sou · GSB387 · 2005-01-01 00:00:00 — Det kan därför inte finnas hinder för att särskilt förordna om ett undantag från reglerna om krav på förarutbildning för de värnpliktiga. På detta sätt kan värnpliktsutbildningen fortsätta att genomföras på det sätt som skett även om undantaget för försvaret tas bort. som är föreskrivande myndighet avseende denna fråga, ges i bemyndigande möjlighet att göra de undantag från krav på ADR-intyg som krävs för att värnpliktsutbildningen skall kunna genomföras på det sätt som skett. Som utredningen ovan kommit fram till skall således Försvars- makten och transporter enligt förslaget i princip omfattas av reglerna om transport av farligt gods. Dagens lagstiftning ställer inte krav på att Försvarsmakten eller skall ha säkerhetsrådgivare när myndigheten avsänder farligt gods eller transporterar farligt gods under ledning av militärt befäl eller annan person som förordnats av myndigheten. Något skäl till att behålla undantaget från kravet på säkerhets- rådgivare för Försvarsmakten och finns inte enligt det förslag utredningen här lägger fram. finns det personer inom Försvarsmakten som har de uppgifter som åvilar en säkerhetsrådgivare. Försvarsmakten och behöver enligt ut- redningens uppfattning rimlig tid för att övergå till att fullt ut tillämpa lagen och förordningen om transport av farligt gods samt de föreskrifter som meddelas med stöd av dessa författningar. Dessutom krävs att utfärdar föreskrifter för Försvarsmaktens och transporter vilket också gör att en övergångstid är nödvändig. För civila transporter innebär den nya lagen och förordningen inte några större för- ändringar. Utredningen föreslår därför att de nya bestämmelserna för Försvarsmakten och skall träda i kraft senare än lagen i övrigt. Övergångstiden kan lämpligen utsträckas . Övergångstiden när det gäller kraven på Försvars- maktens fordon bör dock, mot bakgrund av vad som sagts ovan i avsnitt 5.4.6 bestämmas till som överensstämmer med den övergångstid som gäller enligt bilagorna till ADR, dvs. 5.5Uppsummering av förändringen av regleringen av försvarets transporter Den stora skillnaden mellan dagens lagstiftning och vad som enligt utredningens förslag nu skall gälla för de militära transporterna är att det generella undantaget i förordningen om transport av farligt gods för landtransporter med brandfarliga och explosiva varor skall avskaffas. Den övervägande delen av de militära transporterna av farligt gods sker på land. Det undantag utredningen ändå föreslår rör endast en mindre mängd av det farliga gods som transporteras av Försvarsmakten och . Det finns inte någon statistik på området men enligt vad utredningen inhämtat kan det nu framlagda förslaget innebära en ökning av de transporter som kommer att omfattas från endast en mycket liten del till den allt övervägande delen. Utredningens överväganden: Utredningen har övervägt behovet av säkerhetsrådgivare i verksamheter som bedriver transport av farligt gods med luft- och sjöfartyg. De regler om säkerhet vid transport av farligt gods som finns i och Luftfarts- verkets författningssamlingar skiljer sig i flera hänseenden från reglerna om säkerhetsrådgivare. Dessa skillnader är av sådan karaktär att utredningen gör bedömningen att kravet på säkerhets- rådgivare för sjö- och lufttransporter inte nu bör tas bort. 6.1.1Behov av ökad säkerhet vid transporter av farligt gods Med hänsyn till att både nationella och internationella transporter av farligt gods har ökat avsevärt har också risken för olyckor ökat. Vissa av dessa olyckor kan vara förorsakade av bristande kunskaper om de risker som är förenade med transporter av farligt gods. Med anledning härav antog rådet ett direktiv /35/EG om utnämning av och kompetens hos säkerhetsrådgivare för transport av farligt gods på väg, järnväg eller inre vattenvägar, det s.k. säkerhetsrådgivardirektivet. Säkerhetsrådgivardirektivet kräver att de som transporterar, lossar och lastar farligt gods skall utse en särskild person som