sou · GSB37d2 · 2005-01-01 00:00:00 — Denna tid avser då endast själva röret och således inte de ledningar som senare kommer att dras fram i röret. Detta sätt att utföra ledningsbyggande och säkra åtkomsten till mark kan vara värdefull t.ex. i sådana fall då det ges möjlighet att i samband med andra anläggningsåtgärder dra fram en kanalisation för framtida behov. Så sker , men skill- naden är att torde inte ledningsrätt kunna upplåtas för kanalisationen. Givetvis ingår i ledningsrätten för t.ex. en kanalisation även rätten att dra fram ledningar i denna. Av ledningsrättsbeslutet bör framgå det högsta antalet ledningar som får dras fram i kanalisation eller dylikt. Detta är betydelsefullt eftersom intrånget får anses vara i viss mån beroende härav, då kravet på underhållsåtgärder normalt ökar med antalet ledningar. Utan befogenhet meddelad med stöd av den föreslagna 11 a § ledningsrättslagen kan, som framgått ovan, dock inga andrahands- upplåtelser göras. Av paragrafens andra mening framgår att vad som sägs i första meningen också skall gälla för tunnlar som används i stället för sådana ledningar som anges i 2 § första stycket 3 i lagen. Möjligheten att ta utrymme i anspråk för tunneländamål bör själv- fallet endast omfatta sådana tunnlar som fungerar som distribu- tionsleder för vatten och avlopp. Det bör understrykas att den nu föreslagna utvidgningen inte innebär någon förändring av lagens tillämpningsområde avseende kanaler, utan anläggningar av detta slag skall alltjämt anses falla utanför tillämpningsområdet. Ledningsrätt som avser sådan ledning som anges i 2 § första stycket 2 ger ledningsrättshavaren rätt att inom det utrymme som har upplåtits för ledningen dra fram och använda även sådana led- ningar som anges i 2 § första stycket 1. Ledningsrättshavaren får dra fram ledning med stöd av första stycket tidigast efter det att fastighetens ägare under- rättats om när arbetet skall påbörjas. Underrättelse skall anses ha skett när meddelandet sänts med brev till fastighetsägaren under dennes adress. Om ledningsrätt har upplåtits i annan egendom än fast egendom, skall vad som sägs i andra stycket om fastighetsägare i stället avse ägaren eller innehavaren av den egendom i vilken ledningsrätt har upplåtits. Paragrafen, som har beskrivits i avsnitt 2.2.5, innehåller regler som ger en innehavare av ledningsrätt för en koncessionspliktig elek- trisk starkströmsledning rätt att, inom det utrymme som har upp- låtits för ledningen, dra fram och begagna även teleledning som ingår i telekommunikationssystem för allmänt ändamål. I paragrafens två första stycken har uttrycket ledningens inne- havare bytts ut mot ledningsrättshavaren. Dessutom har språket moderniserats i första stycket. Ett nytt tredje stycke har införts. Detta är en följd av den möjlig- het som har skapats i 1 § ledningsrättslagen att upplåta ledningsrätt även i viss egendom som inte är fast egendom. Den som innehar fastighet eller annan egendom på grund av testa- mentariskt förordnande utan att äganderätten tillkommer någon anses vid lagens tillämpning som egendomens ägare. Som en följd av den möjlighet som har skapats i lagens 1 § att upplåta ledningsrätt även i egendom som inte är fast egendom har i paragrafen fastighet ändrats till fastighet eller annan egendom och fastighetens ägare ändrats till egendomens ägare. Änd- ringen medför att man vid tillämpningen av ledningsrättslagen även skall betrakta innehavare på grund av testamentariskt förordnande av annan egendom än fast egendom som egendomens ägare. får besluta att en innehavare av en sådan ledning som avses i 2 § har rätt att låta annan dra fram och använda ytterligare ledningar av det slag som anges i 2 § första stycket 1 inom det upplåtna utrymmet. Ett sådant beslut får meddelas endast om det med hänsyn till ledningens beskaffenhet finns ett behov av en sådan rätt och den kan anses förenlig med bestämmelserna i 6–11 §§. Om lantmäterimyndigheten har meddelat ett sådant beslut som avses i första stycket, får