet på att endast doktorander som har någon form av finansiering får antas. Möjligheten till studiemedel begränsades också på så sätt att finansiering med studiemedel nu bara är möjligt inom ramen för maximalt fastställda och bara om doktoranden inte tidigare haft utbildningsbidrag eller anställning som doktorand. Enligt tidigare praxis räknades framgångsrika doktorandstudier som särskilda skäl för att få studiemedel under mer än det maxi- mala antalet terminer. Formerna för doktoranders försörjning varierar mellan olika länder. Vissa har en situation som den svenska, med goda studie- finansiella villkor för de flesta doktorander, medan doktoranderna i andra länder i större utsträckning är utlämnade till att lösa försörj- ningsfrågan själva på olika sätt. Nedan ges exempel från några länder.32 Ungefär två tredjedelar av de norska doktoranderna finansieras genom stipendiatstillinger, vilka trots stipendieatbeteckningen är anställningar. forskningsråd finansierade 45procent av dessa anställningar 1999, och universiteten och högskolorna själva . De omfattar forskarutbildning och kan vara fyraåriga om pliktarbeid ingår. När forskarutbildningsreformen i genomfördes skulle finansiera forskarutbildningen. Situationen liknar dock den i på så vis att mottagare av 32 Källan är där inte annat anges och (ed. ), Academic Careers: A Comparative Perspective (, The : CHEPS, 2000) samt och , Third Cycle of Studies or Entry-Level Employment? An International Comparison of Doctoral Training Conditions (Presentation at UNESCO-CEPES Seminar on Doctoral Degrees and Qualifications in , , , 2003). (och kandidatstipendier) har status om löntagare. Den huvudsakliga finansieringsformen är AiO (Assistant-in- Opleiding), vilket är en reguljär akademisk anställning. Det finns också doktorander som i stället är bidragstagare, bursalen, ett system som infördes för att bl.a. minska kostnader för arbetslöshetsförsäkring. när universiteten har bättre ekonomi tenderar denna form att minska eftersom studenterna ofta kan välja de universitet som ger AiO i stället. De engelska doktoranderna har vanligen en tydlig studentstatus och får studentships, främst från forskningsråden, som 1999 motsvarade av en genomsnittlig ingångslön för personer med en . Nivåerna har dock höjts och ett studentship ger cirka 9 (utöver bidrag till tuition). Normalt ges stipendierna för maximalt , och doktoranden får alltså finansiera tidsöverdrag själv. Det förekommer också 1+3- stipendier för sökande som inte har genomgått en forsknings- inriktad . av doktoranderna inom science, and technology finansierades 1997/98 av sådana forskningsrådsstipendier, och finansierade sina studier själva. Det finns en stor flora av finansieringsformer, och de flesta finan- sieras från olika källor under sin studietid. Av dem som tog doktorsexamen finansierade en dryg tredjedel av kvinnorna och en knapp fjärdedel av männen i huvudsak sina doktorsstudier med egna medel (lån, föräldrar m.m.). En fjärdedel hade fellowships eller traineeships (som är rena studiefinansierings- former) och lika många hade research assistantships (ung. forsk- ningsassistent). Femton procent hade teaching assistantships (dvs. huvudsakligen undervisningssysslor).33 De studier som gjorts tyder på högre genomförandegrad och kortare studietid för dem som fått någon form av studiestöd; mottagare av fellowships genomför studierna än de som har teaching assistantship.34 Endast en minoritet av de spanska doktoranderna försörjer sig genom bidrag/ stipendier från universiteten eller genom anställ- ningar för undervisning; de flesta finansierar sina studier med egna medel. De bidrag som finns är skattepliktiga, men berättigar inte till några sociala förmåner förutom viss föräldraledighet för kvinnor. Särskilda forskarskolor är i huvudsakligen ett 1990-tals- fenomen, även om liknande arbetsformer prövats eller föreslagits tidigare.35 I och med forskningspolitiska proposition36 startades en försöksverksamhet med forskarskolor /94 1995/96.