sou · GSB3112d2 · 2005-01-01 00:00:00 — Det gäller t.ex. fall av överklagande som har att göra just med frågan om vederbörandes psykiska status (se t.ex. 44 § lagen [1991:1128] om psykiatrisk tvångsvård). Här kan också hänvisas till 21 kap. 1 § . En ställföreträdare kan ha parallell behörighet. Ställföreträdaren beslutar ensam. Detta kan sägas vara normalfallet enligt gällande rätt, dels när den enskilde har god man men saknar egen beslutskompetens i fråga om rättshandlingen, dels när den enskilde har förvaltare. (Se dock punkt 6 nedan.) 3.Ställföreträdaren och den enskilde kan, var och en för sig, fatta beslut i en viss fråga. Enligt den danska værgemålsloven (§ 5) handlar ställföreträdaren för en hjälpbehövande vuxen, værgen, självständigt på den enskildes vägnar, som den enskilde behåller sin rättsliga handlings- förmåga. (Værgen är dock i princip skyldig att samråda med den enskilde.) 4.Ställföreträdaren kan besluta med samtycke från den enskilde, medan denne kan besluta ensam i frågan. Denna ordning gäller enligt svensk rätt, när en beslutsförmögen per- son har god man. Är det fråga om rättshandlingar för den dagliga hushållningen, blir emellertid samtyckeskravet uttunnat, och situa- tionen är närmast den som anges under punkt 3. 5.Positiv samstämmighet mellan den enskilde och ställföreträdaren krävs för ett giltigt beslut. En variant av detta kan sägas vara att den enskilde inte kan besluta på egen hand, att ställföreträdaren kan fatta beslut, men att detta måste biträdas av den enskilde för att få rättsverkan. – Vid samværge- mål enligt dansk rätt handlar samværgen och den enskilde i förening. Utgångspunkter för en reglering 6.Ställföreträdaren för en beslutsinkompetent person kan fatta visst slag av beslut utan stöd av (giltigt) samtycke från den enskilde, men denne har möjlighet att motsätta sig beslutet genom en ren vilje- yttring. Detta torde vara rättsläget i den mån en ställföreträdare enligt gällande rätt alls kan medge en behandlingsåtgärd inom den soma- tiska sjukvården. Ett annat exempel kan hämtas från läkemedels- lagen om klinisk läkemedelsprövning. Enligt de nya bestämmelserna kan en beslutsinkompetent patient med rättslig verkan motsätta sig en prövning som har medgetts av hans ställföreträdare. 7.Ställföreträdaren är den behörige att bestämma i vissa angelägen- heter men medger att den enskilde utövar beslutanderätten, i det särskilda fallet eller mer generellt. Se 11 kap. 10 § och 14 kap. 14 § . Samtycket verkar som en, låt vara återkallelig emanicipation inom vissa gränser. Jfr 9 kap. 5 § och 13 kap. 13 § . 8.Ställföreträdarens samtycke krävs för giltigheten av ett beslut som kan fattas (enbart) av den enskilde, förutsatt att denne har besluts- kompetens. Kategorin har beskrivits utifrån stadgandena i 7 kap. 3 § äktenskaps- balken om äktenskapsförord resp. 17 kap. 2 § om arvs- avsägelse (se NJA II 1988 s. 491–495). Se vidare C 2.2. 9.Den enskilde kan på grund av bristande beslutskompetens inte ta ställning, men frågan anses vara av så personlig art att inte heller ställföreträdaren är behörig att fatta beslut. Fallet kommer närmare att behandlas i avsnitt B 5.2. Som exempel kan nämnas att en kvinna som söker abort själv måste vara besluts- kompetent beträffande ingreppet och inte kan låta beslutanderätten gå över på en ställföreträdare. Konsekvensen av den dubbla bristen på behörighet blir antingen att den tilltänkta åtgärden inte alls kan företas eller att det ställföreträdande beslutsfattandet övergår till någon tredje part, såsom en myndighet eller en läkare, eller att sam- tyckeskravet bortfaller (4 kap. 5 och 5 a §§ FB angående adoption). Utgångspunkter för en reglering Som framgår uppvisar redan gällande rätt ett stort antal besluts- konstellationer för fall då ställning skall tas för en person som helt saknar eller enbart har begränsad beslutskapacitet. Ytterligare alter- nativ får i och för sig övervägas, bl.a. därför att nya beslutssituationer aktualiseras genom utredningens förslag. Risken för missförstånd om vad som gäller i olika fall torde emellertid inte vara försumbar. Starka skäl måste därför kunna anföras till stöd för att utöka besluts- menyn ytterligare. 