ledningsrättshavaren själv dra fram och använda en sådan ledning som avses i beslutet i stället för att låta någon annan göra det. Den i promemorian med utkast till lagrådsremiss föreslagna bestämmelsen kan ge en innehavare av ledningsrätt för ledning som ingår i elektroniskt kommunikationsnät för allmänt ändamål rätt att låta någon annan dra fram och använda ytterligare ledningar av samma slag (se avsnitt 2.2.5). I den allmänna motiveringen har förslaget behandlats under avsnitt 2.4.3. Genom ändringen i första stycket utvidgas möjligheten att göra s.k. andrahandsupplåtelser. Det blir nu möjligt för innehavare av ledningsrätt för samtliga de olika typer av ledningar som anges i lagens 2 § att ges rätt att göra andrahandsupplåtelser. Sådana får dock även fortsättningsvis endast avse ledning som ingår i elektroniskt kommunikationsnät för allmänt ändamål. Enligt den föreslagna 2 a § ledningsrättslagen kan ledningsrätt erhållas för olika typer av kanalisa- tioner. Som framgått av författningskommentaren till denna para- graf får ledningsrättshavaren då även dra fram sina egna ledningar med stöd av en sådan ledningsrätt. Däremot krävs det beslut med stöd av 11 a § ledningsrättslagen för att andrahandsupplåtelser skall få göras. 4 Lydelse enligt utkast till lagrådsremiss. eller annat utrymme för ledning får tas i anspråk på fastighet, om det inte orsakar synnerligt men för fastigheten. Vad som föreskrivs om fastighet skall tillämpas också i fråga om tomträtt, byggnad eller annan anläggning som inte hör till fastigheten eller tomt- rätten samt väganordning enligt 2 § väglagen (1971:948). Även om synnerligt men uppkommer, är fastighet skyldig att avstå utrymme, om ledningen är av väsentlig betydelse från allmän synpunkt eller om ledningen enligt beslut av koncessionsmyndig- het skall framdragas över fastigheten. Om ägaren begär det, skall fastigheten inlösas. Är olägenheten begränsad till viss del av fastig- heten, skall endast den delen inlösas. Ledningens innehavare är berättigad att lösa sådan fastighet eller del av fastighet som avses i andra stycket, om detta skulle medföra endast en ringa höjning av den ersättning som tillkommer fastig- hetsägaren och denne inte har ett beaktansvärt intresse av att behålla fastigheten eller fastighetsdelen. Vid bedömande av frågan om rätt till inlösen föreligger, skall kostnad för åtgärd som anges i 4 kap. 1 § andra stycket expropriationslagen räknas in i ersättningen. Bestämmelserna i 1 kap. 3 och 4 §§ expropriationslagen skall också tillämpas vid upplåtelse och inlösen enligt denna paragraf. Utan hinder av dessa bestämmelser kan dock särskild rätt som tillkommer staten rubbas. Vidare får förordnas att rätten till utrymme för led- ningen skall ha företräde framför särskild rätt som tillskapats genom expropriation eller annat tvångsförvärv eller vid fastighetsbildning eller på liknande sätt. Paragrafen innehåller regler om skyldighet att avstå utrymme för ledning. Paragrafens första stycke har ändrats. Motivet för ändringen är att utrymme för ledning inte bör få tas i anspråk tvångsvis om inne- havare av tomträtt byggnad eller annan anläggning som inte hör till fastigheten eller tomträtten eller väganordning skulle orsakas synnerligt men. Om upplåtelse sker i väganordning med stöd av lagens 1 §, berörs givetvis innehavaren av vägrätt. Språket i stycket har också moderniserats. Paragrafens tredje stycke har moderniserats språkligt. Det är inte heller på detta stadium korrekt rent terminologiskt att tala om ledningsrättshavare (se även författningskommentaren till 1 § led- ningsrättslagen). I paragrafens fjärde stycke har uttrycken och ej utgör vägrätt och ,dock ej om den särskilda rätten utgör vägrätt strukits. Skälet till detta är den möjlighet att upplåta ledningsrätt inom väganordning som har föreslagits i lagens 1 §. Rätt till före- träde kommer efter ändringen att kunna förordnas även gentemot vägrätt. Vidare har språket i stycket moderniserats. I den allmänna motiveringen har i