sou · GSB33d3 · 2005-01-01 00:00:00 — Det förefaller som om den tjänsteman hos nämnden som svarar för utredningen enligt 7 § LVM som regel även fullgör de uppgifter som en kontaktman skall ha. När jag i samband med mina inspektioner erinrat om att nämnden enligt 8 § LVM skall utse en kontaktman har jag ibland mötts av viss oförståelse från socialförvaltningarnas sida. Företrädarna för förvalt- ningarna har anfört att de uppgifter som en kontaktman skall utföra i praktiken handhas av den som svarar för utredningen angående vård enligt LVM. Frågan om utseende av kontaktman har därför kommit att begränsas till en fråga om hur den blankett som används för dokumentation av beslutet att inleda en utredning bör utformas. fick jag frågan om lagens krav att utse kontaktman är uppfyllt om socialförvaltningen i den blankett, som används för att dokumentera beslutet att inleda utredning enligt 7 § LVM, anger att utredaren av LVM-frågan är kontaktman enligt 8 § LVM. I praktiken synes kontaktmannens uppgifter utföras även om någon kontaktman formellt inte har utsetts. Man kan därför fråga sig om det behövs en särskild bestämmelse som anger hur förvaltningen skall verka för att hålla kontakten med missbrukaren. Om det finns behov av en bestämmelse om kontaktman är det mycket som talar för att den utformas så att det tydligare framgår att de uppgifter som kontakt- mannen skall ha skiljer sig från utredarens och att utredaren inte slentrianmässigt skall utses till kontaktman. I avsnitt 16.7 redovisas mina överväganden och förslag när det gäl- ler frågan om kontaktmannaskap enligt 8 § LVM. 8Kvarhållningsrätt på sjukhus i samband med LVM-vård Enligt 24 § första stycket LVM skall tvångsvård inledas på sjukhus om förutsättningar för sjukhusvård är uppfyllda och det anses lämpligt med hänsyn till den planerade vården i övrigt. Det kan här röra sig om klienter som blivit omhändertagna med stöd av 13 § LVM och som kan vara i behov av en akut sjukhusvård, framför allt avgiftning vilket dock inte är en korrekt benämning för den insats som det här är frågan (detta utvecklas närmare i kapitel 11). Det kan också gälla klienter som efter en länsrättsdom om beredande av vård enligt 4 § är i behov av sjukhusvård av samma anledning. svarar för verkställigheten med stöd av 12 § första stycket LVM. För att klara av uppgiften kan man begära polishandräckning för att transportera klienten till sjukhus (45 § första stycket 2). Behov av sjukhusvård kan naturligtvis också uppkomma under själva vårdtiden på LVM-hem, och klienten skall då beredas till- fälle till sådan vård (24 § andra stycket LVM). I propositionen 1981/82:8 ställde sig regeringen bakom Socialbe- redningens förslag att LVM-vården skulle inledas på sjukhus, men ansåg till skillnad från beredningen att detta inte skulle vara ett oavvisligt krav som enbart länsrätten hade befogenhet att medge undantag från. Mot beredningens förslag hade åtskilliga remissin- stanser opponerat sig, eftersom en sådan ordning skulle innebära en förändring av överläkarens exklusiva intagningsrätt.1 I den slutgil- tiga utformningen av lagbestämmelsen LVM (12 §) var inledande sjukhusvård att se som huvudregeln om det anses lämp- 1 Överläkares intagningsrätt reglerades i dåvarande 24 § sjukvårdslagen (1962:242). Kvarhållningsrätt på sjukhus i samband med LVM-vård ligt med hänsyn till den planerade vården i övrigt. Betoningen på inledande sjukhusvård hängde samman med bedömningen att när sådan vård är aktuell finns ofta ett behov av avgiftning; den som vårdas med stöd av LVM och är i behov av vård på sjukhus måste självfallet beredas sådan vård, klargjorde (bet. SoU 1981/82:22, s. 19). lag innebar att LVM-vård kunde inledas med frivillig vård på sjukhus utan kvarhållningsrätt. för LVM:s ikraftträdande var sjukvårdslagen (1962:242) alltjämt gällande rätt. trädde hälso- och sjukvårdslagen (1982:763) i dess ställe. I HSL poängteras att all vård och behandling skall base- ras på frivillighet, rättssäkerhet, trygghet samt bygga