sou · GSB327d3 · 2005-01-01 00:00:00 — Den forskningspolitik som tillkom karakteriserades av att forsk- ningsmedlens fördelning hanterades av forskarna själva, antingen genom universitetsfakulteterna eller genom forskningsråden som kontrollerades av forskarmajoriteter. När nu forskningen började ses som drivkraft för sociala och ekonomiska framstegen blev den politiskt intressant och ett stort antal hinder för att denna lyckosamma utveckling skulle kunna komma till stånd identifierades. universitetsutredning konstaterade att det förelåg ett stort behov av akademiska forskare och lärare. Framför allt betonades problemen inom grundutbild- ningen: studenttillströmningen hade ökat snabbt men lärartill- gången hade inte hållit jämna steg. Dessutom krävde den snabbt utbyggda offentliga sektorn ett betydande tillskott av akademiskt utbildad arbetskraft. Detta ledde till att effektivitetskriterier bör- jade betonas i diskussionen om den högre utbildningen och forsk- ningen. Byråkratiska effektivitetsmått som genomströmnings- hastighet introducerades för att markera att universitetens verk- samhet skulle underkastas samma effektivitetskrav som övrig skattefinansierad verksamhet i samhället. låg emellertid forskarutbildningen utanför det direkta politiska synfältet. De problem som sammanhängde med forskarutbildningen upp- fattades framför allt som rekryteringsproblem; det var viktigt att åstadkomma en så stor rekryteringsbas som möjligt, för att fånga upp de personer som var bäst lämpade sig för forskaryrket. 10 , T (1976) met var inte nytt. skrev dåvarande eckle- siastikminister : Det gäller att för forskningen uppspåra och vinna de därför bäst skickade krafterna, ge stöd och hjälp åt utpräglade forskarbegåvningar, ge dem tillfälle att utan försörjningsbekymmer fullfölja och lösa sina uppgifter.11 Nyttan i högsätet – det andra forskningspolitiska lagret initierades en ny diskussion om hur man skulle få bästa industriella nyttan av det snabbt ökande forskningsstödet. Som en viktig del i en mer aktiv näringspolitik skapades en ny myndighet för den tekniska utvecklingen, Styrelsen för teknisk utveckling (STU) 1968 genom en sammanslagning av fem tidigare organ som hade helt olika uppgifter med stöd till teknisk forsk- ning, rådgivning och förmedling till tekniska utvecklingsprojekt. Också det tekniska forskningsrådet infogades i STU. Den linjära modellen dominerade till en början synsättet: den tekniska forsk- ningen ger upphov till teknisk utveckling som sedan resulterar i nya produkter eller industrier. Stöd till kedjan krävdes på alla punkter. Etablerandet av STU markerade också en förskjutning av intresset från den tekniska grundforskningen till industriella ut- vecklingsprojekt. växte också miljö- och energiproblemen till centrala politiska frågor och eftersom man inte riktigt visste hur de skulle angripas – eller om man visste det inte vill göra det – så sköts forskningen i förgrunden. Samhället skulle bli uthålligt och energin skulle vara förnyelsebar. Mycket stora resurser avsattes för forsk- ning om dessa frågor och särskilda myndigheter och forskningsråd byggdes upp för ändamålet. Parallellt med detta genomgick universiteten en stor förändring under den senare delen av genom en enastående snabb tillväxt av studentantalet. Intagningen av studenter mer än för- dubblades liksom forskningen (antalet forskarstuderande var 5 1964 och hade växt till 10 000 det dubbla ). Med expansionen följde en intensiv diskus- sion om den högre utbildningens och forskningens roll i samhället, delvis i skuggan av och studentrevolt . Effekten av utbyggnaden var djupgående både för den högre under- 11 SOU 1942:6 Utredning rörande den teknisk-vetenskapliga forskningens ordnande. visningen och för forskningen. Det tyska enprofessorssystemet övergavs gradvis och banden mellan den högre undervisningen och forskningen försvagades. I den utbyggda högskolan var flertalet av lärarna var helt engagerade i undervisningen och bara en mindre del av dem hade