avsnitt 2.4.4 konstaterats att det inte finns något behov av att kunna upplåta ledningsrätt i led- ningsrätt. Om det emellertid uppkommer behov av att ta i anspråk t.ex. en ledning eller mast som är framdragen med ledningsrätt, kan ledningsrätt upplåtas i anläggningen som sådan. Ifall anläggningen är fast egendom upplåts ledningsrätten i fastigheten. Är det inte fråga om sådan egendom, dvs. lös egendom, kan vår föreslagna möjlighet att upplåta ledningsrätt även i anläggning som inte hör till fastighet tillämpas. Detta bör då kompletteras med ett beslut om företräde enligt 12 § fjärde stycket ledningsrättslagen. Ledningens innehavare skall svara för förrättningskostnaderna om inte annat följer vid en motsvarande tillämpning av 18 kap. 6 eller 8 § . Har ledningsrättsfråga tagits upp utan ansökan eller, i fall som avses i 33 §, på ansökan av annan sakägare än ledningsrättshavaren, skall förrättningskostnaderna fördelas mellan sakägarna efter vad som är skäligt. Avser förrättningen endast att inskrivet servitut eller inskriven nyttjanderätt avseende rätt att dra fram och bibehålla ledning skall förändras till ledningsrätt, skall ledningens innehavare dock svara för förrättningskostnaderna enligt bestämmelserna i första stycket. Detsamma skall gälla om ledningsrätt har beviljats i sådan egendom som avses i 1 § första stycket 3 och ledningsrätten upphävs enligt 33 § därför att egendomen tagits bort. Handlägges ledningsrättsfråga gemensamt med fastighetsbild- ningsåtgärd vid en förrättning, skall kostnader som är gemensamma för skilda åtgärder fördelas på dessa efter vad som är skäligt. Till förrättningskostnader räknas taxeavgift, ersättning till sak- kunnig, utgift för hantlangning som inte ingår i taxeavgiften, ersätt- ning för sådan skada som avses i 4 kap. 38 § tredje stycket fastighets- bildningslagen (1970:988) samt ersättning för sakägares kostnader för ombud eller biträde eller för egen utredning som varit nödvändiga för att ta till vara sakägarens rätt vid förrättningen. Paragrafen innehåller bestämmelser om fördelning av förrättnings- kostnaderna samt vad som räknas som sådana kostnader. I allmän- motiveringen har den nuvarande regleringen och förslaget behand- lats under avsnitt 5.4.4. I paragrafens första stycke har det endast gjorts vissa språkliga ändringar. I paragrafens andra stycke har det lagts till en mening. Enligt denna bestämmelse skall ledningens innehavare svara för förrättningskostnaderna även i de fall då ledningsrätt har beviljats i sådan egendom som avses i 1 § första stycket 3 ledningsrättslagen och ledningsrätten upphävs enligt lagens 33 § därför att egendomen har tagits bort. Utan den nya bestämmelsen skulle kostnaderna ha fördelats mellan fastighetsägaren och ledningens innehavare efter vad som är skäligt. Dessutom har språket i stycket moderniserats. Terminologiskt kan man enbart tala om ledningsrättshavare i styckets första mening (se författningskommentaren till 1 § led- ningsrättslagen). I paragrafens fjärde stycke har gjorts ett tillägg. Enligt detta skall till förrättningskostnader även räknas ersättning för sakägares kostnader för ombud eller biträde eller för egen utredning som varit har nödvändiga för att ta till vara sakägarens rätt vid förrättningen. Som har nämnts i avsnitt 5.4.4 skall dock rätten till ersättning vara klart mera begränsad än i expropriationsmål. Exempelvis bör sak- ägares egna utredningar endast undantagsvis anses som nödvändiga, eftersom lantmäterimyndigheten även fortsättningsvis kommer att ha det grundläggande ansvaret för utredningen. Dessutom bör vid bedömningen av om ombudskostnader har varit nödvändiga beak- tas möjligheten för sakägarna att använda sig av ett gemensamt ombud. Kostnadsersättningen till sakägarna bör därvid i det sistnämnda fallet sättas ned till det belopp som hade blivit aktuellt om de hade enats om ett gemensamt ombud eller biträde. Sakägares uppgifter om kostnader för ombud eller biträde bör givetvis styrkas genom kvitton eller dylikt. Sakägares