på respekt för patientens självbestämmande (2 a §). Vården skall så långt det är möjligt utformas och genomföras i samråd med patienten och denne skall också upplysas om sitt hälsotillstånd och vilka behand- lingsmetoder som finns att tillgå. Bakgrunden till bestämmelsen om att LVM-vård kunde – och kan fortfarande – inledas på sjukhus var att klienten vid omhän- dertagandet ofta bedömdes vara i dålig fysisk och psykisk kondi- tion till följd av omfattande missbruk som pågått , och inte sällan är i behov av avgiftning. För att avgift- ningen skall kunna genomföras framgångsrikt krävs det därför att missbrukaren förmås att stanna kvar på en vårdinstitution och att han får medicinsk hjälp att lindra obe- hagliga symptom. Risken för komplikationer bedömdes minska om medicinsk behandling sätts in (prop. 1981/82:8 s. 85). Departe- mentschefen konkluderade att det torde som regel vara ställt utom tvivel att behov av avgiftning oftast motiverar vård under betryg- gande medicinsk övervakning och att de bästa resurserna för detta finns på sjukhus (s. 85–86). I (dåvarande) all- männa råd om LVM (1982:6) underströks att lagbestämmelsen innebar ett ansvar för att den enskilde skulle beredas vård och vid behov föras till sjukhus, men däremot inget ansvar för att vederbö- rande faktiskt skulle få vård. Att vård inte kommer till stånd kan bero på att ansvarig läkare gör bedömningen att det inte finns något medicinskt behov av vård, men det kan också bero på andra fakto- rer vilka närmare kommer att belysas nedan. Som 12 § var utformad vid LVM:s ikraftträdande framgick det inte av lagtexten vem som skulle ta ställning till behovet av inle- dande sjukhusvård när det förelåg en länsrättsdom om beredande av vård. Av lagens förarbeten framgick att LVM-hemmet, efter sam- Kvarhållningsrätt på sjukhus i samband med LVM-vård råd med läkare, skulle ta ställning till om vården skulle inledas på sjukhus. Ifråga om beslut om omhändertagande enligt 8 § var det däremot klart angivet i lagen att det var socialnämnden som skulle föranstalta om sådan [sjukhus]vård. Beslutsordningen i förstnämnda fallen var omständlig och något besynnerlig, efter- som det trots allt var socialnämnden som skulle verkställa läns- rättsdomen om tvångsvård. En naturlig del av verkställigheten vore då, framhöll Socialberedningen, att också ta ställning till om klien- ten var i behov av inledande sjukhusvård innan vederbörande överfördes till LVM-hemmet. Socialberedningens synpunkter ledde fram till en lagändring (SFS 1984:366), som trädde i kraft . Som 12 § LVM var utformad hade hälso- och sjukvården – med vissa undantag som kommer att beröras nedan – inga möjligheter att hålla kvar en patienten som efter det att vården hade inletts ville avvika från sjukhuset.2 I socialutskottets yttrande över regeringens lagförslag betonades också att rätten till sjukhusvård var att betrak- ta som ett erbjudande, inte som ett tvång; LVM rubbar således inte principen att sjukvården skall respektera den enskildes rätt att bestämma över sin kroppsliga integritet (SoU 1981/82:22). Departementschefen var medveten om problemet med att kli- enten skulle kunna avvika från sjukhuset: Om det kan antas föreligga en uppenbar risk att missbrukaren avviker från sjukhuset eller på annat sätt använder sjukhustiden för att även- tyra den vård, som man har beslutat att han måste underkasta sig enligt LVM, så får man överväga att avstå från den inledande sjukhusvården. 1981/82:8 s. 86) Departementschefens uttalande i förarbetena blottlade bristerna i lagen års LVM ens hade trätt i kraft. I Socialsty- relsens dåvarande allmänna råd (1982:6) klargjordes också att om en patient som vårdats med stöd av HSL avvikit, kunde patienten inte föras tillbaka till sjukhuset med tvång. Däremot var det möjligt för socialnämnden och LVM-hemmet att begära polishandräckning för att föra klienten till den LVM-institution där han eller hon skulle vårdas. 