skall vara rådgivare när det gäller sådana transporter. Syftet är att öka säkerheten vid transporter av farligt gods. Detta skall ske genom att de företag som utför transporter av farligt gods på väg, järnväg eller inre vattenvägar eller som utför lastning och lossning i sam- band med sådana transporter, skall ha en säkerhetsrådgivare. Kravet på säkerhetsrådgivare skall säkerställa att det hos de berörda företagen finns en godtagbar nivå av kompetens avseende transporter av farligt gods. Säkerhetsrådgivarens främsta uppgift är att under företagsledningens ansvar se till att företagen följer bestämmelserna för att förebygga de risker som är förenade med sådana transporter. 6.1.2I vilka fall krävs säkerhetsrådgivare Såsom framgår av direktivets rubrik omfattas inte alla transportslag av kravet på säkerhetsrådgivare. Det är endast vägtransporter, järn- vägstransporter och transporter på de inre vattenvägarna som om- fattas. Sjö- och lufttransporter omfattas således inte av kravet på säkerhetsrådgivare. I säkerhetsrådgivardirektivet anges att varje företag som i sin verksamhet utför transporter av farligt gods på väg, järnväg och på inre vattenvägar eller lastning och lossning i samband med sådana transporter skall ha säkerhetsrådgivare. Säkerhetsrådgivardirektivet har således inte samma omfattning som RID- och ADR-direktiven när det gäller vem som omfattas av reglerna. Enligt RID- och ADR-direktiven omfattas även den som lämnar farligt gods för transport, i den fortsatta framställningen benämnd avlämnare, av reglerna om transport av farligt gods. Den som således endast är avlämnare av farligt gods och som inte på något sätt deltar i transporten, lastningen eller lossningen av det farliga godset behöver inte ha säkerhetsrådgivare enligt direktivet. I säkerhetsrådgivardirektivet finns bestämmelser om vilka upp- gifter som åvilar den som är utsedd till säkerhetsrådgivare. Vidare framgår på vilket sätt en säkerhetsrådgivare skall utses och vilka krav på utbildning som ställs. Dessutom anges hur utbildningsintyg skall utfärdas och hur länge ett sådant intyg gäller. Av direktivet följer också en skyldighet för säkerhetsrådgivaren att rapportera olyckshändelser till uppdragsgivaren. Med begreppet företag i direktivet avses inte endast bolag utan varje juridisk eller fysisk person, myndighet eller grupp av personer som med eller utan vinstsyfte transporterar, lastar eller lossar farligt gods. Definitionen av farligt gods i direktivet hänvisar till bilaga A till ADR-direktivet. Till säkerhetsrådgivardirektivet är fogat tre bilagor som detaljerat redogör för säkerhetsrådgivarens uppgifter, vilka kunskaper en säkerhetsrådgivare skall ha och en modell för hur utbildnings- intyget skall utformas. 6.1.3Säkerhetsrådgivarens uppgifter och utbildning Säkerhetsrådgivaren skall övervaka efterlevnaden av bestäm- melserna för transport av farligt gods och ge företaget råd i fråga om verksamhet rörande transport av farligt gods. Vidare skall rådgivaren till företagsledningen överlämna en rapport om företagets verksamhet när det gäller transport av farligt gods. Slutligen skall säkerhetsrådgivaren tillse att företaget har rutiner och metoder avseende hanteringen av farligt gods i vissa särskilt angivna avseenden. En säkerhetsrådgivare skall ha kunskaper om vilka konsekvenser en olycka med farligt gods kan få och vilka de främsta olycks- orsakerna är. Vidare skall säkerhetsrådgivaren ha kännedom om klassificeringen av farligt gods, förpackningsvillkor, etiketter och märkning, transporthandlingar, försändningssätt och villkor, lastnings- och lossningsregler m.m. Några mer specifika krav på hur utbildningen skall utformas finns inte . Av intyget, som skall ha ett särskilt bestämt utseende, skall innehavarens namn, födelsedata, adress, medborgarskap och namn- underskrift framgå. Vidare skall finnas uppgift om vilka transport- slag som intyget avser samt vem som har utfärdat intyget. 