sou · GSB3112d3 · 2005-01-01 00:00:00 — Rätt för ställföreträdare att föra talan om ekonomiskt anspråk skall också finnas, om saken gäller skadegörande handling mot den enskilde, oavsett om talan förs i brottmål eller tvistemål. Ställföreträdare med behörighet i ekonomiska angelägenheter för- utsätts ha behörighet i mål om utomobligatoriskt skadestånd, oavsett om den skadegörande handlingen rör egendom eller den enskildes person. Ställföreträdare med behörighet endast i per- sonliga angelägenheter antas få föra talan om sådant skadestånd när anspråket är hänförligt till den enskildes person. En person som har ställföreträdare skall även ha en obegränsad och ovillkorlig rätt att försvara sig själv i en fråga om straffansvar. Även en ställföreträdare med behörighet i personliga angelägenheter skall kunna föra talan i ansvarsdelen. I frågor om anspråk på skadestånd som riktas mot den en- skilde på grund av brottslig eller annan skadegörande handling bör såväl den enskilde som dennes ställföreträdare i ekonomiska eller personliga angelägenheter kunna föra talan. Ställföreträdare för vuxna i domstolsprocessen God mans roll som ställföreträdare i tvistemål i allmänhet eller i ärende Utgångspunkten för nedanstående resonemang är att parts talan i tvistemål måste föras av ställföreträdare, när parten inte råder över tvisteföremålet eller inte kan ingå en viss rättshandling som tvisten rör (11 kap. 1 § andra stycket RB). Som framgått tidigare är en god mans ställning som ställföreträ- dare tämligen diffus i en rättegång, åtminstone när dennes huvud- man är i sådant skick att han eller hon alltjämt kan ingå giltiga rätts- och processhandlingar. Ett godmanskap enligt 11 kap. 4 § FB (i för- slaget 11 kap. 2 §) inskränker till skillnad från ett förvaltarskap inte den enskildes rättshandlingsförmåga. Detta skall enligt utrednings- förslaget uttryckligen framgå av lag i fortsättningen (se förslaget till 11 kap. 5 § FB). Av utredningens förslag till ändringar i FB framgår vidare att en god man som utgångspunkt kan binda den enskilde bara när han agerar med dennes samtycke. Motsvarande bör gälla för process- handlingar. Å andra sidan är den gode mannen inte beroende av den enskildes samtycke, om denne uppenbart saknar förmåga att själv ta ställning eller att meddela sin mening (se förslaget till 11 kap. 7 § FB). Att en god man tillåts agera för den enskildes räkning i rätte- gång under sådana förhållanden kommer därför att te sig oproble- matiskt. I praktiskt hänseende kan det finnas behov av att inhämta ett läkarintyg som utvisar att förhållandet är sådant att det ger den gode mannen en friare roll i rättegången. Här kan hänvisas till att utred- ningen i en ny paragraf, 11 kap. 36 § FB, föreslår att domstol på be- gäran av en god man eller en förvaltare eller överförmyndaren skall kunna besluta att inhämta läkarintyg till ledning för att bedöma om och i vilken utsträckning som den som har god man enligt 2 § eller har förvaltare saknar förmåga att ta ställning i egna angelägenheter eller att meddela sin mening i dessa. Bestämmelsen förutsätter att den enskilde ges tillfälle att yttra sig i ärendet. Inhämtande av läkarintyg lär oftast bli aktuellt för det fall den en- skilde vidtar processhandlingar som kolliderar med dem som den gode mannen vidtagit. Utvisar läkarintyget att den enskilde trots allt har beslutsförmåga, kan det bli aktuellt att initiera ett förvaltarskap, om det är en ekonomisk angelägenhet som målet eller ärendet rör. Till undvikande av att rätten skall behöva göra en ny bedömning som den gode mannen vidtar en processhandling i Ställföreträdare för vuxna i domstolsprocessen sin roll som ställföreträdare bör den enskilde fortlöpande informeras om vad som sker i målet. På så sätt bereds denne tillfälle att vidta egna processhandlingar, om den gode mannens agerande inte över- ensstämmer med hans eller hennes egen inställning. Erhåller rätten inte någon reaktion inom rimlig tid, kan tyst samtycke ofta antas föreligga. En rättegångshandling