sou · GSB33d5 · 2005-01-01 00:00:00 — Jag delar uppfattningen att det av principiella skäl inte är motive- rat att göra en åtskillnad i möjligheterna att överklaga ett inskrän- kande beslut som fattats med stöd av LVM respektive LSU. Jag föreslår därför att samtliga beslut som rör enskilda och som har fattats av skall kunna överklagas till allmän förvaltningsdomstol. Som redovisas i avsnitt 16.14 föreslår jag också att bestämmelserna om föreståndarens beslutanderätt utmönstras ur lagen. I stället anges att beslut fattas av Statens insti- tutionsstyrelse som i sin arbets- och delegationsordning måste reglera vem som har rätt att fatta beslut på myndighetens vägnar i olika frågor. Beträffande den av mig föreslagna möjligheten att överklaga omhändertagande av alkohol, narkotika etc. enligt 31 § trots att det är uppenbart att innehav av sådan egendom allvarligt äventyrar syftet med vården, grundar sig detta ställningstagande på principen att alla inskränkande beslut som frihetsberövande inom frihetsbe- rövandet innebär för den enskilde, också skall kunna överklagas av denne oavsett vilken typ av ärende det rör sig om. som beslutet görs överklagbart har jag i avsnitt 16.12.1 föreslagit att sådan egendom som avses i 31 § första stycket skall omhändertas, vilket kan ses som en skärpning jämfört paragrafens nuvarande utformning enligt vilken sådan egendom får omhändertas. Förslag: Föreståndarnas beslutanderätt enligt LVM upphävs, och istället tillkommer beslutsbefogenheten Statens institu- tionsstyrelse. Enligt nuvarande LVM har föreståndaren beslutsbefogenhet i en rad olika frågor. Angivandet av att beslut i vissa fall skall fattas av föreståndaren torde utgöra en rest från tiden innan SiS bildades och får numera anses vara otidsenligt; SiS och dess institutioner utgör ju en sammanhållen myndighet. Jag föreslår därför att de bestäm- melser som finns om föreståndarens bestämmanderätt tas bort. I stället föreslår jag att beslut fattas av Statens institutionssty- relse som central förvaltningsmyndighet, dvs. på samma sätt som gäller beträffande LSU. SiS får sedan i sin arbets- och delegations- ordning reglera vem som har rätt att fatta beslut på myndighetens vägnar i olika frågor. Förslag: I 6 § LVM läggs fast att anmälningsplikten skall fullgö- ras genast om den anmälningspliktiga myndigheten får känne- dom om att en person kan antas vara i behov av vård enligt LVM. Statliga och kommunala myndigheter som i sin verksamhet regel- bundet kommer i kontakt med personer med missbruksproblem är enligt 6 § LVM skyldiga att anmäla till socialnämnden om de får kännedom om att någon kan antas vara i behov av vård enligt LVM. Skyldigheten är begränsad till myndigheter som i sin verksamhet regelbundet kommer i kontakt med personer med denna proble- matik. Av kravet på regelbunden kontakt följer att exempelvis skolan, familjerådgivningsbyråer eller verksamheten vid fritids- gårdarna inte berörs av anmälningsskyldigheten, även om de skulle komma i kontakt med personer med allvarliga missbruksproblem. Alkoholpoliklinikerna räknas till hälso- och sjukvården men för dessa gäller en mera begränsad anmälningsskyldighet (6 § andra stycket). Mitt förslag innebär att anmälningsskyldigheten skärps genom att en anmälan till socialnämnden skall ske genast om den anmäl- ningspliktiga myndigheten får kännedom om att en person kan antas vara i behov av vård enligt LVM. Anmälan skall göras så snart det överhuvud taget är möjligt. Förslaget får särskild aktualitet med hänsyn till mitt förslag om att ta bort polismyndighetens befogen- het att besluta om omhändertagande (se avsnitt 16.8.1). 