6.1.4Möjligheter till undantag från kravet på säkerhetsrådgivare Medlemsstaterna kan föreskriva att kravet på säkerhetsrådgivare inte skall gälla företag vars berörda verksamhet avser transport av farligt gods med transportmedel som tillhör militären eller som sker under militärens ansvar. Detta framgår av artikel 3 i säker- hetsrådgivardirektivet. Detta undantag motsvarar det undantag för militära transporter som finns i RID och ADR-direktiven. Vidare finns möjlighet att göra undantag för företag vars berörda verksamhet gäller sådana begränsade kvantiteter per transportenhet som understiger vissa fastställda mängder. Slutligen kan medlemsstaterna föreskriva att bestämmelserna inte skall tillämpas på företag vars huvud- eller biverksamhet inte består av transport av farligt gods eller lastning och lossning i samband med sådan transport. Undantag kan dock endast ges till den som tillfälligt genomför nationell transport av farligt gods eller utför lastning eller lossning i samband med sådan transport och där risken för fara eller miljöförstöring är minimal. Som komplement till säkerhetsrådgivardirektivet har Europaparla- mentet och rådet utfärdat ett direktiv, 2000/18/EG, om minimikrav vid examinering av säkerhetsrådgivare för transport av farligt gods på väg, järnväg eller inre vattenvägar, det s.k. examineringsdirektivet. Direktivet har till syfte att garantera en lägsta kvalitetsnivå på utbildningen och att underlätta ett ömsesidigt erkännande av EG- utbildningsintyg för säkerhetsrådgivare. För att uppnå detta syfte anges i examineringsdirektivet att examineringen skall omfatta i vart fall ett skriftligt prov avseende de ämnesområden som säker- hetsrådgivaren skall verka inom. Dessutom skall examineringen omfatta en fallstudie. Examineringen skall utvisa om den som genomför provet har de kvalifikationer som krävs för att fullgöra uppgiften som säkerhetsrådgivare. Examineringen kan ske antingen av medlemsstaterna eller av staterna särskilt utsedda examineringsorgan. De som skall utföra examineringen skall godkännas av de behöriga myndigheterna i respektive stat. I samband med godkännandet ska examinerings- organets kompetens och dess examineringsformer beaktas. Vidare skall examineringsorganet vara oberoende i förhållande till den som anställer säkerhetsrådgivare. Slutligen skall examineringsorganet säkerställa att examen genomförs på ett opartiskt sätt. Utnämningen av ett examineringsorgan skall ske skriftligen och kan vara tidsbegränsat. 6.3Genomförande av säkerhetsrådgivar- och examineringsdirektivet i svensk rätt Säkerhetsrådgivardirektivet har införlivats i svensk rätt genom en ändring i lagen om transport av farligt gods. I lagen finns bestäm- melserna i 10a–c §§. I 21a–f §§ förordningen om transport av farligt gods finns kompletterande bestämmelser (SFS 1999:334, prop. 1998/99:49, bet. 1998/99:FöU7). Som ovan nämnts omfattar säkerhetsrådgivardirektivet endast landtransporter och transporter på de inre vattenvägarna. I den utredning som låg till grund för införandet av säkerhetsrådgivar- direktivet uttalades att det inte förelåg några avgörande skäl till varför luft- och sjötransporterna inte skulle omfattas av kravet på säkerhetsrådgivare (1998:13 s. 177). I frågan konstaterade utredningen därutöver endast att det i direktivet inte fanns några hinder för att i den svenska lagstiftningen införa ett krav på säkerhetsrådgivare även för luft- och sjötransporterna. I samband med remissbehandlingen av ovan nämnda betänkande tillstyrkte ett övervägande antal av de remissinstanser som uttalade sig i denna fråga att kravet på säkerhetsrådgivare även skulle omfatta sjö- och lufttransporter. Det var endast samt Kemikontoret till vilket yttrande SAF, AB Skogsindustrierna i och anslöt sig, som motsatte sig detta. Kemikontoret uttalade att deras upp- fattning var den att även de som transporterar farligt gods till sjöss eller i luften borde omfattas av direktivet men ansåg inte att skulle gå före övriga och införa krav som gick utöver direktivet. Orsaken till Kemikontorets