sou · GSB3122d2 · 2005-01-01 00:00:00 — 31 , and , ., Effective Intervention for Serious Juvenile Offenders: A Synthesis of Research, Loeber, , and , . (editors), Serious & Violent Juvenile Offenders. Risk Factors and Successful Interventions, , 1998, s. 313 ff. Den s.k. ryggsäcken – olika former för stöd och kontroll med mentorer för unga, en insats som har stora likheter med den svenska insatsen kontaktperson. Den svenska rapporten om mellanvård har också pekat på att en nära personlig kontakt mellan den unge och en vuxen person är väldigt viktig i arbetet med att hjälpa unga med asocialt beteende. Uppgifterna för en kontaktperson enligt SoL är allmänt beskrivna i lagens förarbeten. Man framhöll dock att mycket av kontaktpersonens arbete skulle komma att kräva särskilda kunskaper och att det därför var viktigt med utbildning på området både för personal och för andra som ville arbeta som kontaktpersoner. Enligt utredningens mening är det mycket som tyder på att insatsen kontaktperson kan vara en värdefull insats för barn och unga som begår brott. Vad uppdraget som kontaktperson innebär måste naturligen variera från fall till fall. Det är dock angeläget att har en hög ambition i fråga om kontaktpersonernas kvalifikationer samt utbildning av och handledning till kontaktpersonerna. Stor vikt bör läggas även vid att rätt person utses som kontaktperson. Vi menar alltså att den nuvarande insatsen kontaktperson enligt SoL och LVU ofta kan vara en lämplig insats för barn och unga som begår brott. Det finns ett behov av att utveckla insatsen kontaktperson Bedömning: De som är kontaktpersoner för unga som begår brott och riskerar att skapa sig en kriminell livsstil behöver särskild kompetens och handledning för att kunna utföra ett bra arbete. Det finns emellertid välgrundade farhågor om att kontaktpersoner för unga med den nämnda problematiken ofta får otillräckligt med stöd från . Tanken med insatsen kontaktperson enligt SoL var vid bestämmelsens tillkomst att den främst skulle användas i ärenden med lättare social problematik. I den mån insatsen använts i sådana ärenden finns det som vi påtalat också anledning att utgå från att den fungerar väl och att kontaktpersonerna väl fyller sin roll. Kontaktpersonerna verkar dock i ökande omfattning få ärenden där den unge kringgärdas av omfattande och svårgripbara sociala problem. Detta förhållande har ökat kraven på såväl Den s.k. ryggsäcken – olika former för stöd och kontroll Det finns emellertid välgrundade farhågor om att kontaktpersoner för unga med den nämnda problematiken ofta får för lite stöd från att klara av sitt uppdrag. redogör t.ex. för att det t.o.m. hör till undantagen att kommunerna erbjuder kontaktpersonerna en introduktionskurs i vad det innebär att vara kontaktperson.32 Med tanke på de problematiska frågor som kontaktpersonerna kan komma att ställas inför borde en sådan kurs vara en självklarhet. De som är kontaktpersoner för unga personer som begår brott och riskerar att skapa sig en kriminell livsstil behöver särskild kompetens för att kunna utföra ett bra arbete. Även om det i en del fall kanske kan vara tillräckligt att kontaktpersonen har en regelbunden kontakt med den handläggande socialsekreteraren för rådgivning, torde det dock i flertalet fall krävas en större stödinsats i form av såväl utbildning som rådgivning och handledning för att uppdraget skall kunna utföras på bästa sätt. har vidare pekat på att ett problem med insatsen förefaller vara frånvaron av metoder för arbetet med insatsen kontaktpersonen och att det inte minst i svårare fall torde vara viktigt med en arbetsplan över uppdragets innehåll och vad som förväntas från alla involverade parter.33 Särskilt kvalificerade kontaktpersoner för vissa unga som begår brott Förslag: Insatsen kontaktperson enligt såväl SoL som LVU för unga som ännu inte fyllt bör utvecklas till ett mer avancerat stöd i de fall detta krävs. För som begår brott, särskilt för de allra yngsta, är det viktigt att behovet av en