som en god man för en besluts- kompetent part företar i partens närvaro bör anses giltig, om inte parten gör invändning mot denna (jfr vad som gäller för ombuds rättegångshandlingar, 12 kap. 17 § RB). Naturligtvis bör den enskilde också kunna ge sin gode man ett generellt samtycke att agera i målet eller ärendet, om han kan ingå giltiga rättshandlingar (jfr prop. 1987/88:124 s. 142). Ett samtycke av detta slag bör inte innebära att den gode mannen skall betraktas som rättegångsombud, även om samtycket manifesteras i en fullmakt. (Den gode mannen kan dock betraktas som ombud, när han med stöd av fullmakt agerar utanför den behörighet som framgår av för- ordnandet.) Något generellt krav på delgivning av inlagor med en person som representeras av god man bör inte uppställas. God mans roll som ställföreträdare i brottmål eller mål om skade- görande handlingar behandlas särskilt nedan. Ställföreträdarens rätt att ange brott eller föra talan på grund av brott eller annan skadegörande handling Som framgår av redovisningen av gällande rätt saknas bestäm- melser i RB om rätt för en god man att, såsom representant för mål- säganden, ange brott till åtal eller föra talan på grund av brott (se 20 kap. 14 § RB). Vidare synes god man sakna rätt att föra talan om skadegörande handling, dvs. oavsett om handlingen är brottslig eller inte och oavsett om den enskilde själv har förmåga att föra en sådan talan (se hänvisningen i 11 kap. 1 § andra stycket till 20 kap. 14 § RB; i den senare paragrafen omnämns endast förvaltare – inget sägs dock om företrädare för en inhabil vuxen målsägande vid brott som rör målsägandens person). Mot bakgrund av att kritik riktats mot både äldre personers och funktionshindrades möjligheter att komma till rätta med t.ex. våld och övergrepp, såväl i straffrättsligt som i skadeståndsrättsligt hän- seende, ter sig detta som en svaghet (se t.ex. fråga 2000/01:1616 till justitieministern om de senildementas rättssäkerhet). Ställföreträdare för vuxna i domstolsprocessen tydliggörs också av att endast ca 5 000 personer har förvaltarskap anordnat, medan godmanskap enligt 11 kap. 4 § FB är mer än tio gånger så vanligt förekommande. I en god mans uppgift får anses ligga att värna den enskilde på alla sätt inom ramen för uppdraget. Enligt utredningens uppfattning skulle ett klargörande av behörigheten kunna underlätta ett aktivt förhållningssätt till brott och andra skadegörande handlingar. Sär- skilt tydligt är detta i fall då den hjälpbehövande skadelidande inte själv har mental förmåga att vända sig till polismyndighet, åklagare eller domstol. I sådana situationer bör således en god man kunna ange brottet till åtal och föra talan i denna del. I anslutning till denna fråga kan följande sägas. Det brott eller den skadegörande handling som den enskilde drabbats av bör definieras som en ekonomisk eller en personlig ange- lägenhet, beroende på karaktären av det inträffade. Skyddsobjektet (den enskildes egendom eller person) avgör vilken behörighet hos ställföreträdaren som krävs i det enskilda fallet. En god man med behörighet i ekonomiska angelägenheter bör ha angivelse- och åtalsrätt beträffande brott som avser av förordnan- det berörd egendom. Detta bör, liksom tidigare, också gälla förval- tare – denne torde för övrigt ha ensam behörighet, såvida han inte har gett sitt samtycke till att den enskilde själv företar vissa rätts- handlingar (se nuvarande 11 kap. 10 § FB). Vad som sagts svarar mot förmyndares rätt att ange och åtala för brott enligt 20 kap. 14 § första stycket första meningen RB. Står däremot den enskildes person i fokus för brottet (t.ex. i an- ledning av misshandel eller ärekränkning) bör en god man med be- hörighet i personliga angelägenheter kunna ange brottet eller föra ansvarstalan för den enskildes räkning. Därigenom ökas möjligheten för en person med hjälpbehov att få till stånd en angivelse av brottet respektive att få sin talan förd, vilket är av betydelse främst i de fall då den enskilde är ur