möjlighet att bedriva seriös forskning. första år började också forskarutbildningens innehåll och former att diskuteras offentligt. Utgångspunkten var universitetens förändrade roll som kollektiva forskningsmiljöer, dit stora offentliga resurser allokerades. var om dessa resurser användes effektivt och på bästa sätt, och huruvida de forskarutbildades kunskaper togs tillvara i samhället. Mot denna bakgrund tillsattes en offentlig utredning, Forskarutred- ningen, med uppgift att lägga fram förslag till effektivisering av forskarutbildningen. En grundtanke i utredningsdirektiven var att kraven på doktorsexamination skulle sänkas för att underlätta för doktorer att få tjänster utanför akademierna. Det handlade om att göra forskarutbildningen till en form av yrkesinriktad universitets- utbildning med sikte på en utomakademisk karriär. I reaktionerna på det utredningsförslag som presenterades 1966 fanns en kritik mot vad man uppfattade som en alltför styrd och mekanisk forskarutbildning som skulle lägga band på originalitet och kreativitet. Dessutom kom en kritik från humanvetenskaperna som betonade de olika vetenskapsområdenas skilda förutsättningar. Kritikerna menade att den individuellt inriktade och tidskrävande humanistiska forskningen lämpar sig mindre väl för rationalise- ringsreformer och kvantitativa effektivitetsmått. Outtalat, men inte desto mindre närvarande, i denna kritik mot utredningsförslaget var farhågorna för att den akademiska friheten är hotad. Lite till- spetsat kan man säga att två skolor stod mot varandra: den ena hävdade att vetenskapen skall bedrivas för sin egen skull och av egen kraft och att utomvetenskapliga önskemål inte får påverka valet av problem eller hur de undersöks; den andra hävdade att vetenskapen får sitt värde genom att vara ett medel för samhällets nytta och att efterfrågan från samhället är den viktigaste driv- kraften i kunskapstillväxten. På grundval av utredningsförslaget och remissvaren lade rege- ringen sedermera fram en proposition: forskarutbildnings- reform. Reformens viktigaste förändring var att doktorsavhand- lingen inte längre skulle vara ett livsverk, utan endast ett etappmål i forskarkarriären. Det gällde att öka antalet forskarutbildade. riktades skarp kritik mot universitetens intro- verta och samhällsfrånvända värld. Forskningen och forskarutbild- ningen skulle anpassas till samhällets behov, och byråkratiska mekanismer krävdes som tillförsäkrade detta. Slagorden blev demokratisering i stället för elitisering och resultatet blev en förvaltningsmässig standardisering med linjesystem anpassade till samhällsbehov, avskaffad licentiatexamen och – läs minskade krav – för doktorsexamen. En stor forskningspolitisk fråga blev forskarutbildningens dimensionering, dvs anpassningen av antalet studerande till behoven av forskarutbildad arbetskraft inom eller utom högskolorna samt till de resurser som disponerades för utbildningen. Under andra delen av uppkommer en motreaktion byråkratiska kunskapsmodeller. De nyklassiska bildningsidealen dammades. Vissa av de avskaffade examensbeteck- ningarna återinfördes, licentiatexamen kom tillbaka och elitise- ringen fick en renässans; den uppfattades som en nödvändighet för att uppnå kvalitet i utbildningen och forskningen. Också när det gäller antagningen sker en svängning tillbaka. får endast det antal antas som kan erbjudas godtagbara villkor i fråga om hand- ledning och studievillkor i övrigt. En annan aspekt av forskningens tillväxt och dess ökade insatser för samhällets och dess problem var att forskningsrådens resurser snabbt ökade och blev en forskningspolitisk makt- faktor. Behovet av att se över denna utveckling växte sig stark och en stor utredning igångsattes . Rapporten avlämnades och förblir en grundpelare i svensk forsk- ningspolitik. Även om utredningen primärt ägnade sig åt forsk- ningsråden och sektorsforskningen var kanske dess viktigaste bidrag att introducera systemet med forskningspolitiska proposi- tioner. Detta skapade