sådan kvalificerad kontaktperson alltid utreds. Vid socialtjänst- påföljd skall insatsen kunna ingå i ungdomskontraktet eller vara en del av LVU-vården. bör i sitt yttrande enligt 11 § LUL särskilt redovisa sina överväganden i fråga om behovet av sådan kontaktperson. Som vi redan har konstaterat fungerar insatsen kontaktperson förmodligen väl i de fall där den unge inte har en alltför komplex problembild utan mest är i behov av en god förebild och kontakt 32Kontaktperson/familj/vänner 2000 – en insats enl SoL, , 2000. Den s.k. ryggsäcken – olika former för stöd och kontroll med en vuxen person. Däremot är det mycket som tyder på att det finns brister förenade med den nuvarande tillämpningen av insatsen kontaktperson i de fall då problemen är mer mångfacetterade. Utformningen av insatsen kontaktperson bör enligt vår uppfatt- ning kunna uppvisa en betydligt större spännvidd än vad som är fallet . Vi finner därför att den nuvarande insatsen kontaktperson enligt såväl SoL som LVU för unga som ännu inte fyllt bör utvecklas till ett mer avancerat stöd i de fall detta krävs. Om insatsen tillämpas på rätt sätt och ges erforderliga resurser anser vi nämligen att den, generellt sett, kan vara en verkningsfull insats även för barn och unga i riskzonen och att en kontaktperson väl kan leva upp till de krav som ställs på den s.k. ryggsäcken. Brottslig verksamhet i tidig ålder är en viktig varningssignal i fråga om den unges fortsatta utveckling. För som begår brott, särskilt för de allra yngsta, är det därför enligt utredningens uppfattning påkallat att behovet av en kvalificerad kontaktperson alltid utreds. Även för unga som begår brott bör en kvalificerad kontaktperson vara en lämplig insats. bör i sitt yttrande enligt 11 § LUL särskilt redovisa sina överväganden i den frågan. Vid socialtjänstpåföljd skall insatsen kunna ingå i ungdomskontraktet eller vara en del av LVU-vården. Det kan här konstateras att dagens möjlighet att förordna kontaktperson enligt 22 § LVU, det s.k. mellantvånget, används i en förvånande liten utsträckning. I den mån förklaringen härtill är att ett uppdrag som kontaktperson i dessa fall är så krävande och så beroende av att kontaktpersonen har rätt kvalifikationer att det är svårt att finna lämpliga kontaktpersoner som kan förordnas med samtycke av den unge, bör mellantvånget kunna komma till större användning fortsättningsvis. Detta är enligt vår uppfattning önskvärt; ju mer kraftfulla insatser som vidtas av desto lättare är det att undvika frihetsberövanden för unga som begår brott. Den s.k. ryggsäcken – olika former för stöd och kontroll bör ge vägledning för hur insatsen skall utformas Förslag: bör ge i kommunerna vägledning i vilka krav som bör ställas på såväl kontakt- personerna som när fråga är om att förordna kontaktperson för barn och unga som begår brott. Rekryteringsbasen för kontaktpersoner bör även fortsättningsvis vara bred. Förutom tjänstemän inom bör rekrytering kunna ske inom polisen, skolan, ideella organisationer, kyrkliga samfund osv. En naturlig rekryteringsbas utgör även anställda på de arbetsplatser som tar emot unga som dömts till ungdomstjänst. Det framstår dock som troligt att det i fråga om kontaktperson för unga i riskzonen ofta kommer att krävas att kontaktpersonen har sådan kompetens som endast den som i sin profession arbetar med unga med beteendeproblem kan erbjuda. Det är oerhört viktigt att stor omsorg läggs på att rekrytera lämpliga personer i varje enskilt fall. Den unges uppfattning om lämplig person skall givetvis efterhöras. Eftersom kontaktperson är en behandlingsinsats är det enligt utredningens uppfattning lämpligt att ger social- tjänsten i kommunerna vägledning i hur insatsen skall utformas för barn och unga som begår brott. Den föreslagna ordningen kräver ju i många fall att förbättrar möjligheterna att tillhanda- hålla kontaktpersonerna kvalificerad utbildning och handledning i deras arbete. Kontaktpersonerna behöver dessutom, som nämnts, få kunskap om vilka resurser