stånd att åstadkomma en sådan rättshandling för egen del. Rätten motsvarar den som tillkommer en vårdnadshava- re. Den bör inte ges åt förvaltare eller god man med uppdrag endast i ekonomiska spörsmål (om skadestånd m.m.; se dock nedan) Vad som sagts ovan skall ha motsvarande tillämpning när det gäl- ler gode mäns och förvaltares rätt att biträda en av åklagaren väckt talan och att överta åtal. Också när det gäller möjligheterna att föra talan om enskilt an- språk i anledning av brott eller en talan rörande annat utomobliga- toriskt skadestånd bör en ställföreträdares behörighet vara bero- Ställföreträdare för vuxna i domstolsprocessen ende av grunden för den talan som väcks. Rör det sig om skadegörande handling som riktar sig mot den enskildes egendom, bör en ställföreträdare med ett förordnande i ekonomiska angelägen- heter vara behörig. På motsvarande sätt bör en god man med behö- righet i personliga angelägenheter vara behörig i mål som rör an- grepp på den enskildes person. Någon åtskillnad mellan olika slag av ersättning bör inte göras. Med en sådan tolkning av förordnandet undviks andra arrangemang beträffande ställföreträdarskapet. När det rör sig om skadegörande handling mot den enskildes person bör därutöver en god man, liksom en förvaltare, med åbero- pande av ett förordnande i ekonomiska angelägenheter också anses ha rätt att föra talan om skadestånd; sådana frågor har ju ekonomisk betydelse för den enskilde, även om anspråket gäller ideell gottgörelse. Ett förordnande som ger behörighet i fråga om skadestånd måste normalt tolkas på så sätt att det ger behörighet att föra talan om alla typer av enskilda anspråk av ekonomiskt slag som är hänförliga till ett brott, dvs. inte nödvändigtvis rena skadeståndskrav. Det kan t.ex. gälla en talan om bättre rätt till viss egendom som förs i anslutning till ett brottmål. Om målsäganden i och för sig har beslutsförmåga bör en god man endast med den enskildes samtycke kunna ange brott till åtal eller föra ansvarstalan därom. Detsamma bör gälla rätten att föra civil- rättslig talan på grund av brottslig eller annars skadegörande hand- ling. Den gode mannens respektive den enskildes inbördes ställning bör alltså inte bedömas enligt grunderna för 20 kap. 11 § RB. Till följd av att framtidsfullmäktig enligt avsnitt B 6 skall kunna ges behörighet i såväl ekonomiska som personliga angelägenheter bör rätten att ange brott till åtal eller föra talan därom respektive att föra talan om anspråk på grund av skadegörande handling i enlighet med förordnandets innehåll tillkomma även en sådan ställföreträdare (om framtidsfullmäktig som ställföreträdare – se även avsnitt B 11.5 nedan). Här kan noteras att en framtidsfullmäktig endast kan bli aktuell när den enskilde varaktigt och i huvudsak är ur stånd att ha hand om de angelägenheter en framtidsfullmakt avser. Vidare skall betonas att en framtidsfullmäktig inte genom sitt förordnande är att anse som ombud. Ställföreträdare för vuxna i domstolsprocessen Ställföreträdare för vuxna utan beslutsförmåga som är misstänkta för brott m.fl. Frågor om straffansvar får anses höra till den enskildes personliga angelägenheter. Förvaltarskap skall endast kunna avse ekonomiska angelägenheter, varför denna ställföreträdarkategori inte är aktuell i förvarande fall (såvida inte även ekonomiska angelägen- heter berörs under handläggningen av brottmålet enligt nedan). Utgångspunkten även för framtiden bör vara att en person som har ställföreträdare alltid måste ha en obegränsad och ovillkorlig rätt att försvara sig själv i en fråga om straffansvar. Han eller hon får också anses ha samma rätt beträffande frågor som har samband med ansvarsfrågan. Detta bör gälla även frågor om utomobligatoriskt skadestånd där den enskilde är svarande och som inte handläggs i brottmål. Det sagda bör emellertid inte hindra att också en ställföreträdare ges behörighet i målet. I ansvarsdelen bör detta dock gälla endast den som har behörighet i personliga frågor. De ställföreträdare som