5Gode män och förvaltare enligt 5.1Gränsdragningen mellan godmans- och förvaltar- instituten, främst avseende ekonomiska ange- lägenheter Förslag: Den enskildes självbestämmanderätt inom ramen för ett godmanskap skall inte inskränkas. En rättshandling som en god man företar inom ramen för förordnandet men utan den enskildes sam- tycke skall anses bindande för den enskilde, om denne uppenbart har saknat förmåga att själv ta ställning eller att meddela sin mening. Rätten skall kunna besluta att inhämta läkarintyg som utvisar om och i vilken utsträckning den enskilde har förmåga i nämnda avseen- den. Tillämpningsområdet vidgas för regeln om presumerat samtycke i nuvarande 11 kap. 5 § andra stycket . Möjligheterna att anordna förvaltarskap i ekonomiska angelägen- heter skall finnas kvar men vidgas inte. Ett uttryckligt villkor för anordnande av förvaltarskap skall vara att ett sådant ställföreträdar- skap är påkallat för att hindra att den enskildes ekonomi utsätts för väsentliga risker eller att han eller hon utnyttjas ekonomiskt på ett otillbörligt sätt. Uppdragen för ställföreträdarna enligt 11 kap. bör avgränsas med hjälp av begreppen ekonomiska och personliga ange- lägenheter. Uppgifterna att bevaka den enskildes rätt och företräda denne i de angelägenheter som omfattas av uppdraget är att se som självklara inslag i respektive uppdrag. män och förvaltare enligt Åt dem som helt saknar eller enbart har nedsatt förmåga att hantera sina egna angelägenheter erbjuder stöd genom att det anordnas godmanskap eller förvaltarskap. förut- sätter egentligen att den hjälpbehövande saknar beslutskompetens i den bemärkelse som begreppet används här. Skillnaderna visar sig dels i fråga om förutsättningarna för användning, dels i fråga om rätts- verkningarna. Stöd genom god man kan sägas bygga på acceptans från huvudmannens sida, både vid igångsättandet och under genom- förandet. Utan att det klart framgår av lagtexten torde emellertid godmanskap kunna beslutas och fungera för den som saknar be- slutsförmåga, t.ex. som följd av demenssjukdom. Förvaltarskap, som ersatte omyndighetsförklaring, är en sista utväg och kan genomdri- vas mot den enskildes vilja. Av förarbetena framgår att institutet i huvudsak är tänkt för fall då den enskilde genom sin okontrollerade aktivitet undergräver sin ekonomi, t.ex. med ansvarslösa uttag från bankkonto, eller annars skadar sig själv. Godmanskap innebär i sig inte förlust för den enskilde av rättshandlingsförmågan men öppnar för självständiga beslut från den gode mannens sida i situationer då den enskilde saknar (faktisk) beslutskompetens. Så långt ett för- valtarskap sträcker sig utsläcker det tills vidare, och utan att någon bedömning görs visavi den konkreta rättshandlingen, den enskildes rättshandlingsförmåga. – I övriga nordiska länder använder man inte, som i vårt land, en särskild beteckning på representanten när huvudmannen genom domstolsbeslut fråntas den rättsliga handlings- förmågan. Enligt direktiven skall det utredas om reglerna för när förvaltarskap respektive godmanskap skall anordnas fungerar väl i praktiken och om det finns skäl att vidga möjligheten att anordna förvaltarskap. Det sägs att problem kan uppkomma i de situationer där någon är ur stånd att uttrycka sin mening eller där denna annars inte kan in- hämtas; frågan är om en god man då utgör ett tillfredsställande skydd för den enskilde. män och förvaltare enligt Som har framgått redan av avsnitt B 4.2 och som kommer att ut- vecklas i flera följande avsnitt föreslår utredningen på vissa områden särskilda regler varigenom nya kategorier av ställföreträdare introdu- ceras, bl.a. anhöriga (utan särskilt förordnande). På det ekonomiska området gäller det främst förslaget om fullmakter som den enskilde ställer ut med sikte på en kommande situation