ett instrument för att binda samman de olika regeringsdepartementens forskningsinsatser och sätta in dem i ett gemensamt sammanhang. Här gjordes alltså ett försök att binda ihop de forskningspolitiska lagren. Detta instrument har sedan kvarstått. Propositionerna har naturligtvis begränsat genomslag genom att de är en engångsinsats under varje regeringsperiod. Departementen känner sig fria att återgå till den vanliga ordningen så snart propositionen är avlämnad. Utredningen ägnade stor uppmärksamhet åt frågan om sektors- forskningen. Med sektoriell forskning avsåg utredningen forskning som motiverades av samhällsproblem och som tar sin utgångspunkt i ett myndighetsansvar för de samhällsproblem som skall lösas – alltså det andra forskningspolitiska lagret. Med sektorer avsågs de statsfinansiella sektorerna (försvar, industri, social, jordbruk, ut- rikes m.fl.). Gången har varit att departe- menten har initierat delegationer, nämnder eller kommittéer för att hantera kunskapsbehoven inom en del eller hela departements- området. har också forskningsinstitut eller motsvarande enheter etablerats men i huvudsak har behovet av expertis och kun- nande tillgodosetts genom högskolesystemet. Delegationerna eller motsvarande enheter har sedan vuxit och fått ökad självständighet och verksamheten överförts till myndigheter under respektive departement. Forskare har engagerats som rådgivare och har myndigheterna omskapats till forskningsråd med arbetsmetoder hämtade från forsk- ningsråd – former som varit anpassade till grundforskningens egna interna målsättningar. Detta kallas i den svenska debatten ibland för sektorsforskningens rådifiering. En del av denna omvandling speglar en förändring i själva kunskapssystemet och ett ökat beroende av just kravet på ny kunskap, den senast vunna kunskapen, forskningen. – och enligt vår mening dominerande – drivkraft bakom föränd- ringen har varit forskarsamhällets växande inflytande över forsk- ningsfinansieringen, också den sektorsmotiverade. Särskilt tydligt har detta varit inom det medicinska fältet där den kliniska forsk- ningen kommit i skuggan av grundläggande preklinisk biomedi- cinsk och molekylärbiologisk forskning. Samhällsbehoven försvinner dock inte därför att forskarna gör om dem till forskningsuppgifter. När inte de nya forskningsråden längre svarar mot samhällets behov av kunskapstjänster (det kan vi inte finansiera, det är inte forskning) tvingas departementen att starta om på nytt med nya delegationer och kommittéer vilka tillförs nya ekonomiska resurser. Slutresultatet är att nya ekono- miska resurser på detta sätt tillförs högskolan för kunskaps- tjänsterna. Dessa omvandlas till resurser för kunskapstillväxt – forskning – enligt värderingar och prioriteringar som sätts av forsk- ningsutövarna snarare än av finansiärerna. därmed till forskningsinsatser. Sektorernas behov av systematisk kunskap – inte forskning i hävdvunnen akademisk mening – blir på nytt ett problem. Dessa behov mobiliseras sedan återigen för att tillskapa nya resurser för kunskapstjänster. Och så håller det på – allt till forskningens fromma men på sektorernas bekostnad. Det är denna process som byggt upp svensk statligt finansierad forskning till den volym den nu har – ett slags ekonomisk pump till forskningens fördel.12 Forskning som en strategisk möjlighet – det tredje forskningspolitiska lagret och ökade STU, och dess efterträdare , sitt stöd till långsiktig forskning av relativt grundläggande karaktär. Genom å ena sidan en klar inrikt- ning och avgränsning av forskningen till särskilt ekonomiskt intres- santa områden och å andra sidan dess långsiktiga och öppna karaktär skiljer sig detta forskningsstöd från både det första och det andra forskningspolitiska lagrets arbetssätt och representerar en ny tendens, ett nytt och tredje lager: forskning som en strategisk möjlighet. Grunden till denna förändring är de teknologiska föränd- ringarna. Tekniken blev gradvis allt mer beroende av forskning och forskningens