kan komma i fråga är god man och framtidsfullmäktig. (Den senare är följaktligen inte att anse som försvarare eller ombud.) Den praktiska konsekvensen av detta blir alltså att en ställföreträ- dare av nu nämnt slag kan föra talan på den enskildes sida i ansvars- frågan samt lägga fram bevisning och företa andra åtgärder som den enskilde själv kan åstadkomma. Den enskildes egen rådighet skall dock, som ovan sagts, inte anses inskränkt därigenom. Åtgärder som vidtas av ställföreträdaren bör underställas den enskilde så att han eller hon därigenom ges möjlighet att reagera. Skulle den enskilde och hans ställföreträdare vidta åtgärder som står i strid med varandra, bör rätten ha att träffa sitt avgörande efter vad som är mest förmån- ligt för den enskilde (jfr Fitger s. 21:4 a beträffande situationen då en vårdnadshavare till en misstänkt och den misstänkte själv båda är närvarande vid rätten). Officialprövningen i brottmål bör här borga för att den enskildes rätt inte sätts ur spel och att hans egen inställ- ning till saken inte försummas. Ett undantag bör gälla från denna regel om den mest förmånliga åtgärden: har den enskilde god man som ställföreträdare, och är den enskildes tillstånd inte sådant att han eller hon uppenbart saknar förmåga att själv ta ställning eller att meddela sin mening rörande den omtvistade processhandlingen, bör alltid den enskildes åtgärd ha företräde (jfr föreslagna 11 kap. 7 § FB). Den gode mannens behö- righet är således i sådana fall beroende av den enskildes samtycke (se Ställföreträdare för vuxna i domstolsprocessen redogörelsen ovan i detta avsnitt om god mans roll som ställföre- trädare). När en vuxen beslutsoförmögen person krävs på ersättning för en skadegörande handling blir naturligen en ställföreträdare på det eko- nomiska området behörig att företräda honom eller henne på svaran- debänken. Är skadehandlingen brottslig, kan å andra sidan alla rätts- följder sägas personligen angå gärningsmannen i sådan grad att även ett skadeståndsanspråk, vid sidan av ett straffanspråk, bör kunna tas om hand av en företrädare med uppdrag i personliga angelägenhe- ter. Det utomobligatoriska skadeståndet i andra fall har drag av sank- tion mot ett klandervärt beteende som gör att samma klassifikation kan försvaras här. Beträffande omyndiga anses frågan om skyldighet att betala skadestånd av aktuellt slag höra hemma hos ställföreträ- daren i personliga frågor, vårdnadshavaren (11 kap. 1 § andra stycket och 21 kap. 1 § första stycket RB). Skäl saknas att låta ställföreträdaren föra talan mot fällande dom när den misstänkte avlidit, se 21 kap. 1 § andra stycket RB. Förslag: Den enskilde skall kunna företrädas av ställföreträdare som utpekas i den särskilda lagstiftning som är tillämplig. Om särskilda regler saknas, får den enskilde inom ramen för förord- nandet företrädas av framtidsfullmäktig eller ställföreträdare en- ligt . En god mans processhandlingar skall som ut- gångspunkt kräva den enskildes samtycke för att vara bindande. Även i förvaltningsprocessen har en persons processbehörighet be- tydelse för behovet av ställföreträdare. För den som på grund av ringa ålder eller rubbningar i själsverksamheten bedöms inte kunna föra sin talan själv skall talan föras av hans ställföreträdare (förmyn- dare, vårdnadshavare, god man eller förvaltare, se , Förvaltningsprocesslagen m.m. En kommentar, 4 uppl., 2001, s. 114, cit. I rättsfallet RÅ 1989 ref. 11, som gällde en omyn- digförklarad persons rätt att göra anmälan till Hälso- och sjukvård- ens ansvarsnämnd, uttalade Regeringsrätten att det i det enskilda fallet kan finnas anledning – oavsett om anmälaren är omyndig eller ej – att pröva om anmälaren på grund av sjukdom eller av annan orsak saknar rättslig handlingsförmåga. Uttalandet har ansetts repre- sentativt för processer som rör enskildas personliga förhållanden, Ställföreträdare för vuxna i domstolsprocessen t.ex. socialtjänstmål och mål om vård av missbrukare (se s. 114). Anledning saknas enligt utredningens