ställningstagande var att transporterna till sin karaktär är internationella och att en stor del av de transporter som genomförs i kommer från avsändande företag i andra länder. Det skulle därför inte vara meningsfullt att bara införa kravet på säkerhetsrådgivare i . motiverade inte närmare sin inställning i frågan. I propositionen uttalade regeringen att det var angeläget att höja kompetensen och därmed säkerheten hos alla som avlämnar och transporterar farligt gods oavsett på vilket sätt det transporteras (prop. 1998/99:49 s. 14). Det konstaterades att konkurrens- neutralitet skulle uppnås mellan transportslagen om samtliga transportslag skulle omfattas av kravet på säkerhetsrådigvare. Vidare uttalade regeringen att inte har någon särskild reglering för de inre vattenvägarna och att transporter på de inre vattenvägarna regleras på samma sätt som övriga sjötransporter, vilket skulle tala för att låta sjötransporterna omfattas av kravet på säkerhetsrådgivare. Vad som nämnts ovan utgör de skäl som redovisades i lag- stiftningsärendet för att låta de svenska reglerna omfatta även sjö- och lufttransporter. Det faktum att då skulle gå före vissa europeiska länder och att en stor del av transporterna som genomförs i skulle komma från utländska avsändare, utgjorde inte tillräckliga skäl för att utesluta luft- och sjö- transporter från kravet på säkerhetsrådgivare. Lagstiftaren fann således att säkerhetsrådgivare skulle införas för samtliga transport- slag. Det kan i detta sammanhang konstateras att man i endast kan finna ett land som transformerat säkerhetsrådgivardirektivet på motsvarande sätt. Detta är där direktivet sålunda gäller för samtliga transportslag. har bestämmelserna om säkerhetsrådgivare införts även i ADR- och RID-direktiven. 6.3.2Vem skall ha säkerhetsrådgivare Alla verksamheter som hanterar transporter av farligt gods och som omfattas av lagens bestämmelser skall ha säkerhetsrådgivare. Kravet omfattar såväl fysiska som juridiska personer, inbegripet myndig- heter, som bedriver sådan verksamhet. Vid en jämförelse med säkerhetsrådgivardirektivet kan kon- stateras att den svenska lagstiftningen om vilka företag som skall ha säkerhetsrådgivare går något längre än vad som krävs enligt direktivet. Enligt säkerhetsrådgivardirektivet skall den som trans- porterar, lastar eller lossar farligt gods ha säkerhetsrådgivare. Enligt den svenska regleringen i lagen om transport av farligt gods skall även den som till annan överlämnar farligt gods till transport, avlämnaren, ha säkerhetsrådgivare. I skall således även den som endast lämnar farligt gods till transport ha säkerhetsrådgivare. Vilka som undantagits från kravet att ha säkerhetsrådgivare framgår av 21 a § förordningen om transport av farligt gods och i Statens räddningsverks föreskrifter om säkerhetsrådgivare för transport av farligt gods (SRVFS 2002:3). I förordningen finns ett undantag för Försvarsmakten och För- svarets materielverk när de transporterar eller avlämnar farligt gods under ledning av militärt befäl eller annan person som förordnats av myndigheten. När det gäller detta undantag gör sig samma omständigheter gällande som beskrivits i avsnittet 5 avseende det generella militära undantaget. Att märka är att det militära undantaget avseende säkerhetsrådgivare gäller alla militära trans- porter således även transporter som inte avser brandfarliga och explosiva varor. Uppgifterna som åvilar en säkerhetsrådgivare kan utföras av någon som är särskilt anställd eller av företagsledaren själv. Alter- nativt kan uppgifterna utföras av en fristående konsult. Det är givetvis en förutsättning att den som utses till säkerhetsrådgivare verkligen har möjlighet att utföra de uppgifter som följer av regleringen. Avsändaren är den första länken i transportkedjan och denne skall lämna alla erforderliga uppgifter om det farliga godset. Även den som endast är avlämnare skall enligt svensk lag ha säkerhets- rådgivare. Se även avsnitt 4.6 om avsändarbegreppet behandling