samhället har att erbjuda de barn och ungdomar som de är kontaktpersoner för. Uppdraget att vara kontaktperson för barn och unga som begår brott och riskerar en negativ utveckling kommer att vara både tidskrävande och ansträngande. Det är viktigt att kontakt- personerna får den uppskattning för sin insats som en rimlig ersättning för utfört arbete innebär. Utredningen utgår från att ersättningen till kontaktpersonerna, om dessa inte är anställda inom , bestäms med beaktande härav. Det är närmast en fråga för att ge riktlinjer för ersättningsnivån. Den s.k. ryggsäcken – olika former för stöd och kontroll De kvalificerade kontaktpersonerna skall kallas mentorer Förslag: För att markera att de kvalificerade kontaktpersonerna skall bedriva en avancerad form av kontaktmannaskap skall de benämnas mentorer. I våra direktiv används beteckningen ryggsäck. Den är enligt vår uppfattning missvisande. Det är lätt att man med ordet ryggsäck associerar till en börda som den unge har att bära. En insats enligt SoL bör inte kunna uppfattas på det sättet. Även om insatsen är förenad med viss kontroll utgör den till stor del ett stöd för den unge. Av dessa skäl bör inte ordet ryggsäck användas. Man kan dock hävda att framtidens kontaktpersoner, i vart fall de som skall ta sig an de mer problematiska fallen och som alltså bör få särskild utbildning och kvalificerad handledning, bör benämnas något annat än kontaktpersoner. Skälen härtill är av pedagogisk art; för att markera att detta är en avancerad form av kontaktmannaskap kan man förslagsvis benämna det mentorskap och kontaktpersonen . I direktiven anges att vi i förslaget om ryggsäck bör ange former för ansvarsfördelning och samarbete samt hur frågor om bl.a. sekretess skall lösas. De förslag vi lägger fram i detta kapitel – en utökad användning av strukturerade öppenvårdsprogram där detta bedöms som lämpligt och en större differentiering av innehållet i insatsen kontaktperson med en större andel kvalificerade mentorskap – kräver inte några särskilda förslag i de nu nämnda avseendena. Det är dock naturligt att i sin vägledning till kommunerna behandlar även frågor om t.ex. sekretess. Enligt direktiven skall utredningen följa utvecklingen av medlings- verksamheten i landet och överväga vilken ställning i rättsprocessen medlingen bör ha samt hur den bör organiseras. En målsättning bör vara att medlingen, i vart fall , skall kunna utvecklas till en verksamhet som är allmänt tillgänglig och som spelar en mer framträdande roll i rättssystemet. 13.2Vad är medling? Utredningen om medling vid ungdomsbrott, vars betänkande låg till grund för bl.a. lagen (2002:445) om medling med anledning av brott, konstaterade följande beträffande vad som avses med medling.1 Medling kan sägas vara en alternativ metod för konfliktlösning. I huvudsak innebär medling att de tvistande parterna möts inför en oberoende medlare och vid detta möte försöker komma fram till en lösning på konflikten. I vissa fall har medling valts som konflikt- lösningsmetod på grund av att tvisten måste lösas snabbt. I andra fall kan det vara fråga om bestående eller framtida nära relationer som motiverat medling, eftersom det i dessa fall är värdefullt att tvisten löses i samförstånd. Medling med anledning av brott kan även motiveras av andra skäl, t.ex. att vara rehabiliterande för både gärningsman och brottsoffer samt att verka brottsförebyggande. Den rättsfilosofi som medling med anledning av brott främst grundar sig på kallas Restorative , vilket kan översättas med reparativ rättvisa. Reparativ rättvisa kan definieras som en process i vilken parter som berörs av ett brott samlas för att tillsammans lösa hur man skall hantera följderna av brottet och dess verkningar i framtiden (se avsnitt 2.2). 