då han har förlorat sin beslutskompetens (framtidsfullmakter) och förslaget om direkt på lag grundad behörighet för anhöriga att sköta vardagsnära ekono- miska angelägenheter för en hjälpbehövande. Det är en förhoppning att denna utbyggnad av ställföreträdarregleringen skall reducera be- hovet att förordna gode män och förvaltare enligt och därmed också i någon mån de problem som tillämpningen av dessa institut kan ha gett upphov till. Reglerna i om god man och förvaltare skall emellertid, är tanken, alltjämt bilda stommen i regelverket om representanter för vuxna. I sin enkät till överförmyndarna har utredningen ställt frågan om det finns skäl att vidga möjligheterna att anordna förvaltarskap. En säker majoritet av dem som svarat har funnit att det inte finns så- dana skäl, medan en ganska betydande minoritet – med varierande argument – har haft motsatt ståndpunkt. Alternativa förslag har förts fram, bl.a. om möjlighet att inom ramen för ett godmanskap be- gränsa den enskildes handlingsmöjligheter, t.ex. genom spärr för bankuttag. Vidgade möjligheter till förvaltarskap? Förstärkning av god mans position? Om en person saknar förmågan att samtycka till rättshandlingar torde i anslutning till motivuttalanden i första hand väljas ett godmanskap, inte ett förvaltarskap. Bortsett från att lagtexten i 11 kap. 4 och 5 §§ FB beträffande den enskildes tillstånd inte är entydig, blir den situation som en god man då ställs inför ibland svår att hantera: när vågar han handla utan samtycke och kan han vänta sig att tredje man godtar en sådan rättshandling? Det skulle onekligen underlätta ställföreträdarens förvaltning, om dessa fall – åtminstone om de rör män och förvaltare enligt ekonomiska frågor – fördes över till förvaltarskap och ställföreträ- daren därmed kunde luta sig mot ett klart besked om beslutsbefo- genheten, ett besked som gäller tills vidare. En sådan ändring av rättsläget skulle emellertid stå dåligt sam- man med de riktlinjer för ställföreträdarregleringen som utredningen drog upp i avsnitt B 4.2 och som rekommenderar långtgående re- spekt för den enskildes autonomi. Från denna utgångspunkt borde förvaltarskapet, som det också torde vara tänkt, i första hand vara en resurs att stoppa rättshandlingar från den enskildes sida till skada för honom själv. Något sådant behov finns emellertid mestadels inte i det typfall som är för ögonen (jfr rättsfallet NJA 1978 s. 350). I stället är det angeläget att undvika ett beslut, nämligen om förval- tarskap, som av den enskilde och hans eller hennes omgivning ofta upplevs som förödmjukande och som i gränsfall kan komma att i onödan förta den enskildes handlingsfrihet. Utredningen ställer sig därför avvisande till tanken att vidga området för förvaltarskap. Från principiell synpunkt skulle det vara lättare att välja den danska konstruktion som har beskrivits i avsnitt B 4.3 punkt 3 och som för svensk del skulle innebära att en god man alltid skulle ha en själv- ständig befogenhet att handla på den enskildes vägnar, parallellt med den enskilde själv. Företrädarens möjlighet att agera effektivt för huvudmannen skulle alltså förenas med bevarad rättslig handlings- förmåga för den enskilde. En sådan konstruktion skulle emellertid öka risken för kollide- rande rättshandlingar från huvudmannens och hans företrädares sida. Farhågorna kan, mot bakgrund av de danska erfarenheterna, möjli- gen tyckas överdrivna men bör likväl inte negligeras. En kanske viktigare invändning är att den enskilde lätt ställs i skuggan av sin företrädare eller i varje fall upplever situationen så. Ordningen när- mar sig reellt sett ett förvaltarskap. Det kan också antas ofta bli svårt att övertyga en hjälpbehövande, men i de flesta fall beslutskompetent person om det önskvärda i att anlita en god man, som kan agera på egen hand utanför den enskildes kontroll, låt vara att den gode mannen skulle vara skyldig att samråda med sin huvudman. Kon- struktionen skulle sannolikt kräva att man avsöndrade en särskild