2 Socialberedningen framhåller i sin utvärdering att vissa ansåg att ett kortare rådrum borde tillåtas för att ge personalen möjlighet att ringa den som har ansvar för patienten (1983:16 s. 42). Kvarhållningsrätt på sjukhus i samband med LVM-vård 8.3Införandet av bestämmelse om kvarhållningsrätt Socialberedningen hade bland annat till uppgift, som framgår ovan, att analysera tillämpningen av LVM under en första inledande period som omfattade mindre än . Beredningen kunde kon- statera att bristen på kvarhållningsrätt under en inledande sjukhus- vård var en av de mest omdebatterade frågorna. Beredningen redo- gjorde ingående för den kritik som riktats mot LVM i detta avse- ende. Det har från flera håll sagts oss att det har varit farhågor för att missbrukarna skall avvika från sjukhuset som har medverkat till att de inte i större utsträckning har fått inledande sjukhusvård enligt LVM (Ds S 1983:16 s. 81). Socialberedningen ansåg att en del av dessa farhågor var något överdrivna eftersom flertalet intagna () placerades på öppna LVM-hem utan tillgång till låsbar avdelning. Eftersom risken att avvika bedömdes vara större under vårdens första dagar, ansågs det dock finnas skäl att se allvarligt på de uppgifter som givits om att risken för att den omhändertagne avviker varit en återhållande faktor när det gällt att bereda de LVM-omhändertagna inledande vård på sjukhus (Ds S 1983:16 s. 82). Socialberedningen förde en längre diskussion om utformningen av en kvarhållningsrätt. Bland annat övervägdes en kvarhållningsrätt vid psykiatrisk klinik från det att den inledande sjukhusvården påbörjades,3 men beredningen valde att avvakta med att lägga fram ett förslag eftersom man också hade i uppdrag att göra en översyn av den psykiatriska tvångsvården, och ansåg att frågan borde bedömas utifrån en helhetssyn. I Socialberedningens slutbetänkande Missbrukarna Tvånget (SOU 1987:22) återkom beredningen till frågan om kvar- hållningsrätt. Man redogjorde för en undersökning som bland an- nat visade att av de klienter som blev föremål för LVM- vård var det som hade inlett den med sjukhusvård och i omkring hälften av dessa fall var sjukhusvården en del av LVM- vården. En slutsats var att inledande sjukhusvård hade förekommit i mindre utsträckning än vad som förväntades vid lagens tillkomst. Socialberedningen konstaterade, att förekomsten av sjukhusbaserad avgiftning under LVM-vårdens inledningsskede varierade påtagligt mellan olika orter och landsting och diskuterade olika tänkbara skäl till att sjukhusvård inte användes mer 3 Beredningen framhöll att tvångsmedicinering liksom inte skulle få förekomma i en sådan situation, eftersom vården var frivillig. Kvarhållningsrätt på sjukhus i samband med LVM-vård 1.Behovet av sjukhusvård är inte så stort som man trodde i sam- band med LVM:s tillkomst. Beredningen ansåg att detta anta- gande motsades av dess egen undersökning, vilken visade att 16 av 26 LVM-hem i vissa fall såg sig tvingade att ta emot klienter som bedömdes vara i behov av sjukhusvård, men som inte erhållit sådan före intagningen på institutionen. 2.Inom nykterhetsvården har man traditionellt accepterat att avgift- ning sker utanför sjukhus. Socialberedningens egna undersök- ningar visade dock att som gått sedan socialtjänst- reformen hade antalet sjukhusvårdade missbrukare ökat totalt sett, varför den tidigare traditionella attityden höll på att för- ändras. 3.Missbrukarna är inte välkomna på sjukhusen. Socialberedningen kunde inte finna något generellt stöd för denna uppfattning. 