1 Betänkandet Medling vid ungdomsbrott (SOU 2000:105) s. 45 ff. 13.3En beskrivning av den rättsliga regleringen Den medling med anledning av brott som sker i statlig och regi är reglerad i lagen (2002:445) om medling med anledning av brott (medlingslagen).2 Den har karaktär av ramlag. Lagen gäller medling som anordnas av staten eller av en kommun med anledning av brott (1 §). Med medling avses att en gärnings- man och en målsägande möts inför en medlare för att tala om brottet och följderna av detta (2 §). Medling skall ske i bägge parters intresse. Målet skall vara att minska de negativa följderna av brottet. Medlingen skall syfta till att gärningsmannen får ökad insikt om brottets konsekvenser och att målsäganden ges möjlighet att bearbeta sina upplevelser (3 §). Till medlare skall en kompetent och rättrådig person utses. Medlaren skall vara opartisk. (4 §). Medling skall vara frivillig för både gärningsman och målsägande. Det brott som medlingen avser skall vara anmält till polisen. Dessutom skall gärningsmannen ha erkänt gärningen eller delaktig- het i denna. Medling får endast ske om det med hänsyn till samtliga omständigheter framstår som lämpligt. Om gärningsmannen är får medling ske endast om det finns synnerliga skäl. (5 §). Medlingsförfarandet skall genomföras skyndsamt. Medlaren skall samråda med förundersökningsledaren om medling avses äga rum innan förundersökningen har avslutats. Om medling avses äga rum därefter, men innan det finns en lagakraftvunnen dom, skall medlaren samråda med åklagaren. (6 §). Både gärningsman och målsägande skall informeras om vad medlingen innebär och på annat sätt förberedas i den omfattning som behövs (7 §). Vårdnadshavare för gärningsman och målsägande skall ges tillfälle att närvara vid medlingsmötet, om det inte finns särskilda skäl mot det. Även andra personer kan ges tillfälle att närvara vid mötet, om det är förenligt med syftet med medlingen och det i övrigt kan anses lämpligt. (8 §). Vid medlingsmötet skall målsäganden ges möjlighet att berätta om sin upplevelse av brottet och dess följder. Gärningsmannen skall få möjlighet att berätta varför gärningen kom att begås och ge sin syn på sin situation. Målsäganden kan också framställa önskemål om gottgörelse, och gärningsmannen kan framföra en ursäkt för sitt handlande. (9 §). 2001/02:126, bet. 2001/02:JuU26, rskr. 2001/02:269, SFS 2002:445. Medlaren skall medverka till att avtal om gottgörelse träffas endast om det är uppenbart att innehållet i avtalet inte är oskäligt. Om det framkommer att gärningsmannen inte uppfyller ett avtal som har träffats mellan parterna, skall medlaren se till att åklagaren genast underrättas om detta, om det inte är obehövligt. (10 §). 13.3.2Vilka möjligheter finns att beakta bl.a. medling i rättsprocessen? Enligt direktiven skall vi överväga bl.a. vilken ställning i rätts- processen medlingen bör ha. Det är därför av intresse att belysa i vad mån man enligt gällande rätt kan beakta medling – men också vissa andra förhållanden – i rättsprocessen. I lagstiftningen finns nämligen vissa bestämmelser som syftar till att den som har begått brott skall göra rätt för sig. Det finns också bestämmelser som innebär att viljan att ställa till rätta efter ett begånget brott kan beaktas vid den rättsliga prövningen. En polisman får anmoda den som har fyllt eller kan antas ha fyllt 15 men inte att vidta åtgärder för att avhjälpa eller begränsa skada på grund av brott. Detta följer av 13 § LUL. En sådan anmodan får dock ske endast om den unge har erkänt brottet eller det annars med hänsyn till omständigheterna är uppenbart att han har begått detta. Det krävs vidare att det är lämpligt att en anmodan sker med hänsyn till omständigheterna. Målsägandens samtycke skall i dessa fall inhämtas om det inte är uppenbart obehövligt. Bestämmelserna om rapporteftergift återfinns i 9 § andra stycket polislagen (1984:387) och 4 kap. 5 § polisförordningen (1998:1558). Enligt förarbetena kan den unges vilja att ställa till rätta vägas in vid polisens bedömning om rapporteftergift bör meddelas.3 Om någon har begått ett brott innan han har fyllt får åklagaren besluta om åtalsunderlåtelse i vissa fall enligt 17 § LUL. Åklagaren skall vid prövningen av frågan om åtalsunderlåtelse väga in bl.a. den unges vilja att ersätta målsäganden för den skada som har uppkommit genom brottet, att avhjälpa eller begränsa skadan eller på annat sätt gottgöra målsäganden. Vi har behandlat bestämmelsen i kap. 7, till vilket här hänvisas. 