16.16Anmälan till i vissa fall Förslag: Bestämmelsen i 29 § LVM upphävs. Enligt 29 § LVM skall föreståndaren vid ett LVM-hem anmäla till om en intagen vistats i ett LVM-hem utan att vård i annan form kommit till stånd. Paragra- fen föreslås upphävd eftersom denna fråga i stället bör regleras i arbets- och delegationsordning för . Förslag: Bestämmelsen i 8 § LVM upphävs. skall i samband med att den inleder en utredning enligt 7 § utse en tjänsteman hos nämnden som skall svara för kontakterna med missbrukaren och med olika vårdgivare (8 §). I förarbetena används begreppet kontaktman om denna tjänsteman.20 Avsikten med kontaktmannaskapet är att kontaktmannen, som inte 20 Se exempelvis prop. 1980/81:8 s. 89, SOU 1987:22 s. 373, prop. 1987/88:147 s. 95, 106. får vara ledamot av nämnden, skall följa missbrukaren . När vårdtiden är slut eller om tvångsvård inte kommer till stånd upphör kontaktmannaskapet med automatik utan att något särskilt formellt beslut behöver fattas, även om det inte är något som hindrar att en kontaktperson då i stället utses med stöd av 3 kap. 6 § socialtjänstlagen.21 Skillnaden är att klienten inte kan motsätta sig att nämnden utser en kontaktman enligt LVM, men att det krävs klientens samtycke om det sker med stöd av SoL. I kapitel 7 refererar utredningen ett uttalande av JO som i ett beslut har anfört, att utformningen och konstruktionen av bestäm- melsen i 8 § LVM om kontaktmannaskap i praktiken inte fyller någon funktion längre, eftersom ansvarig handläggare av utred- ningen ofta är samma person som utses att vara kontaktman i LVM:s mening. Uppgiften att informera och stödja klienten är central under hela den tid som klienten vistas på LVM-hemmet, och utgör en förutsättning för en meningsfull insats. Hur social- tjänsten väljer att lösa denna uppgift bör inte föreskrivas i lag. Jag vill emellertid peka på betydelsen av att syftet med bestämmelsen, dvs. att säkerställa en kontinuitet och ett klientorienterat arbets- sätt, ändå tillgodoses från förvaltningens sida. Det finns exempel på kommuner där utredare och kontaktman inte är samma person. Det finns också exempel på kommuner där det formellt inte utses någon kontaktman, trots att bestämmelsen inte är dispositiv. Den bild som framträder efter utredningens kontakter med kommuner i skilda delar av landet är att de uppgifter som åvilar kontaktmannen, dvs. att samordna och ha en aktiv kontakt med klienten och med LVM-hemmet, normalt fullgörs av den socialsek- reterare som har svarat för utredningen och som i flertalet fall redan har en tidigare etablerad kontakt med klienten. Jag kan där- för inte se att det finns något skäl till att bibehålla nuvarande kon- struktion av kontaktmannaskapet i 8 § LVM. Att avskaffa denna har också den fördelen att det inte längre kommer att finnas oklar- heter och begreppsförvirring om innebörden av kontaktman i LVM-vårdens respektive LVM:s mening. Jag föreslår således att bestämmelsen om kontaktman i 8 § LVM tas bort. 21 I SoL används benämningen kontaktperson, inte kontaktman. 16.18Graviditet, missbruk och tvångsvård Förslag: Någon särskild indikation för tvångsvård av gravida kvinnor med missbruk förordas inte. Frågan om graviditet och drogbruk, inte minst alkohol är, som framgår av kapitel 9, mångfasetterad och den rymmer många svåra frågeställningar. Ett av alkoholpolitikens prioriterade delmål är att kvinnans graviditetsperiod skall vara helt alkoholfri (prop. 2000/01:20). Självklart har även kvinnor med ett riskbruksbeteende eller som har en uttalad missbruks- eller beroendeproblematik som regel en önskan att föda ett friskt barn. Graviditeten och det vän- tade barnet är i sig en stark motivationsfaktor för kvinnan att upphöra eller minska sin alkohol- eller drogkonsum- tion. Genom samordnade insatser kan mödrahälsovården och social- tjänsten bidra till att dessa kvinnor upphör eller minskar sitt bruk av alkohol/narkotika och i förekommande fall motiveras till en behandlingsinsats på frivillig grund.22 pågår två parallella initiativ för att understödja denna utveckling: dels bereds inom ett förslag, som utarbetats av Statens folk- hälsoinstitut, till en nationell fortbildningssatsning som riktar sig till personal inom mödrahälsovården, dels utarbetas av Socialstyrel- sen nationella riktlinjer