arbetsmetoder och instrument. Detta slog igenom på bred front med början i rymd och flygteknik, följd av halvledar- teknik och bioteknik. Också inom medicin och farmaceutisk industri var forskningsberoendet tidigt starkt. forskningspolitiska proposition Forskning för kunskap och framsteg betonades behovet av målmedvetna forskningsinsatser inom strategiska områden, dvs. områden där kan hävda sig internationellt. Ett av dessa strategiska områden var kunskaps- utbytet mellan de vetenskapliga institutionerna och FoU-arbetet i företagen. Då statens insatser för forskning främst kanaliserades via universitet och högskolor, förutsatte den senare uppgiften en vidareutveckling av befintliga samarbetsformer och en utveckling av nya former för kunskapsutbyte. 12 , och , , regeringen och forskningen. Några drag i svensk forskningspolitik , SOU 1995:121, 1995. svängde pendeln återigen tillbaka. Reaktionen mot det akademiska elfenbenstornet blev emellertid mer mångfacetterad än ; det handlade både om att upprätthålla kva- liteten i utbildningen och forskningen genom att värna om de inomvetenskapliga kvalitetskriterierna, och att se till att närings- livsrelevansen upprätthålls genom goda kontakter med avnämare. Introducerandet av varianter av de amerikanska s.k. graduate schools, vilka här fått beteckningen forskarskolor, kan ses som ett utslag av det . STU:s ansats och andra tidiga initiativ var dock begränsade i omfattningen och den stora förändringen kom först med forsk- ningsstiftelserna som skapades av regeringen –1994. Den moderatdominerade forskningspolitiken blev ett extremt uttryck för tilltro till det tredje forskningspolitiska lagrets möjligheter. Det var en politisk tillfällighet att det nya lagret blev så omfattande. Forskningsstiftelserna motiverades ju inte primärt av forskningens behov utan som en metod att göra sig kvitt och låsa in de stora resurserna från löntagarfonderna. Resultatet blev emellertid att forskningssystemet tillfördes nya stora resurser men att dessa avlägsnades från direkt statligt inflytande. Oss veterligt finns det inget annat europeiskt land där en så stor del av den statliga forskningsfinansieringen har givits en så oberoende ställ- ning. Det svenska systemet har därmed kommit att avvika från den europeiska modellen på ytterligare en punkt. Forskarutbildningen i politikens virvlar Uppfattningar om hur forskarutbildningen i ett samhälle bör organiseras och genomföras är i väsentliga stycken en avspegling av den förhärskande synen på kunskapstillväxt. På vilka sätt och med vilka metoder kan vi befrämja en ökad kunskap i samhället? Svaret på frågan har – som vi sett – varierat mellan tidsperioder. Vi har sett en betoning av att vetenskapligt arbete kräver ett visst mått av frihet – orört av byråkratiska tvångsmekanismer – för att vara samhälleligt nyttig. Vi har även sett betoning av samhällsnyttan och kritik mot universitetens introverta och samhällsfrånvända värld. Det är uppenbart att det inte finns ett optimalt sätt att organisera och genomföra forskning och forskarutbildning. De olika ämnena har sin egen utveckling och historia. det inte finnas en enda modell för all forskarutbildning.13 Beroende på vilket kunskapsområde som forskarutbildningen omfattar eller vilka studentkategorier man vänder sig till, kan kriterierna för en bedömning av forskarutbildningen variera. En väl fungerande forskarutbildning kan med andra ord inordna sig efter något av de lager som vi sett prägla olika skeden av forskningspolitiken. Därutöver kan man lägga en konkurrensaspekt på utbudet av forskarutbildning: en mångfald av modeller för forskarutbildning ger förutsättningar för en ökad konkurrens inom området, vilket kan generera en högre kvalitet i forskningen. Utifrån ovanstående efterlyser vi en djupare diskussion om forskarutbildningens innehåll – en diskussion som är bättre an- passad efter vetenskapernas karaktär och de samhälleliga föränd- ringar vi nu ser äga rum. , (2001), Kontrovers och konsensus: Vetenskap och