kategori av godmanskap där samstämmighet förutsätts för giltiga beslut, så som också har gjorts i den danska lagen (institutet sam- værgemål). Härigenom skulle emellertid företrädesregleringen kom- pliceras ytterligare och nya gränsdragningsproblem uppstå. Utred- ningen anser sig inte böra föra fram den nu diskuterade lösningen. män och förvaltare enligt Inte heller finns det tillräcklig anledning att inom ramen för ett godmanskap införa en möjlighet att spärra den enskildes tillgång till bankmedel eller annan egendom. Beslutsmodellen skulle närmast svara mot den som angetts i avsnitt B 4.3 punkt 5. Som framhölls i det avsnittet bör nya beslutskonstruktioner undvikas. Finns allvar- liga farhågor för att en person förslösar tillgångar torde förutsätt- ningar finnas för att anordna förvaltarskap. Redan enligt gällande rätt kan ett förvaltarskap inskränkas till att gälla viss egendom eller angelägenhet eller egendom överstigande visst värde. Frågan blir då om det går att komma till rätta med vad som otvi- velaktigt är en svaghet i den nuvarande ordningen med en god man som företrädare för en huvudman som i större eller mindre ut- sträckning saknar samtyckesförmåga. Med detta avses att den gode mannen kan ha svårt att med tillräcklig effektivitet ta till vara sin huvudmans intressen därför att det för en motpart ter sig osäkert om beslutskompetens hos huvudmannen verkligen saknas, något som ju är en förutsättning för den gode mannens rätt att agera ensam. Till en början bör i lagtexten klargöras att en rättshandling som en god man företar på en enskilds vägnar utan dennes samtycke blir bindande inte bara när den enskilde saknar förmåga att ge uttryck för en mening utan även när han saknar förmåga att göra ett rättsligt bindande ställningstagande i den aktuella frågan. Detsamma bör gälla i fråga om förutsättningarna för att anordna godmanskap utan sam- tycke från den hjälpbehövande. I båda fallen bör det vara ett villkor att beslutsinkompetensen är uppenbar. Problemet med att behöva leda i bevis den enskildes mentala status av beslutsoförmåga mildras avsevärt genom regeln i nuvarande 11 kap. 5 § andra stycket FB som ställer upp en presumtion om att samtycke föreligger från den enskilde till en rättshandling av den gode mannen som sedvanligen företas för den dagliga hushållning- en. Denna regel får anses vara tillämplig, även om tredje man inte är säker på att den enskilde är beslutskapabel, och alltså innefatta också en presumtion för att så är fallet. Utredningen anser f.ö. att tillämpningsområdet för presumtionsregeln bör vidgas något och få samma omfattning som vissa andra besläktade bestämmelser. Här åsyftar utredningen den föreslagna 2 kap. 2 § lagen om framtidsfull- makter m.m. och om behörighet i vissa fall för anhöriga (LFA) men också 14 kap. 8 § . Frågan behandlas närmare i avsnitt B 7 (se särskilt avsnitt B 7.3.1). – Även den särskilda frågan om tredje mans goda tro rörande arten av en viss rättshandling diskuteras i det nämnda avsnittet. män och förvaltare enligt För att den gode mannen skall kunna agera på egen hand för sin huvudman förutsätts att denne saknar samtyckesförmåga med avse- ende på den konkreta och aktuella rättshandlingen. Inte desto mindre bör den gode mannen tämligen ofta kunna finna stöd för sin stånd- punkt i den utredning, främst genom läkarintyg, som skall före- bringas i ärende om godmanskap för en hjälpbehövande när sam- tycke till godmanskapet inte lämnas. Läkarintyget kan emellertid ha förlorat sin bevisverkan när frågan om den enskildes förmåga att samtycka till en rättshandling som den gode mannen önskar företa aktualiseras . Det kan också vara så att något intyg inte behövdes när godmanskap beslöts, därför att den enskilde samtyckte – och då kunde samtycka – till godmanskapet. I avsnitt B 8 lämnas en redogörelse för gode mäns och förvaltares möjligheter att representera huvudmannen i hälso- och sjukvårds- sammanhang. En slutsats som kan dras av denna är att en legal ställ- företrädare