för missbrukarvården, däribland behandling av gravida kvinnor med missbruksproblem, där tanken är att skapa en plattform med en för alla aktörer gemensam uppfattning om vad god missbrukarvård är och på den grunden bedriva förutsägbar till- syn. I praktiken är det en mycket liten grupp av kvinnor som inte inser effekterna för det väntade barnet av sitt missbruk eller som visserligen inser de negativa konsekvenserna av missbruket men som ändå inte förmår att upphöra med det. För de allra flesta med denna svåra problematik kan antas att de uppfyller någon av speci- alindikationerna för tvångsvård enligt 4 § LVM. Det faktum att det föds barn med FAS är i sig ett tecken på att nuvarande 22 Denna nödvändiga samverkan underlättas genom bestämmelsen i 14 kap. 2 § sjunde stycket SekrL enligt vilken sekretesskyddet inte skall hindra att uppgifter om enskild person eller hans närstående lämnas mellan myndigheter inom hälso- och sjukvården och social- tjänsten om det behövs för att den enskilde skall få nödvändig vård, behandling eller annat stöd. Detta tar bland annat sikte på en gravid kvinna om det behövs för en nödvändig insats till skydd för det väntade barnet. Regleringen innebär ingen skyldighet för en myndighet att på eget initiativ lämna information till en annan myndighet, utan enbart möjlighet att lämna sådan information. insatser är otillräckliga, men jag anser att den förstärk- ning som håller på att ske av mödrahälsovården kan leda till en mer aktiv uppföljning från personalens sida. Utredningen om det ofödda barnet valde i sitt delbetänkandet SOU 1987:11 att inte föreslå någon rättslig möjlighet till tvångs- vård som inte kunde hänföras till kvinnans eget vårdbehov, efter- som det var svårt att lagstiftningsmässigt ange förutsättningarna för ett tvångsingripande med hänsyn till att det inte fanns ett exakt gränsvärde vid vilket det inte förelåg några skaderisker för fostret. Jag kan konstatera att någon ny kunskap inte har tillkommit sedan nämnda utredning lade fram sitt betänkande. Men det finns också skäl att framhålla vad regeringen betonade i sin proposition om fosterdiagnostik och abort (prop. 1994/95:142 s. 14 f.) att fostret är att betrakta som en potentiell individ som har rätt till skydd under sin utveckling, men att denna rätt måste vägas mot moderns rätt till självbestämmande. Fostrets skyddsvärde innebär således inte en absolut rätt till liv när det kolliderar med andra intressen. Denna inställning delades för övrigt av flertalet ledamö- ter i () i samband med rådets remissyttrande över SOU 1989:51. Det går inte heller att bortse från att en utvidgning av nuvarande LVM till att i vissa fall också omfatta gravida kvinnor då dessa inte har ett eget vårdbehov, skulle kunna innebära en uppenbar risk för att kvinnor som är i stort behov av stödinsatser från mödrahälso- vården skulle vara tveksamma eller t.o.m. vara avvisande till att uppsöka MVC inför risken att bli tvångsomhändertagna. Och hur skulle samhället skall ställa sig om kvinnan som blivit föremål för tvångsingripande i stället väljer att begära legal abort? Utöver det anförda finns det anledning att i korthet beröra erfa- renheterna av den norska lagstiftningen om gravida kvinnor med missbruksproblem. Utifrån dels den genomgång och analys som har gjort av denna lagstiftning, dels de studiebe- sök och fortlöpande kontakter som utredningen har haft med norska forskare och tjänstemän vid norska Sosialdepartementet, är det uppenbart att lagstiftningen i praktiken är förenad med vissa grundläggande tillämpningsproblem. Därvidlag skiljer sig inte Sosi- altjenesteloven från den svenska tvångsvårdslagstiftningen inom samma område; all tvångsvårdlagstiftning inrymmer principiella problem och motsättningar av varierande grad som inte minst blir uppenbara vid själva genomförandet. De norska erfarenheter visar att 6-2 a § Sosialtjenesteloven an- vänds i mycket begränsad omfattning och när så sker tillämpas den framför