1987/88:135 s. 29. Såväl vid val av påföljd som vid straffmätningen skall domstolen i skälig omfattning beakta, utöver brottets straffvärde, om den tilltalade efter förmåga sökt förebygga eller avhjälpa eller begränsa skadliga verkningar av brottet (29 kap. 5 § och 30 kap. 4 § BrB). Om det uppkommit skada på egendom genom ett brott, som har begåtts av den som är , och det bedöms vara ägnat att främja den dömdes anpassning i samhället, får rätten i samband med en dom om överlämnande till vård inom föreskriva att den dömde på tid och sätt som anges i domen skall biträda den skadelidande med visst arbete, som syftar till att avhjälpa eller begränsa skadan eller som annars i belysning av brottets och skadans art framstår som lämpligt (31 kap. 1 § femte stycket BrB). En sådan föreskrift får meddelas endast med den skadelidandes samtycke. Vi har behandlat bestämmelsen i avsnitt 8.2.1. 13.4Utvecklingen i av medling vid ungdoms- brott Den svenska medlingsverksamheten, främst för unga lagöver- trädare, startade och växte fram spontant på olika orter och utan styrning från statsmakterna. De första verksamheterna började och nästa startade . Efter dessa tidiga medlingsprojekt har medlingsverksamhet inletts på flera platser. Det har också 1998 bildats en förening, , med syfte att verka för att medling som konfliktlösningsmetod utvecklas och sprids i . 13.4.2Försöksverksamhet med medling vid ungdomsbrott och Brottsförebyggande rådets utvärdering Brottsförebyggande rådets uppdrag m.m. fick BRÅ ett regeringsuppdrag att inleda en ettårig försöksverksamhet med medling för unga lagöverträdare.4 I uppdraget ingick även att följa och samordna de projekt som omfattades av försöksverksamheten samt att utvärdera den. 4 Dnr Ju1997/1394. Regeringen angav i uppdraget att det var angeläget att den medlingsverksamhet som redan fanns fortsatte att utvecklas, att medlingsverksamheten utvidgades samt att de erfarenheter som fanns togs till vara. Syftet med försöksverksamheten var bl.a. att skapa underlag för att kunna ta ställning till frågan om medlingens roll i rättssystemet. I BRÅ:s uppdrag låg att stödja de projekt som omfattades av försöksverksamheten samt att verka för att kontakter etablerades. BRÅ fick sedermera i uppdrag även att välja ut projekt, fördela ekonomiskt stöd (sammantaget ), sprida kunskap om projekten samt verka för att nya projekt initierades runt om i landet efter modell av de olika projekttyperna. Den ettåriga försöksverksamheten inleddes och omfattade 32 medlingsprojekt runt om i landet. Den stora majoriteten av de projekt som ingick i försöksverksamheten drevs i regi. Medlingsprojekten arbetade i samråd med olika myndigheter och organisationer. Samtliga samarbetade med polisen. Nästan alla projekt samarbetade med eller hade social- tjänsten som huvudman. Antalet genomförda medlingar som BRÅ undersökte uppgick till 414. I av de inkomna ärendena under försöksåret kom medling av olika orsaker inte till stånd. Vid våldsbrott var det av ärendena som inte ledde till ett direkt medlingsmöte på grund av att brottsoffret inte ville delta. De vanligaste brotten där medling skedde var snatteri (), skadegörelse () och stöld (). I av fallen riktade sig brottet mot en juridisk person. Gärningsmännens genomsnittliga ålder var . När det gäller i vilket skede av rättsprocessen som medlingen skedde syntes de praktiska förutsättningarna ha varit styrande snarare än någon teori om en medling är mest effektiv. Av de cirka 100 ärenden där det framgår om ärendet på något sätt behandlats i rättsprocessen meddelades åtalsunderlåtelse i 40 fall. I cirka två tredjedelar av dessa fall skedde medlingen innan åklagaren hade prövat åtalsfrågan. I 51 fall prövades ärendet i domstol och i dessa hade medling