har begränsade möjligheter att få till stånd intygsgrun- dande undersökningar av sin huvudmans tillstånd. Redan det faktum att den enskilde betraktas som beslutsoförmögen föranleder att möj- ligheterna att företa en undersökning kraftigt begränsas, även om den enskilde till synes frivilligt kan tänkas följa med sin företrädare till undersökningen. För att möjliggöra utfärdande av intyg om statusen hos en per- sons rättsliga handlingsförmåga måste därför en ställföreträdare kunna få till stånd en undersökning på annat sätt. Detta förutsätts kunna ske genom att den gode mannen eller förvaltaren bereds till- fälle att utverka ett rättens beslut med denna innebörd. Även över- förmyndaren bör anförtros en sådan ansökningsrätt, då resultatet av en undersökning kan tänkas ha betydelse för omfattningen av ställföreträdarskapet. Förutsättningarna bör vara att den enskilde redan har ett godmanskap eller förvaltarskap anordnat. Givetvis måste den enskilde även ges tillfälle att yttra sig över en sådan begä- ran. Rätten måste i det enskilda fallet göra en bedömning av möjlig- heten för en ställföreträdare att på annat sätt få underlag för sitt självständiga rättshandlande för huvudmannens räkning, t.ex. i form av befintliga utlåtanden från läkare eller annan hälso- och sjuk- vårdspersonal, journaluppgifter eller utlåtanden från vårdinrättningar. – Frågor om fastställande av brist på beslutskompetens behandlas även i avsnitten B 6.2.4 och 7.3.2. I dansk, norsk och finländsk rätt anges (med vissa språkliga av- vikelser) som särskilda kriterier för beslut om att begränsa en per- sons rättshandlingsförmåga att åtgärden är nödvändig för att hindra män och förvaltare enligt att den enskildes ekonomi utsätts för väsentliga risker eller att den enskilde utnyttjas ekonomiskt på ett otillbörligt sätt. En komplette- ring av villkoren för att anordna förvaltarskap med dessa kriterier skulle enligt utredningen kunna bidra till en bättre förståelse av för- valtarskapets plats i systemet och därmed till en jämnare rättstillämp- ning. De tillkomna kriterierna utesluter inte att förvaltarskap kan an- ordnas i fall då en ställföreträdare har svårt för att få till stånd be- hövliga beslut för huvudmannens räkning utan att detta kan hän- föras till huvudmannens egen olämpliga aktivitet. Trots vad som förut har sagts kan det tänkas att den gode mannen tvingas till en besvärande passivitet när samtycke från den enskilde uteblir sam- tidigt som det framstår som tveksamt om denne i de konkreta fallen saknar beslutskompetens. Ett annat scenario är att den enskilde ofta växlar mellan perioder av relativ intellektuell klarhet och perioder av mental inkapacitet på ett sätt som gör det ytterst svårt för en god man att vinna förstående för att läget beträffande en viss rättshand- ling är sådant att han kan handla på egen hand för den enskildes räkning. Om i dessa fall den gode mannens overksamhet får på- tagligt negativa följder för den hjälpbehövandes ekonomi bör för- valtarskap tillgripas. I allmänhet bör dock godmanskap först prövas. Sammantaget anser utredningen att de olägenheter av nuvarande ordning som kan komma att kvarstå är så pass begränsade att de inte uppväger de inte minst principiella invändningar som kan resas mot förslag om att utvidga området för förvaltarskap eller att på annat sätt begränsa en hjälpbehövandes självbestämmanderätt. Som angetts i avsnitt A 6.3 bör uppgifterna att besluta om an- ordnande, omprövning och upphörande av godmanskap enligt nu- varande 11 kap. 4 § och förvaltarskap alltjämt ligga hos rätten. Dock föreslås att överförmyndaren interimistiskt skall få besluta om god- manskap enligt 11 kap. 2 § FB (nuvarande 11 kap. 4 § FB). Indelning i ekonomiska och personliga angelägenheter I detta avsnitt har ramarna för uppdrag som god man för hjälpbe- hövande och för förvaltare beskrivits med hänvisning till termerna ekonomiska respektive personliga angelägenheter. Denna områdes- indelning bör enligt utredningens mening