egna inställelsekostnader skall inte vara ersättningsgilla. Språket har också moderniserats i stycket. Upplåts tomträtt i fastighet i vilken ledningsrätt har upplåtits, skall tomträtten när den har inskrivits belastas av ledningsrätten i fastig- hetens ställe. Om tomträtten upphör att gälla, skall i stället den berörda fastigheten belastas av ledningsrätten. Paragrafen, som är ny, innehåller bestämmelser om konsekvenserna av att tomträtt upplåts respektive upphör att gälla i fastighet respek- tive tomträtt som har upplåtits med ledningsrätt. I den allmänna motiveringen har förslaget behandlats under avsnitt 2.4.4. Paragrafen innebär att om tomträtt upplåts i fastighet som har upplåtits med ledningsrätt skall tomträtten, när den har inskrivits, belastas av ledningsrätten i fastighetens ställe. Detta kommer att gälla direkt på grund av denna bestämmelse. Något särskilt beslut av lantmäterimyndigheten kommer alltså inte att krävas. Lantmäteri- myndigheten bör dock registrera ledningsrätten på tomträtten i stället för på fastigheten. Detta torde inte kräva några ändringar i förordningen om fastighetsregister. Paragrafen innebär vidare att, om tomträtt i vilken ledningsrätt har upplåtits upphör att gälla, skall i stället den berörda fastigheten belastas av ledningsrätten. Inte heller detta torde kräva någon ändring i förordningen om fastighetsregister. 7.2Förslaget till lag om ändring i anläggningslagen Enligt denna lag kan inrättas anläggning som är gemensam för flera fastigheter och som tillgodoser ändamål av stadigvarande betydelse för dem (gemensamhetsanläggning). Fråga om gemensamhets- anläggning prövas vid förrättning. Om syftet med inrättandet främst är att uppnå samverkan mellan olika ledningsägare, kan en anläggning enligt första stycket även avse endast eller huvudsakligen ett utrymme. Kan enligt bestämmelser i annan författning än fastighetsbild- ningslagen (1970:988) fråga om inrättande av anläggning gemen- samt för flera fastigheter prövas av domstol eller annan myndighet, gäller ej denna lag. Ej heller gäller lagen allmän vatten- och avlopps- ledning eller allmän fjärrvärmeanläggning. Paragrafen innehåller grundläggande bestämmelser om gemensam- hetsanläggning. Förslaget har i den allmänna motiveringen behand- lats under avsnitt 4.4.4. Ett nytt andra stycke har införts. Syftet med detta tillägg är att klarlägga att gemensamhetsanläggning också kan inrättas för att uppnå samverkan mellan främst olika ledningsägare – även när anläggningen avser endast eller huvudsakligen ett utrymme. Det behöver således inte röra sig om en fysisk anläggning. I stället kan det handla om behovet av att samverka om underhåll, ombyggnads- arbeten, tillfällig flyttning av ledning, hantering av miljö- eller säkerhetsfrågor, kontakter med myndigheter eller samordning av återställningsarbeten då ledningarna tas bort. De fastigheter som skall delta i gemensamhetsanläggningen skall anges i anläggningsbeslutet. Detta innebär att, förutom eventuella fastigheter, skall anges de olika ledningar som skall delta i anlägg- ningen med stöd av 2 § anläggningslagen. Utrymmet som upplåts för anläggningen skall anges liksom eventuell fastighet eller del därav som skall inlösas. Det finns även möjlighet att ange tid för anläggningens bestånd om detta är aktuellt. I anläggningsbeslutet skall anges den tid inom vilken anläggningen skall vara utförd. Är det därvid helt och hållet fråga om en anläggning av annan än fysisk karaktär bör sådan tid inte behöva anges. Detta bör dock inte kräva en lagändring. I anläggningsbeslutet kan också tas in eventuellt behövliga föreskrifter för anläggningens utförande och drift. För varje deltagande fastighet m.m. skall anges andelstal för deltagande i dels utförande, dels drift av anläggningen (15 § anlägg- ningslagen). För utförande skall andelstalet främst beräknas utifrån den nytta fastigheten har av anläggningen. Andelstalet för drift skall bestämmas främst med hänsyn till den omfattning i vilken fastig- heten beräknas