4.Man befarar att missbrukaren skall avvika från sjukhuset. Social- beredningen ansåg att denna uppfattning fick stöd från företrä- dare för både sjukvården och LVM-hemmen. Även denna uppfattning stöds av beredningens samtal med de alkoholklini- ker som har en utbyggd inledande sjukhusvård. På de klini- kerna tillämpar man ett icke författningsenligt system med kvar- hållning till dess polisen kommer. Detta system anses utgöra en förutsättning för att klinikerna skall kunna ta emot missbru- kare utan någon större urskiljning, noterade (SOU 1987:22 s. 323). Socialberedningen ansåg från en principiell utgångspunkt att det var betydelsefullt att den som av samhället berövats sin frihet all- tid erbjuds bästa möjliga sjukvård. Detta gäller i särskilt hög grad den som berövats friheten av det skälet att det föreligger en kvalifi- cerad fara för hans hälsa (ibid. s. 323). För att möjliggöra bästa möjliga sjukvård var det beredningens uppfattning att det var nöd- vändigt att minimera risken för oönskade drop-outs från sjukhuset. Men beredningen var inte beredd att förorda att det skulle åstadkommas till priset av att man övergav de grundläggande principerna om frivillighet: Önskemålet att förhindra att en miss- brukare avviker från beslutad LVM-vård är inte tillräckligt för att frångå grundprincipen (ibid. s. 324). En behandlingsinsats mot den enskildes vilja inom ramen för sjukhusvården var därför utesluten. var det väsentligt, framhöll beredningen, att det skapades garantier för att den beslutade LVM-vården skulle kunna verkstäl- las. För att förena dessa två intressen gällde det att dels upprätthålla Kvarhållningsrätt på sjukhus i samband med LVM-vård principen om vårdens frivillighet och att den som önskade lämna sjukhuset också skulle få göra det, dels att det fanns ett regelsystem som garanterade att missbrukaren i sistnämnda fall överfördes till LVM-hemmet via polishandräckning. Denna upp- fattning delades av departementschefen, som ansåg att det fanns starka skäl för att hindra en LVM-patient från att avvika: För det första är det självklart att den som efter domstolsprövning an- setts behöva LVM-vård också måste få sådan vård. Avvikningarna från sjukhusen har för det andra fått den olyckliga konsekvensen att LVM- patienterna erhållit sjukhusvård i alltför liten utsträckning. 1987/88:147 s. 83) Utifrån sitt principiella resonemang föreslog Socialberedningen att det i LVM infördes en skyldighet [vår kursivering] för den som ansvarar för sjukvården att underrätta föreståndaren för LVM- hemmet eller socialnämnden om patienten vill lämna sjukhuset (SOU 1987:22 s. 324). Den som tagit emot underrättelsen skall därefter ordna transport av missbrukaren till LVM-hemmet antingen genom någon representant för hemmet eller socialnämnden eller genom polisens för- sorg. Medan man väntar på transport skall patienten få hindras att lämna sjukhuset. Det ligger i sakens natur att det också görs en be- dömning om LSPV är tillämplig eller om det föreligger en sådan nöd- situation att patienten måste ha vård. (Ibid. s. 324-5) Socialberedningens förslag till utformning av lagbestämmelse om inledande sjukhusvård, kvarhållning m.m. utgjorde en del av dess totala översyn av tillämpningen av LVM . Beredningens slutbetänkande låg till grund för regeringens proposition (1987/88:147) om den nu gällande LVM. Regeringens förslag anslöt sig till beredningens med ett undantag: regeringen förordade att inte enbart socialnämnden utan också överläkaren skulle medges rätt att begära polishandräckning för att återföra kli- ent som vill avvika eller har avvikit till LVM-hem. Frågan om inledande sjukhusvård inom ramen för LVM-vården samt sjukvårdens rätt att hålla kvar en patient till dess man har hunnit rekvirera polishandräckning regleras i nu gällande 24 § LVM. Av förarbetena framgår att kvarhållningsrätten bör gälla under kortast möjliga tid (prop 1987/88:147 s. 103 Kvarhållningsrätt på sjukhus i samband med LVM-vård 8.4Vissa frågeställningar om underrättelseskyldighet och kvarhållningsrätt 8.4.1Innebörd och omfattning av får besluta att missbrukaren skall hindras att lämna sjukhuset I 24 § tredje stycket LVM sägs att verksamhetschefen4 får besluta att missbrukaren skall hindras att lämna sjukhuset som behövs för att säkerställa att missbrukaren kan föras över till ett LVM-hem. I propositionen beskrivs detta som en begränsad kvarhållningsrätt. Skrivningen får besluta har emellertid medfört skiftande tillämpning inom hälso- och sjukvården: somliga anser att uttrycket innebär