uppfattning att be- döma frågor om ekonomiska förhållanden annorlunda. Särskilda regler om ställföreträdare, motsvarande dem i RB, sak- nas i förvaltningsprocesslagen (1971:291). om t.ex. brott- mål kan inte utan vidare tillämpas analogivis beträffande sådant som t.ex. tvångsomhändertaganden. I första hand bör för framtiden en tillämpning ske av de special- regler som anges i de av utredningen föreslagna lagarna om ställföre- trädare för vuxna med begränsad beslutsförmåga inom hälso- och sjukvården m.m. (LSH) respektive inom den sociala välfärden (LSV). Även andra bestämmelser om ställföreträdare kan dock få relevans. Här kan hänvisas till förslaget till ändring av 44 § lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård och de nya bestämmelserna i 14 kap. 4 a § sekretesslagen (1980:100) och i 35 a § personuppgiftslagen (1998:204). Bestämmelserna är tillämpliga vid förfarandet inför förvaltningsmyn- digheter men är också avsedda att tillämpas när ett ärende förs vidare vid överklagande. I speciallagstiftningen aktualiseras två ställföreträdartyper, näm- ligen vårdombud och anhöriga, som endast i undantagsfall figurerar i rättegången enligt RB. En ställföreträdare som åberopar sig på be- hörighet enligt LSH har en begränsad möjlighet att driva frågor i domstol, eftersom den roll som en sådan ställföreträdare kan ha i princip endast avser vård och behandling samt omvårdnad av en viss patient, något som endast i speciella fall kan bli föremål för dom- stolsprövning. Genom hänvisningar i andra lagar till LSH kan dock ställföreträ- darreglerna där bli tillämpliga i förvaltningsprocessen. Det är emellertid främst enligt den sociala lagstiftningen som en ställföreträdare av nu nämnt slag, i likhet med en fullmäktig enligt framtidsfullmakt och en god man enligt förslaget till 11 kap. 2 § FB, kan komma att bli aktuell som ställföreträdare i förvaltningsdomstol eller motsvarande för en beslutsoförmögen person. (Att förvaltare inte annat än när det gäller rätt att erhålla sociala förmåner av eko- nomisk natur föreslås kunna representera en hjälpbehövande i per- sonliga angelägenheter framgår av avsnitt B 5.2.) Generellt sett kan sägas att det oftast finns anledning att tro att en part kan ha en icke myndighetsutnämnd ställföreträdare att tillgå i mål eller ärenden som hör till förvaltningsprocessen. I andra fall än de ovan berörda får en tillämpning ske av reglerna om framtidsfullmakter i lagen härom och om ställföreträdarskap i FB. Ställföreträdare för vuxna i domstolsprocessen En tolkning av förordnandet får därvid göras. Som anförts i avsnitt B 11.2.3 skall som utgångspunkt krävas samtycke för att en god man skall få företa processhandlingar för den enskildes räkning. – Någon uttrycklig bestämmelse i ämnet i förvaltningsprocesslagen föreslås inte. 11.4Rättegångsfullmakters verkan vid beslutsinkompetens Förslag: En rättegångshandling som ett rättegångsombud före- tar efter den tidpunkt då fullmaktsgivaren på grund av psykisk störning, sjukdom, skada eller liknande förhållande varaktigt och i huvudsak är ur stånd att ha hand om de angelägenheter som rätte- gången gäller har inte större verkan än den skulle ha haft, om full- maktsgivaren själv hade företagit rättshandlingen. Vad som sagts bör gälla även när i annat fall förvaltarskap anordnas som omfattar de angelägenheter rättegången avser. I rättsfallet NJA 1970 s. 550 ansågs att en fullmakt enligt 12 kap. 23 § RB som lämnats av en kvinna inte borde frånkännas verkan sedan kvinnan blivit åldersdement men alltjämt var myndig. (I 12 kap. 23 § RB ges regler för allmänna fullmakter att förvalta annans egendom eller annars ha hand om annans angelägenheter; i den mån fullmäktigen också därigenom är behörig att föra huvudmannens talan inför rätta, är reglerna om ställföreträdare att tillämpa.) I dok- trinen har det ansetts att rättsfallet är ett uttryck för vikten av att den som vill föra talan mot en psykiskt sjuk person inte skall från- tas sin rätt (Fitger s. 11:27). Utredningen