allt på kvinnliga narkomaner. och hälso- och sjukvården förefaller ha svårt att etablera en bärande kontakt med kvinna med allvarliga alkoholproblem. Vissa forskare har framfört hypotesen att en del av dessa kvinnor självmant väljer att avstå från kontakt med den förebyggande mödrahälsovården, snarare än att behöva riskera att bli omhändertagna utan eget samtycke. Några vetenskapliga belägg för denna teori saknas dock. Vad som däremot är ostridigt är att i flertalet fall aktualiserar tvångs- ingripande i ett mycket sent skede av graviditeten, vilket delvis kan bero på att dessa kvinnor uppsöker hälsovården i ett betydligt sena- re skede jämfört med kvinnor som inte har någon uttalad miss- bruks- eller beroendeproblematik. Förslag: I stället för begreppet missbrukare föreslås att LVM utgår från begreppet person med missbruksproblem. Det finns många skäl som talar för att begreppet missbrukare bör utmönstras ur socialrättslig och annan lagstiftning där dessa uttryck används. Begreppet är begränsande. Den terminologi som används i socialrätt och i praktiskt socialt arbete är på intet sätt oviktig, eftersom den återspeglar rådande människosyn och vård- ideologi. Som en markering förordar jag därför att begreppet inte används i LVM och annan angränsande lagstiftning. I stället före- slår jag att begreppet person med missbruksproblem används på samma sätt som i exempelvis i KvaL där man använder sig av den enskilde alternativt han eller hon. Den nu föreslagna förändringen berör ett stort antal författ- ningar. Jag föreslår dock i detta betänkande enbart förändringar i LVM. Därutöver bör förändringar även ske i socialtjänstlagen och angränsande tvångsvårdslagstiftning samt i förordningar som anknyter till denna lagstiftning. Övriga författningar bör revideras i samband att det av annan anledning blir aktuellt att göra materiella förändringar. 17 Vissa konsekvenser av förslagen Enligt kommittéförordningen skall jag analysera i vilken mån mina förslag påverkar kostnaderna för staten, kommuner och landsting. Detsamma gäller om förslagen har betydelse för jämställdheten mellan kvinnor och män. Jag har i avsnitt 16.13 föreslagit att samtliga beslut som rör enskilda och som har fattats av skall kunna överklagas till allmän förvaltningsdomstol i likhet med vad fallet är beträffande beslut enligt LSU. Med utgångspunkt från antalet ärenden som överklagas enligt sistnämnda lag – cirka 15 – är det sannolikt att antalet överklagningsärenden enligt mitt förslag kommer att bli ytterst få. Merkostnaden för rättsväsendet blir såle- des försumbar. I avsnitt 16.6 föreslås att socialnämnden skall erhålla en avgifts- reducering som en klient har placering i annan vård- form enligt 27 § LVM, dock under förutsättning att nämnden och SiS har träffat en överenskommelse som innefattar eftervårdsinsat- ser som skall genomföras efter avslutad LVM-vård inom ramen för en sammanhållen vårdkedja. Om vårdavgiften rabatteras med ex- empelvis förväntas den årliga kostnaden uppgå till . Genomförandet förutsätter att Statens insti- tutionsstyrelse tillförs medel som motsvarar kostnaden för den ra- batterade delen av vårdavgiften. Finansieringen av förslaget förut- sätter att regering och riksdag beslutar att tillföra Statens institu- tionsstyrelse extra medel, och att detta kan ske inom ramen för en redan påbörjad satsning på missbrukarvården och som bland annat aviserades i regeringsdeklarationen . Vissa konsekvenser av förslagen 17.3Jämställdhet mellan kvinnor och män I kapitel 9 ges en sammanfattande bild av vissa genusaspekter vad gäller missbruk och missbrukarvård, såväl inom frivillig- som tvångsvård. Av den redovisningen framgår att missbruksmönstren skiljer sig åt mellan män och kvinnor som omgivningens och samhällets syn på och attityder till kvinnor respektive män med missbruksproblem inte så sällan skiljer sig åt. Det är väsentligt att och missbrukarvården är medvetna om dessa förhål- landen, så att manliga och kvinnliga klienters behov av rehabiliter- ings- och behandlingsinsatser blir tillgodosedda utifrån en medve- ten syn på jämställdhet i organisering och genomförande av insatser för män och kvinnor. Inom har utar- betat en ambitiös genderpolicy, vilken omfattar både personal och klienter. Följande punkter är prioriterade i klientarbetet: 1.Noggrant följa utvecklingen vad gäller behov av vård och be- handling av kvinnor/flickor respektive män/pojkar. 