i svensk författning. Av 10 a § lagen om transport av farligt gods framgår att den som bedriver verksamhet där det ingår att utföra transporter av farligt gods skall ha säkerhetsrådgivare. Lagstiftningen tar således sikte på att kravet på säkerhetsrådgivare skall gälla verksamhetsutövaren och inte den enskilda transporten. I meddelade för- fattningar avser endast svenskt territorium eller svenska juridiska och fysiska personer. Reglerna om säkerhetsrådgivare är inte ett transportvillkor utan ett krav som ställs på verksamhetsutövaren. Om en utländsk verksamhetsutövare genomför transporter i kan således inte ställas krav på att denne skall ha säkerhets- rådgivare. Reglerna om säkerhetsrådgivare omfattar därför inte utländska verksamhetsutövares transporter i . I finns inte någon särskild reglering för transporter av farligt gods på inre vattenvägar utan det är reglerna om sjötrans- porter som tillämpas. Enligt säkerhetsrådgivardirektivet finns det krav på säkerhets- rådgivare för transporter som utförs på de inre vattenvägarna. Direktivet gäller enbart för sådana inre vattenvägar som står i förbindelse med andra medlemsstaters inre vattenvägar. I finns inte några inre vattenvägar som står i förbindelse med andra medlemsländer varför någon särskild reglering för de svenska inre vattenvägarna inte krävs enligt direktivet. 6.3.4Mottagarens skyldighet att ha säkerhetsrådgivare I praxis har det ibland visat sig vara svårt att avgöra när en transport är avslutad vilket vi redogjort för i avsnitt 4. Denna svårighet gör sig även gällande vid bedömning av om en mottagare behöver ha säkerhetsrådgivare eller inte. Om transporten kan anses avslutad vid leverans till en mottagare, krävs inte att denne har någon säkerhetsrådgivare. Om däremot transporten inte kan anses avslutad utan att mottagaren har del i lossningen av godset i anslutning till leveransen är godset fort- farande under transport och mottagaren skall ha en säkerhets- rådgivare. Vid bedömningen är viktigt att men ser till syftet med mottagarens hantering av godset. Är exempelvis hanteringen en del i transporten eller en del av en förflyttning inom ett industri- område. I det sistnämnda fallet krävs inte att mottagaren har en säkerhetsrådgivare. I de fall en järnvägsvagn eller trailer ställs upp på mottagarens område för att senare lossas och föras in i produktionen krävs det enligt utredningens bedömning inte att mottagaren har säkerhetsrådgivare. Om däremot samma järnvägs- vagn ställs upp utanför mottagarens område för att köras in på området och lossas, har transporten inte av- slutats när vagnen ställs utanför området. I detta fall omfattas mot- tagaren av lagen om transport av farligt gods och av kravet på säkerhetsrådgivare. För att kunna verka som säkerhetsrådgivare krävs en särskild utbildning som skall syfta till att ge säkerhetsrådgivaren erforder- liga kunskaper om de risker som är förenade med transport av farligt gods. Vidare skall utbildningen ge kunskap om det regelverk som är tillämpligt samt om vilka uppgifter en säkerhetsrådgivare skall utföra. En säkerhetsrådgivare skall ha kunskaper om vilka konsekvenser en olycka med farligt gods kan få och vilka de främsta olycksorsakerna är. Säkerhetsrådgivaren skall också ha kännedom om klassificeringen av farligt gods, förpackningsvillkor, etiketter och märkning, transporthandlingar, försändningssätt och villkor, lastnings- och lossningsregler m.m. Efter avslutad och god- känd examinering skall ett utbildningsintyg utfärdas. Några mer specifika krav på hur utbildningen skall utformas finns inte . Utbildningsintyget skall utfärdas av en behörig myndighet eller av annat godkänt organ. I är sådan behörig myndighet. 