ersätta den nuvarande, som skiljer mellan uppgifterna att bevaka den enskildes rätt, att för- valta hans egendom och att sörja för hans person. män och förvaltare enligt sering kan kritiseras på flera punkter. Den tycks inte täcka alla uppgifter som kan aktualiseras på det ekonomiska planet, t.ex. av- talsslut. Att bevaka den enskildes rätt kan hävdas vara ett inslag i de två andra uppgiftsslagen. Och uppgiften att sörja för någons person har, låt vara med tvivelaktigt fog, ibland uppfattats så att represen- tanten har att dra direkt försorg även om den mera dagliga skötseln av sin huvudman. (En närmare strukturering av gode mäns upp- gifter i angelägenheter av sådant slag görs i avsnitt B 5.3.) Den nu föreslagna kategoriindelningen ger under alla omständigheter under- lag för ett annat betraktelsesätt. Denna är också den som tillämpas i våra grannländers lagstiftning. Givetvis kan även en indelning i personliga och ekonomiska frågor i vissa fall bli problematisk. Somliga angelägenheter har otvi- velaktigt inslag åt båda hållen, vilket kräver särskild uppmärksam- het; frågan hur man skall se på spörsmål om sociala förmåner venti- leras i nästa avsnitt. Det är emellertid att märka att användningen av termerna ekonomiska och personliga angelägenheter är en grov- uppdelning och att en konkretisering av uppdraget med anpassning till de individuella behoven är önskvärd och bör rekommenderas i 11 kap. FB i fråga om förordnande såväl av god man som av förval- tare. I lagtexten bör också klargöras att uppgifterna att bevaka den enskildes rätt och att företräda honom är självklara inslag i ett upp- drag, vare sig det är inriktat på ekonomiska eller personliga frågor. 5.2Företrädare i personliga angelägenheter Förslag: Regleringen av ställföreträdande beslutsfattande för vuxna i personliga angelägenheter skall i princip vara heltäckande. Regler- na i skall anpassas efter denna målsättning. Frågor om att erhålla sociala förmåner från det allmänna skall som utgångspunkt anses höra till ett uppdrag att ha hand om den enskildes personliga angelägenheter. För att en god man med behörighet i per- sonliga angelägenheter skall kunna representera en hjälpbehövande inom hälso- och sjukvård skall detta anges särskilt i förordnandet. En god man skall aldrig kunna företräda den enskilde i vissa andra frågor av utpräglat personlig karaktär eller medge åtgärder som innebär tvång eller frihetsberövande av huvudmannen. För en och samma person skall kunna anordnas både godman- skap och förvaltarskap. Förvaltarskap skall inte kunna avse person- män och förvaltare enligt Frågor om rätt att erhålla sociala förmåner av ekonomisk natur skall dock kunna höra till ett förvaltarförordnande. Under avsnitt B 5.1 har frågan om ställföreträdare för vuxna med hjälpbehov behandlats med huvudsaklig inriktning på skötseln av ekonomiska angelägenheter. Turen har kommit till behovet av stöd i personliga angelägenheter. Övervägandena faller emellertid så till vida tillbaka på framställningen i det föregående som kon- struktionerna av reglerna för behörighet vid godmanskap respek- tive förvaltarskap förutsätts vara de som angavs där. Detta betyder alltså att godmanskap för hjälpbehövande i sig inte avskär huvud- mannens rättshandlingsförmåga, att den gode mannen behöver sam- tycke för att företa en rättshandling på huvudmannens vägnar utom då denne saknar beslutskompetens, att förvaltarskap i princip ger förvaltaren ensam beslutanderätt för huvudmannen och att behörig- hetsstatus inom området för förvaltarskapet består tills vidare, utan bedömning i det konkreta fallet I utredningens direktiv konstateras att god mans och förvaltares behörighet inte är heltäckande i förhållande till de situationer som kan uppstå, främst i personliga angelägenheter. Bristerna har visat sig särkilt märkbara när det gäller ärenden om hälso- och sjukvård och forskning på person. För del relevanta internationella dokument förutsätter nationella regler om företrädarskap inom dessa områden.