politik , , rapport 1. , , (2000) Inertia and Change in : the Case of Biotechnology, Science and Public Policy 27 (2000), No. 6, s. 443–454. , (1992), Teknikens art och teknikernas grad: före- ställningar om teknik, vetenskap och kultur speglade i debatterna om en teknisk doktorsgrad, 1900–1927, , Avd för tek- nik- och vetenskapshistoria, KTH, Trita-HOT: 2025. Degerblad, , , ,(2001) Akademisk frihet – en rent akademisk fråga?, 2001: 21R Degerblad, , , , (2002) Tradition och förnyelse i svensk forskarutbildning, 2002:26 R Ds 1998:68, Att finansiera forskning och utveckling. , (2003), Layered science and science policies, vol 41 (3), s. 207 221. , (1976), 1955–1960, , Tiden. , (1999), Den gemensamma utvecklingen : Staten, stor- företagen och samarbetet kring den svenska elkrafttekniken, 13 Det bör kanske understrykas att vi här inte talar om ramen för svensk forskarutbildning. Galison, (1997), Image and Logic, , Univ. (1984), Foresight in Science. Picking the Winners. , K (1989) levande lärdom. Ds 1995:121, , , och , , regeringen och forskningen. Några drag i svensk forsk- ningspolitik . , (red, 1989), Universitet och samhälle: om forsk- ningspolitik och vetenskapens samhälleliga roll, Tiden Ruivo, (1994), 'Phases' or 'paradigms' of science policy?, Science and Public Policy, 1994. , (2000), Framåtskridandets nyckel: Om framväxten av efterkrigstidens svenska teknik- och näringspolitik, 2000:7. SOU 1942:6 Utredning rörande den teknisk-vetenskapliga forsk- ningens ordnande. Balans på slak lina: Om forskarhandledning och forskarhandledare , docent i idéhistoria och professor i pedagogiskt arbete, Jag skulle vilja ha det så att det vore mycket öppnare, så att man kundeverkligen alltså redogöra mycket mer för problem när det gäller både enskilda doktorander och när det gällde ens egna problem som handledare.1 Så svarade en handledare när jag frågade: Hur tycker du att det är att vara forskarhandledare? Sannolikt speglar det här citatet väl hur handledare upplever sin situation. Det är inte en lätt uppgift och många känner osäkerhet i sin roll. Men har handledaren så stor betydelse, egentligen? En numera pensionerad forskarkollega sa till mig: Ja, min handledare såg jag inte särskilt ofta. Och det var nog ganska bra det, för jag jobbade bättre när han inte hängde över axeln på mig. Och så kanske det var, i alla fall för honom, då. är läget ett annat. I Doktorandbarometern från säger doktoranderna att den viktigaste faktorn för en framgångsrik forskarutbildning är samarbetet med handledaren.2 Långtifrån alla doktorander är nöjda med sin handledning. Enligt Doktorandspegeln 2003 har 40 pro- cent av doktoranderna inte fått handledning i den utsträckning de önskar och var fjärde doktorand upplever att brister i handled- ningen varit ett hinder i forskarutbildningen. En av tio har allvarligt övervägt att byta handledare3. universitets- och högskole- förbund anger i en rapport att av de studerande som 1Föreliggande text bygger delvis på , Inspirationskälla, föredöme, tränare, kollega: vision och verklighet, skriftserie 2001:1 (, 2001). Citatet är hämtat från s. 63, men är något språkligt bearbe- tat för läsbarhetens skull. 2Doktorandbarometern, Rapport nr 99:207, Utvärderingsenheten, (1999). 3Doktorandspegeln 2003 (, 2003), 33. inte räknar med att bli färdiga inom den stipulerade tiden anger dålig handledning som den viktigaste orsaken till detta.4 Vad krävs för att handledningen skall fungera bättre? Var finns svagheterna? Hur är egentligen läget? Doktorandernas upplevelser vet vi en del om, men hur ser verkligheten ut för forskarhandledarna?5 Skilda villkor för handledare intervjuade jag ett trettiotal forskarhandledare vid om deras syn på forskarhandledning och upplevelse av att vara handledare. Materialet sammanställdes i en skrift, , föredöme, tränare, kollega: vision och verklighet. Det första som slog mig var att skill- naderna mellan olika institutioner var så våldsamma. Då menar jag inte sådana skillnader som beror på ämnets