en rätt för verksamhetschefen att använda sig av kvarhållningsrätten men däremot inte en skyldighet att vidta en sådan åtgärd (se även JO 1990/91 s. 218). Enligt ger formuleringen får besluta i 24 § tredje stycket LVM verksamhetschefen ett stort utrymme att själv besluta att kvarhålla patienten till dess polisen infinner sig för att återföra personen till LVM-hemmet. Vare sig lagens förarbeten eller lagtextens utformning kan sägas ge stöd för uppfattningen att verksamhetschefen är skyldig att i alla lägen kvarhålla patienten, vil- ket för övrigt även (1994) påpekar i sin avhandling. Denna uppfattning understöds dessutom av Riksåklagarens remissyttrande över Socialberedningens betänkande. RÅ ansåg att beredningens förslag om kvarhållningsrätt var förenat med vissa svagheter, där- ibland att bestämmelsen var fakultativ vilket enligt RÅ kunde leda till att tillämpningen av bestämmelsen kunde bli olika vid skilda hälso- och sjukvårdsinrättningar.5 Utvecklingen därefter får sägas ha besannat RÅ:s farhågor. egen undersökning har bekräftat den vitt skilda tillämpningen av 24 § tredje stycket LVM vid olika sjukhusinrätt- ningar i olika landsting. Sekretariatet har genomfört fokusgrupp- sintervjuer med företrädare för beroendevården i tre landsting. Vid ett av dessa framgick att sjukhuspersonalen öppnade dörren om någon började bli hotfull och ville ge sig av från avdelningen. En i personalgruppen uttryckte också tveksamhet att behöva bli invol- verad för att försöka hålla kvar patienten: 4I nya LVM som trädde i kraft var benämningen överläkare för att sedermera ändras till chefsöverläkare. Fr.o.m. är benämningen verk- samhetschef (1996:797). 5RÅ:s yttrande refereras i sammanställning av remissyttranden, vilken ut- gör bilaga 3 i prop. 1987/88: 174. Kvarhållningsrätt på sjukhus i samband med LVM-vård Ip-1: Man måste ju förstå hur traumatiskt det är egentligen att bli fri- hetsberövad på det här sättet. Visst, vi kan lagarna och det här, men vi är trots allt sjukvårdspersonal. Vi är ju fostrade till att hjälpa och lindra och bota. Och visst är vi vana vid LPT och att begränsa patienten, men inte vara myndighet och fångvaktare på något sätt. I ett annat landstingsområde intar personalen inom beroendevår- den en mer förhandlande och uppehållande strategi om patienten vill ge sig av och är också mån om att patienten inte avviker: Intervjuare: Hur går ni tillväga? Ip-2: Är det så att patienten säger att vill jag skriva ut mig, så för- söker man naturligtvis på frivillig väg att tala om att du har det här på dig och du kan inte skriva ut dig. /---/ Och måste vi släppa patienten på grund av att han är hotfull så ringer vi polisen och säger att nu är den här patienten släppt, men han har en § 13 på sig. Men det är yt- terst, ytterst sällan det händer [att patienten vill avvika]. För den som är här på ett akut-LVM [13 §] talar man om att när du släpps ut här- ifrån så ringer vi polisen. Då sansar man sig oftast. Att sitta i häktet är inte så kul. I det tredje som har besökt hade landstingsområdets psykiatrer i samband med att LVM trädde ikraft beslutat sig för att inte utnyttja kvarhållningsrätten, vilket föranledde en granskning av JO (JO 1990/91 s. 218). Perso- nalgruppen återger hur tillämpningen såg ut och hur den ser ut i detta landsting: Ip-3: För vi kan inte hålla någon på ett LVM. Här inne på sjukhuset är det ju hälso- och sjukvårdslagen som gäller, så vill patienten gå härifrån då måste vi får ju naturligtvis ringa socialtjänst och polis, men alltså vi kan ju inte hindra dom från att gå ut härifrån. Ip-4: Förut fungerade den inte alls för då hade psykiatrerna i lands- tinget tagit ett gemensamt beslut att dom inte vill göra det [använda sig av kvarhållningsrätten]. Det var när vi hade vår gamla beroende- doktor här. Hon använde aldrig det för hon tyckte att det var social- tjänstens bord. Intervjuare: Men har ju redan fattat beslutet om ome- delbart omhändertagande Ip-4: Ja, men hon kunde som verksamhetschef hålla patienten