använda anläggningen. Även om det helt och hållet är fråga om en anläggning av annan än fysisk karaktär bör andelstal för utförande anges. Det torde dock inte innebära något problem, eftersom man helt enkelt kan låta detta andelstal motsvara andels- talet för drift. Detta är i själva verket vanligt vid många andra sorters anläggningar. Det får antas att överenskommelser enligt 16 § anläggningslagen normalt kommer att träffas, som bl.a. reglerar de olika ledningsägarnas andelstal i gemensamhetsanläggningen. Om överenskommelser inte kan uppnås måste emellertid lantmäteri- myndigheten ändå meddela beslut i frågan, vilket sedan kan över- klagas. Eftersom detta är ett i huvudsak nytt område torde det krävas centralt utvecklingsarbete när det gäller principerna för hur andelstal skall beräknas i denna typ av anläggning. Detta arbete bör lämp- ligen utföras av . Det finns dock redan visst arbete som har utförts inom främst , som bör kunna vara av intresse i detta sammanhang. Om lantmäterimyndigheten vid förrättningen anser sig ha behov av särskild fackkunskap finns det möjlighet att förordna s.k. sak- kunnig (19 § anläggningslagen och 4 kap. 34 § fastighetsbildnings- lagen). 7.3Förslaget till förordning om ändring i ledningsrätts- kungörelsen Ordet ledningsbeslut i 6 § har ersatts av termen ledningsrätts- beslut. Motiven till denna ändring har redovisats i avsnitt 2.4.5. Särskilt yttrande av med instämmande av 5.4.2Bör även andra ersättningsprinciper införas för det ut- vidgade området? Liksom utredningsmannen anser jag att det finns starka skäl för att frågan om ersättning vid olika slag av expropriativa ingrepp bör bli föremål för en större översyn. Jag instämmer även i utrednings- mannens bedömning att en sådan översyn får anses falla utanför ledningsrättsutrednings uppdrag. I avvaktan på en dylik översyn anser jag dock att utrednings- mannen – med stöd av det allmänna uttalandet i utredningsdirek- tiven om att utredningsmannen får ta upp även andra spörsmål som har anknytning till de frågor som direkt tas upp i direktiven – borde ha föreslagit en partiell reform avseende de ersättningsregler som gäller vid upplåtelse av ledningsrätt. Det är nämligen vid utnyttjande av utrymme inom fastighet med ledningsrätt som de av utredningsmannen redovisade inslagen av kommersialism och affärsmässighet gör sig starkast gällande. Ledningsrättslagens an- vändningsområde för tvångsförfoganden med kommersiella för- tecken blir dessutom än mer framträdande vid ett genomförande av de förslag till utvidgning av ledningsrättslagens tillämpnings- område, som läggs fram i detta betänkande och i Justitiedeparte- mentets utkast till lagrådsremiss Ledningsrätt för elektroniska kommunikationsnät. Ett ytterligare starkt skäl till stöd för en partiell ersättningsreform är följande förhållanden. Ledningsrättslagen (LL) har ett nära släktskap med fastighets- bildningslagen (FBL) och anläggningslagen (AL). Dessa tre lagar räknas till den speciella fastighetsrätten och utgör huvuddelarna i det som brukar benämnas fastighetsbildningslagstiftningen. grundläggande lagen är FBL. Emellertid rör AL och LL till stor del liknande problem och bygger på liknande tankegångar som FBL. Det nära sambandet mellan lagarna kommer även till uttryck genom att AL och LL i flera fall hänvisar till FBL. Enligt alla tre lagarna är det möjligt för enskild att tvångsförfoga över annans mark. Lagarna skiljer sig dock åt på det sättet att enbart FBL och AL har två olika system för bestämmande av ersättning. Det ena innebär att vid vissa tvångsförfoganden (fastighetsbildningsfallen) skall ersättningen bestämmas efter en vinstfördelningsprincip och det andra att vid vissa tvångsförfoganden (expropriationsfallen) skall ersättningen bestämmas efter en skadeprincip. Gränsen mellan fastighetsbildningsfallen och expropriationsfallen är beroende av om den åtgärd som genomförs i stället hade kunnat genomföras genom inlösen av allmän plats i detaljplan med stöd av bestämmel- serna i , genom