skett före domstolsprövningen i cirka hälften av ärendena. Lekmannamedlare medlade i av de genomförda medlingarna inom försöksverksamheten. Det vanligaste var dock att alla medlingar hanterades av en socionom eller någon annan anställd vid projektet. I vissa projekt var det vanligt att lekmän medlade i enklare ärenden och de anställda hanterade de allvarligare fallen. Vid cirka en tredjedel av de genomförda medlingarna slöts någon form av avtal mellan gärningsmannen och brottsoffret. Två tredjedelar av avtalen gällde någon form av ekonomisk uppgörelse där gärningsmannen antingen direkt betalade till brottsoffret eller arbetade av skulden. I de fall brottsoffret var en privatperson var det vanligare att gärningsmannen betalade till brottsoffret. Den resterande tredjedelen av avtalen reglerade gärningsmannens fortsatta beteende. Sådana avtal var vanligare när brottsoffret var en privatperson än när det var en juridisk person. BRÅ har redovisat resultaten från försöksverksamheten i fyra rapporter. I den första rapporten, Medling vid brott. Rapport från en försöksverksamhet 1999:12, behandlades framför allt organisationen av de olika projekten. Den andra rapporten, Medling vid brott. Gärningsmännen berättar 1999:14, byggde framför allt på intervjuer som hade genomförts med 22 gärningsmän som deltagit i medling. Ytterligare en rapport behandlade brottsoffers upplevelser av medling, Medling vid brott. Det främsta underlaget för den rapporten var en intervjuundersökning med 20 brottsoffer som hade deltagit i medling. Slutligen finns slutrapporten, Medling vid brott. Slutrapport från en försöksverksamhet 2000:8, där medlingar genomförda under den aktuella ettårs- perioden har utvärderats. 13.4.3BRÅ:s uppdrag att stödja landets medlings- verksamheter BRÅ har haft regeringens uppdrag att stödja landets medlingsverksamheter. Uppdraget omfattar sådan medlings- verksamhet som sker i offentlig regi av stat eller kommun med anledning av brott och som bedrivs i enlighet med medlingslagen. BRÅ:s uppdrag är att fördela ekonomiskt stöd till medlings- verksamheter för framför allt unga lagöverträdare samt att svara för frågor om utbildning, metodutveckling och kvalitetssäkring. BRÅ skall stimulera till att medlingsverksamhet införs där sådan saknas och att befintliga medlingsverksamheter vid behov utvecklas och byggs ut. BRÅ:s uppdrag att följa och stödja medlingsverksam- hetens utveckling innebär bl.a. att rådet skall svara för utbildning av medlare och främja metodutveckling genom att stimulera och förmedla kontakter mellan olika medlingsverksamheter samt stödja bildandet av nätverk. Olika former av metodutveckling skall främjas. Det ekonomiska stödet skall användas för att utveckla effektiva medlingsorganisationer. Stödet är i första hand avsett för medlingsverksamhet som bedrivs av kommunerna och dess socialtjänstförvaltningar. Därför kommer långsiktiga projekt, som belyser vilken ställning medling bör ha i rättsprocessen och hur den lokalt kan organiseras på ett varaktigt och kostnadseffektivt sätt, att prioriteras. För den beskrivna verksamheten tillfördes BRÅ och . Regeringen har föreslagit att BRÅ skall tillföras för detta ändamål.5 I enlighet med uppdraget lämnade BRÅ en läges- rapport med beskrivning av dels de medlingsverksamheter som ditintills erhållit finansieringsbidrag, dels övriga vidtagna åtgärder inom ramen för uppdraget.6 Av rapporten framgår bl.a. följande. 2004/05:1, Utgiftsområde 4: Rättsväsendet, s. 145. beslutade om statsbudgets omfattning i stort i enlighet med regeringens förslag (bet. 2004/05:FiU01, protokoll 2004/05:36). 6 BRÅ:s stöd till medling. genomförde BRÅ en kortfattad enkätunder- sökning bland landets kommuner, för att undersöka omfattningen av verksamheten med medling vid brott. Av de totalt 268 kommuner som besvarade enkäten, angav 104 att de hade medling tillgängligt i kommunen . Knappt hälften av dessa uppgav att medlingsverksamheten var etablerad, de övriga att den var under uppbyggnad eller planering.