vissa timmar, men det gjorde inte psykiatrikerna i X-stad. Man hade tagit ett gemensamt beslut i att man inte höll kvar patienten. Dom tyckte inte att det skulle ligga på utan det var som skulle se till att Intervjuare: Men om patienten sade Nej, nu drar jag Ip-4: Då var det bara att öppna dörren och låta dom gå. Kvarhållningsrätt på sjukhus i samband med LVM-vård 8.4.2Kvarhållningsrätten i förhållande till Madrid- respektive Hawaiideklarationerna Av yttrande till JO (JO 1990/91 s. 218) framgår att cheferna vid vissa psykiatriska kliniker inom ovannämnda lands- tingsområde var oklara över hur 24 § LVM skulle tolkas, som de i vissa fall var avvisande till att tillämpa kvarhållningsrätten av andra skäl än rent medicinska. Läkarna ansåg att patienten hade rätt att lämna sjukhuset med stöd av såväl HSL som Hawaiidekla- rationen. framförde för egen del följande i sitt ytt- rande till JO: Hawaiideklarationen tar sikte på politisk repression. Som torde framgå av vad som sagts i det föregående är enligt uppfattning ett åberopande av Hawaiideklarationen inadekvat i förhållande till för- utsättningarna för det aktuella rättsläget. (JO 1990/91 s. 218) (1994) berör i sin avhandling frågan där en äkta diskre- pans föreligger mellan en medicinsk-etisk norm och en rättslig, innebärande att exempelvis läkarkåren i en viss fråga verkligen företräder en annan uppfattning än befolkningen i övrigt (s. 79). Som exempel nämner hon kvarhållningsrätten i 24 § tredje stycket LVM. Hon refererar till att denna regel av vissa ansetts strida mot Hawaiideklarationens yrkesetiska normer, men framhåller att denna uppfattning inte delas av JO. Icke desto mindre medför bestämmelsen naturligtvis att de sociala myndig- heterna kan komma att ställa vissa krav i detta hänseende på läka- ren, anser . Utifrån innebörden av både Hawaiideklarationen och den antagna Madriddeklarationen finns det skäl att klargöra – i likhet med vad gjorde i ovannämnda yttrande till JO – att kvarhållningsrätten som den kommer till uttryck i 24 § LVM inte står i strid med dessa två deklarationer. uppfat- tar att den kritik som riktades mot kvarhåll- ningsrätten förmodligen baserades på förhastade slutsatser om den temporära kvarhållningsrättens innebörd och syfte. Snarare är pro- blemet att kvarhållningsrätten har gjorts fakultativ. Vid en bedömning av lagregeln om kvarhållningsrätt i förhål- lande till Madriddeklarationen är framför allt punkt 4 i nämnda de- klaration av intresse: Kvarhållningsrätt på sjukhus i samband med LVM-vård Ingen behandling får ges mot patientens vilja, med mindre utebliven behandling skulle utsätta patientens och/eller närståendes liv för fara. Behandlingen måste alltid vara i patientens bästa intresse. som patienten aktivt hålls kvar och hindras lämna avdelningen får ingen behandlingsinsats eller -åtgärd ske mot pati- entens uttryckliga vilja, exempelvis i form av tvångsmedicinering. Detta framgår tydligt av förarbetena till nuvarande LVM, och utta- landen av departementschefen i propositionen 1987/88:147 med denna innebörd har refererats ovan under detta avsnitt. Av speci- almotiveringen till lagen framgår dessutom att den kvarhållnings- rätt som införs bör gälla under kortast möjliga tid. Det förutsätts att alla berörda ser till att transporten från sjukhuset sker skynd- samt (prop. 1987/88:147 s. 103). 8.4.3Nödvärnsrätt och nödbestämmelsen enligt BrB Även om kvarhållning skall vara kortast möjliga tid kan det under denna begränsade tid inträffa att patientens psykiska tillstånd för- värras vilket motiverar tvångsvård med stöd av LPT, exempelvis vid delirium tremens och amfetaminpsykos, vilka båda är exempel på en allvarlig psykisk störning.6 Om beslut om LPT fattas bortfaller naturligtvis vårdbehovet enligt LVM som patienten i stället vårdas med stöd av LPT. Men även om LPT inte är tillämplig kan patienten naturligtvis ändå uppträda hotfullt och utagerande mot både personal och medpatienter. Frågan uppkommer då inom vilka gränser personalen kan agera.