föreslår i 11 kap. 2 § FB (nuvarande 11 kap. 4 §) att godmanskap skall kunna anordnas även i vissa fall då den enskilde motsätter sig detta, nämligen när det är uppenbart att den enskilde saknar förmåga att själv ta ställning eller att meddela sin mening. Med tanke på detta – och med beaktande av att ett särskilt institut med framtidsfullmakter för just dylika situationer nu föreslås – bör det ovan nämnda rättsfallet anses överspelat. En fullmakt enligt 12 kap. 23 § RB bör således i princip inte tillerkännas någon verkan sedan den som utfärdat fullmakten har förlorat sin besluts- förmåga varaktigt och i huvudsak, se förslaget till 12 kap. 19 § RB. Resultatet bör bli detsamma beträffande en vanlig rättegångsfull- makt. Den enskilde kan således endast företrädas av en ställföre- Ställföreträdare för vuxna i domstolsprocessen trädare, i form av god man, förvaltare eller framtidsfullmäktig, om han eller hon i den angelägenhet rättegången avser har förlorat sin beslutsförmåga eller aldrig har haft sådan förmåga. Detta bör vara analogivis tillämpligt även inom förvaltningsprocessen; här tillkom- mer andra ställföreträdare enligt speciallagstiftning. Även när förvaltarskap anordnats för en part, bör fullmaktsbehö- righeten utsläckas. Detta ligger i linje med den lösning som väljes beträffande rättegångsfullmakterna (se också förslaget till ny lydelse av 22 § avtalslagen). Ställföreträdare kan, liksom en processbehörig part, ställa ombud (jfr Fitger s. 12:3 och 12:31, se avsnitt B 12). En sådan fullmakt fortsätter att gälla sedan ställföreträdarens behörighet har upphört (12 kap. 19 § andra stycket RB). Någon ändring av denna bestäm- melse föreslås inte. Ett visst utrymme lämnas alltjämt för att personer, som visserligen lider av en psykisk störning eller liknande men ändock inte tveklöst saknar beslutsförmåga, tillåts företräda sig själva, bl.a. genom full- makt, trots att de därigenom får antas löpa större risker att drabbas av rättsförluster än andra. Vikten av att den enskilde inte skall på- tvingas ett godmanskap i dylika situationer väger dock tyngre än behovet av att vederbörande på denna väg får hjälp med att utföra sin talan. 11.5Närmare om framtidsfullmakt som behörighetsgrund Förslag: Fullmäktig som härleder sin behörighet från framtids- fullmakt skall anses vara fullmaktsgivarens ställföreträdare i pro- cessuellt hänseende. I avsnitt B 6.1.5 har anmärkts att en framtidsfullmäktig är att anse som ställföreträdare snarare än befullmäktigat ombud. Framtids- fullmakter är nämligen fullmakter som har till huvudsakligt ändamål att meddela behörighet att företräda fullmaktsgivaren i angelägenhet- er av varjehanda privaträttslig och offentligrättslig natur. Mer sällan lär de komma att vara upprättade i direkt syfte att ge fullmäktigen behörighet att föra talan i en viss framtida rättegång (specialiserad fullmakt). Även om det inte anges uttryckligen i en (generell) framtidsfull- makt, kan den innefatta behörighet för fullmäktigen att föra full- Ställföreträdare för vuxna i domstolsprocessen maktsgivarens talan inför rätta. En bedömning av vilken behörighet framtidsfullmakten ger får göras från fall till fall. Den processuella behörigheten är således närmast att betrakta som ett tillbehör till (eller ett utflöde av) en mera allmän förvaltningsbe- fogenhet (disponentfullmakt, se Fitger s. 12:34). Detta leder full- mäktigens roll även i processuellt hänseende närmare ställföreträdar- reglerna i 11 kap. RB än reglerna i 12 kap. RB om rättegångsombud. En annan faktor som talar i denna riktning är att en person som har utsett framtidsfullmäktig inte kan styra fullmäktigen på samma sätt som en fullmaktsgivare kan dirigera ett vanligt befullmäktigat om- bud. I 12 kap. 23 § RB anges, som ovan nämnts, att om någon har all- män fullmakt att förvalta annans egendom eller eljest handha annans angelägenheter och på grund därav tillika är behörig att föra huvud- mannens talan inför rätta, gäller om sådant ombud vad som är stadgat om ställföreträdare.