expropriation eller genom expropriationsliknande åtgärd. I dessa fall skall expropriations- lagens regler om ersättning tillämpas. I övriga fall skall ersättningen bestämmas med hänsyn till vilket värde marken som berörs har för såväl den fastighet som avstår marken som för den fastighet som tillförs marken (5 kap. 10 a § FBL och 13 § AL.). Fastighets- bildningsfallen kan sålunda huvudsakligen sägas omfatta sådana fall när enskild vill tvångsförfoga över annans egendom och medför ersättningar som i praktiken är generösare än i expropriationsfallen. Det finns ett av lagstiftaren tydligt angivet motiv till varför ersättningen i fastighetsbildningsfallen skall bestämmas efter en vinstfördelningsprincip.1 Det lyder. Det enskilda intresset är så framträdande (min.kursiv.) i fastighetsbildningsfallen att det kan sättas i fråga om en tvångsrätt skulle kunna accepteras såvida inte ersättningsbeloppet bestämdes med hänsynstagande till den vinst som uppkommer för den som tillträder marken. En sådan ordning leder till ersättningar som i praktiken motsvarar vad parterna skulle ha kommit överens om i normalfallet i en situation där någon tvångsrätt inte hade förelegat.2 1Begreppet vinstfördelning är mindre lyckat. Det kan ger den felaktiga associationen att fråga är om att gå in och botanisera i de inblandade aktörernas resultaträkningar. Det är det naturligtvis inte fråga om. Vad som menas med vinstfördelning är , något förenklat, att den fastighetsägare som tvingas avträda egendom även, utöver ersättning för den ekonomiska skadan, skall tillerkännas en tilläggsersättning. Utgångspunkten för beräkningen av denna tilläggsersättning är skillnaden mellan den tillträdande fastighetens värdeökning och den avträdande fastighetens värdeminskning. Denna vinst skall fördelas efter en skälighets- bedömning. 1991/92:127 s. 42. LL saknar motsvarighet till fastighetsbildningsfallen. Det betyder sålunda att när ledningsrätt upplåts, oavsett om det är till förmån för rättssubjekt med vinstintressen eller till förmån för rättssubjekt där sådana intressen saknas, skall ersättningen alltid bestämmas som i ett expropriationsfall, alltså enbart för den ekonomiska skadan. Med hänsyn till det rättssystematiska samband som råder mellan FBL, AL och LL kan man ställa sig frågan varför det i LL inte finns någon motsvarighet till den regel om tilläggsersättning som gäller i fastighetsbildningsfallen. Enligt min uppfattning finns det inte något övertygande svar på den frågan.3 I stället finns det en gemen- sam nämnare som med styrka talar för att en sådan regel borde finnas även i LL. Denna nämnare utgörs, i såväl fastighetsbildnings- fallen i FBL och AL som i kommersialiseringsfallen i LL, dvs. i de fall där ledningsrättshavaren är ett privat rättssubjekt med vinst- intressen eller ett offentligt ägt rättssubjekt med stora krav på affärsmässighet och lönsamhet, av ett starkt framträdande enskilt intresse. En regel om tilläggsersättning i LL för kommersialiserings- fallen kräver dock en något annorlunda lagteknisk lösning än den som valts för fastighetsbildningsfallen i 5 kap. 10 a § FBL. Först och främst måste man konstruera en annan skiljelinje mellan expropriationsfall – de fall där ersättningen även fortsättningsvis skall bestämmas enligt LL:s nuvarande ersättningsregler – och kommersialiseringsfall i LL, än den som gäller mellan expro- priationsfall och fastighetsbildningsfall i FBL och AL. Vidare måste metoden för att beräkna och bestämma tilläggsersättningen ske på ett annat sätt än enligt FBL och AL. Det är nämligen enbart undantagsvis som upplåtelse av ledningsrätt utgår från att det finns såväl en avträdande som en tillträdande fastighet. Rättesnöret måste vara att den lagtekniska lösningen blir så enkel som möjligt att tillämpa utan att rättssäkerheten sätts på spel. Vad först gäller frågan om skiljelinje, finns olika lösningar. Önskemålet är dock att finna en linje som gör det enkelt att skilja ett kommersialiseringsfall från ett expropriationsfall.