2.Utforma behandlingsarbetet så att det bättre tillgodoser kvin- nor/flickors och män/pojkars behov. 3.Kontinuerligt utvärdera hur SiS klarar av att tillgodose klienter- nas olika behov inom verksamheten. 4.Det skall finnas tydliga riktlinjer om hur institutionerna skall gå till väga om klienter utsätts för övergrepp eller kränkande behandling av personal eller andra klienter. När det gäller behandlingspersonalens arbete betonas att detta arbete fortlöpande måste bevakas och analyseras ur ett genderpers- pektiv. Eftersom behandling av människor innebär att skapa nära relationer, påverka samt utgöra identifikations- och rollmodeller ställs frågan om genderroller på sin spets i detta sammanhang, framhåller SiS i sitt policydokument. Aspekter som kontinuerligt kommer följas upp av SiS är bland annat: –hur de mans- respektive kvinnoroller som finns i vården ser ut, –hur behandlingspersonalen skall vara sammansatt för att behandling och behandlingsklimat skall bli bra, –hur man motverkar informella eller formella strukturer som på ett ojämlikt sätt hindrar respektive främjar kvinnors och mäns möjligheter. Vissa konsekvenser av förslagen Dessa utgångspunkter kommer enligt min uppfattning att vara mycket betydelsefulla för att främja jämställdhetsarbetet inom miss- brukarvården. 18.1Förslaget till lag om ändring i lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall Lagens rubrik ändras till lag (1988:870) om vård vid missbruk i vis- sa fall. Ändringen behandlas i avsnitt 16.19 och är en följd av att begreppet missbrukare föreslås utmönstrat ur LVM. I samband med ikraftträdandet av socialtjänstlagen (2001:453) ändra- des hänvisningen i paragrafen. Av misstag kom dock hänvisningen att bli ofullständig, vilket nu rättas till. Ändringen är således av rent redaktionell karaktär. Förslaget i paragrafens första stycke behandlas i avsnitt 16.19 och inne- bär att begreppet missbrukare utmönstras ur lagen. I stället används begreppet en person med missbruksproblem. Någon ändring i sak är inte avsedd. Härjämte föreslås ändringar i första stycket som syftar till att uppnå könsneutralitet i lagen. Förslaget behandlas i avsnitt 16.4. Genom ändringen i paragrafen markeras att motivations- och behandlingsarbete inte utgör motsatser utan att motivationsarbete ingår som en del i ett större behandlingsperspektiv. Med behövliga insatser avses såväl motivations- som behandlingsinsatser och detta i vid bemärkelse. Förutom behandlingsinsatser mot själva missbru- ket ingår åtgärder som tar sikte på den enskildes livssituation i stort, till exempel behov av bostad och arbete. Förslaget innebär också att begreppet missbrukare tas bort, se avsnitt 16.19. Förslaget innebär enbart att paragrafen görs könsneutral. Förslaget i paragrafens första stycke behandlas i avsnitten 16.15 och 16.19. Förslaget innebär för det första att begreppet missbrukare utmönstras ur lagen. I stället används begreppet en person med miss- bruksproblem. Någon ändring i sak är inte avsedd. Förslaget innebär också en skärpning av anmälningsskyldigheten genom att en anmälan till socialnämnden skall ske genast om den anmälningspliktiga myndigheten får kännedom om att en person kan antas vara i behov av vård enligt LVM. Innebörden härav är att anmälan skall göras så snart det överhuvud taget är möjligt. Försla- get får särskild aktualitet med hänsyn till mitt förslag om att ta bort polismyndighetens befogenhet att besluta om omhän- dertagande, jfr förslaget till ändring av 13 §. I andra