6.5Övervägande beträffande behovet av säkerhetsrådgivare för sjö- och luftfarten Som ovan nämnts omfattas sjö- och lufttransporter inte av säkerhetsrådgivardirektivet. I utredningsdirektiven har utredningen fått i uppdrag att särskilt bedöma om det finns behov av att behålla kravet på säkerhetsrådgivare för sjö- och lufttransporter. Bör kravet på säkerhetsrådgivare för sjö- och lufttransporter finnas kvar i eller finns det anledning att ta bort kravet för båda eller något av dessa transportslag? Den främsta orsaken till att kravet på säkerhetsrådgivare infördes även för sjö- och luft- transporter i den svenska lagstiftningen var att öka säkerheten även för dessa transportslag. Detta skäl väger givetvis lika tungt . Kravet på säkerhetsrådgivare för sjö- och lufttransporter bör därför tas bort enbart om det inom dessa transportslag finns en reglering som motsvarar den säkerhetsnivå som kravet på säkerhetsrådgivare ger. I sammanhanget bör dock även vägas in de eventuella nackdelar som uppstår i samband med att dessa transportslag omfattas av bestämmelser som inte berör deras utländska konkurrenter. För de svenska sjö- och lufttransportföretagen uppkommer en kostnad för att uppfylla lagens krav på säkerhetsrådgivare. Denna kostnad uppkommer inte för utländska transportörer inom dessa områden. 6.5.2Kravet på säkerhetsrådgivare bör bibehållas för sjöfarten Inom sjöfarten finns internationella organisationsregler för säker drift av fartyg och för förhindrande av förorening, International safety manegement code, den s.k. ISM-koden. har med stöd av bemyndigande i fartygssäkerhetslagen (1988:594) infört ISM-koden i svensk rätt (SJÖFS 2002:8). Koden innebär i korthet att rederierna skall ha utarbetat vissa rutiner för säker drift av fartyg och för att förhindra förorening. Eftersom inga rederier eller fartygsägare är helt lika och fartyg drivs under mycket varierande förhållanden är koden grundad på generella principer och målsättningar. Koden uttrycker sig vidare i allmänna ordalag så att den kan tillämpas inom ett brett område. De rutiner som koden pekar ut tar inte sikte på godshantering utan rutiner för fartygets drift. Några särskilda bestämmelser om farligt gods finns inte. Enligt koden skall de företag som berörs av koden utse en eller flera personer i land som har direktkontakt med den högsta företagsledningen. De personer som har fått sådant tilldelat ansvar skall enligt koden också bevaka säkerhets- och miljö- aspekterna vad gäller fartygs drift och se till att erforderliga resurser och landbaserat stöd avdelas efter behov. Det är svårt att göra någon direkt jämförelse mellan ISM-koden och reglerna om säkerhetsrådgivare eftersom dessa regelverk är så olika till sin utformning. Reglerna om säkerhetsrådgivare är detaljerade och är särskilt utformade med hänsyn till vilka säker- hetsaspekter som skall beaktas vid transporter av farligt gods medan ISM-koden är mer generell. Vidare finns i ISM-koden inte någon motsvarighet till funktionen säkerhetsrådgivare. De upp- gifter som åvilar personer med tilldelat ansvar är inte jämförbara med de som åvilar en säkerhetsrådgivare. I praktiken utför ofta de personer som fått ett tilldelat ansvar enligt ISM-koden även uppgiften som säkerhetsrådgivare. Vid införandet av krav på säkerhetsrådgivare 1999 var de flesta remissinstanser som yttrade sig i frågan positiva till att ett krav på säkerhetsrådgivare infördes för samtliga transportslag. anslöt sig till uppfattningen att alla transportslag skulle omfattas av lagstiftningen. är enligt vad utredningen inhämtat, av den uppfattningen att införandet av kravet på säkerhetsrådgivare för sjöfarten inneburit en ökad säkerhet i samband med genomförande av transporterna. Behovet av säkerhetsrådgivare för sjötransporter På Statens räddningsverks tillsynsenhet finns ett femtontal företag registrerade som har säkerhetsrådgivare enbart för sjö- transporter. Därutöver finns företag som har säkerhetsrådgivare som är behöriga på sjötransportområdet men som också har säkerhetsrådgivare för landtransporter. Reglerna om säkerhets- rådgivare för sjötransporter berör således många avlämnare till sjötransporter men endast ett fåtal sjötransportörer. ISM-koden täcker som framgått ovan enbart en del av de uppgifter som åvilar säkerhetsrådgivaren.