karaktär och forsk- ningsmetoder. Det är givetvis inte samma sak att handleda dokto- i en forskargrupp på onkologen som att handleda en dok- torand i teoretisk filosofi. Jag menar allt det andra, som strukturer och principer för antagning, finansiering, kurser, ansvarsfördelning, institutionstjänstgöring, handledningsmetoder, utvärdering, semi- narieverksamhet, kompetensutveckling och så vidare. Jag menar allt det som ger tydlighet och skapar trygghet för både doktorand och handledare. Villkoren för handledarna är i själva verket obegripligt och omotiverat olika. I vissa forskarutbildningsmiljöer finns väl ut- arbetade system för introduktion av nya handledare, principer för ersättning och arbetstid, strukturer för utvärdering, konflikt- hantering och fortbildning, regelbunden seminarieverksamhet samt dokument som reglerar relationen mellan handledare och dok- torand. Vid andra institutioner saknas helt formaliserade struk- turer. Forskarhandledningen rullar på enligt principen så har vi alltid gjort förut. Man finner ingen anledning att ändra något och ser den egna verksamheten som så unik att de förändringar som görs på andra ställen inte är giltiga. Jo, det där är nog bra för dem men det skulle inte fungera hos oss för i vårt ämne och på vår fakultet är vi så speciella. 4En genomlysning av svensk forskarutbildning, () 1999. Se även Regeringsproposition 2000/01:3, 164. 5Se vidare , Forskarhandledning. Möten med vandrare och medvandrare på vetenskapens vägar (, 2003). I högskoleförordningen sägs att för varje doktorand skall utses en eller flera handledare.6 Det öppnar för – och uppmuntrar till – ett system med huvudhandledare och biträdande handledare. Detta är också något som man från doktorandhåll önskar. Men det ser i praktiken mycket olika ut. Vid vissa institutioner arbetar man genomgående med handledarteam runt varje doktorand. Teamet komponeras mycket medvetet med utgångspunkt från dokto- randens behov och handledarnas kvalifikationer. Det är en tydlig ansvarsfördelning mellan biträdande handledare och huvudhand- ledare. Vid andra institutioner är det endast professorerna som är handledare, ibland för upp till 20 30 doktorander. Disputerade och till och med docentkompetenta lärare och forskare kan då få vara biträdande handledare, vilket ofta innebär att de gör en stor del av det praktiska arbetet utan att få vare sig ersättning eller erkännande för det, samt utan att kunna handleda i den omfattning och på det sätt de skulle önska. Vid institutioner där många lärare/forskare tas i anspråk som handledare är förutsättningarna för god handledning bättre. Det skapar en känsla av delaktighet och gemensamt ansvar samt ger förutsättningar för diskussion och samarbete. Skillnaderna mellan olika forskarutbildningsmiljöer är alltså mycket stora. Givetvis påverkar detta villkoren för både doktorand och hand- ledare, liksom forskarutbildningens kvalitet. Handledning mot vilket mål? Bland de handledare jag intervjuade fanns en stor osäkerhet om vad forskarhandledning egentligen är. Vilket ansvar har handledaren? Vad skall en handledare göra, och vad skall handledaren inte göra? Uppmuntra, vara förebild, styra upp, finnas till hands, ifrågasätta, knäcka koder, överföra, söka medel, vara bollplank, instruera, läsa texter ? Handledarna ställer höga krav på sig själva och har ambitioner som sträcker sig långt utöver den tid som är avsatt för handledarskapet. Man försöker handleda så gott man kan och så mycket man hinner; någon hjälp att prioritera bland alla pockande arbetsuppgifter erbjuds sällan. Handledningens innehåll, form och kvalitet tycks vara helt beroende av den enskilda handledarens ambitioner, kunskap och personliga egenskaper. 6 8 kap 9 § högskoleförordningen (SFS 1993:100) Hur man ser på handledarens uppgift är beroende av hur man ser på forskarutbildningen. Vilket är egentligen forskarutbildningens syfte? Här kunde man tro att handledarna skulle vara eniga men så är det inte, i varje fall inte enligt min undersökning.