stycket föreslås motsvarande skärpning av anmälnings- skyldigheten för läkare. Vidare föreslås ändringar som syftar till att uppnå könsneutralitet i lagen. Paragrafen föreslås upphävd eftersom jag föreslår att regleringen av s.k. kontaktpersoner utmönstras ur lagstiftningen. Förslaget behand- las i avsnitt 16.17. Förslaget innebär att begreppet missbrukare tas bort, se avsnitt 16.19. Förslaget innebär att begreppet missbrukare tas bort, se avsnitt 16.19. Förslaget innebär en ändring i paragrafens andra stycke. Genom hänvisningen till 9 § markeras att det behöver göras endast en läkarundersökning i ärendet. Finns ett läkarintyg som utfärdats tidigare under utredningen, behöver således något ytterligare läkar- intyg inte inhämtas. I de allra flesta fall torde det vara nödvändigt att det görs en medicinsk utredning av den enskilde. Om det i undantagsfall enligt 9 § befunnits uppenbart obehövligt att genomföra en läkarunder- sökning, gäller inte kravet i 11 § på att till en ansökan om vård foga ett läkarintyg. Om länsrätten är av en annan uppfattning i fråga om behovet av ett intyg, har domstolen möjlighet att själv besluta om läkarundersökning enligt 11 § tredje stycket. Förslaget, som innebär en ändring i paragrafens första stycke, består i att begreppet missbrukare tas bort, se avsnitt 16.19. Förslaget i paragrafens första stycke innebär för det första att poli- sens befogenhet att besluta om omhändertagande av en person med missbruksproblem tas bort. Vid sidan av domstolen kommer således enbart socialnämnden eller dess ordförande eller någon annan ledamot som nämnden har förordnat att ha denna befogenhet. Förslaget motiveras närmare i avsnitt 16.8.1. Förslaget ställer stora krav dels på att polisen iakttar sin skyldighet att göra anmälan enligt 6 §, vilken anmälan enligt mitt förslag skall göras genast (jfr kommentaren till 6 §), dels på att varje socialnämnd har en organisation som medger att kontakt med socialjour eller lik- nande kan tas när som helst . Med mitt för- slag följer således ett absolut krav på att ett beslut om omhänderta- gande från sida kan fattas dygnet runt och att det för den enskilde polismannen alltid står klart vem han eller hon skall kontakta för att få ett sådant beslut till stånd. Även om det i de flesta fall kan förutses att socialnämnden med tillräcklig snabbhet kommer att kunna fatta beslut om omhänder- tagande, medför mitt förslag ett behov av en möjlighet för en enskild polisman att kunna ingripa i en akut situation då social- nämndens beslut inte kan avvaktas. En sådan möjlighet föreslås i en ny 12 a § till polislagen (1976:511) som är tänkt att ersätta den nuvarande möjligheten för en polisman att ingripa enligt 11 § polis- lagen beträffande en person som skall omhändertas enligt LVM. Förslaget i första stycket innebär vidare att begreppet missbru- kare har utmönstrats ur lagtexten (jfr avsnitt 16.19) och att para- grafen gjorts könsneutral. Förslaget i paragrafens tredje stycke innebär ett förtydligande av att rättens beslut i fråga om omhändertagande skall grundas på samma omständigheter som gäller för socialnämndens beslut i frågan. Även här har begreppet missbrukare utmönstrats. Förslaget behandlas i sin huvuddel i avsnitt 16.8.3 och innebär att det i paragrafens första stycke anges att underställning av ett omhän- dertagandebeslut skall ske utan dröjsmål och efter beslutet om omhändertagande. Härigenom skapas en absolut tidsgräns inom vilken underställningen skall ha kommit in till länsrätten. Av mitt förslag i 18 a § framgår att beslutet upphör att gälla om underställningen inte kommit in . Med efter beslutet avses påföljande datum, vilket innebär att om ett beslut fattas exempelvis natten till dag 1 så går tids- fristen för underställning ut dag 2. Eftersom underställ- ning skall ske utan dröjsmål är dock huvudregeln att underställning skall ske . Om detta i undantagsfall inte är möjligt, kan socialnämnden vänta till dag 2 utan att beslutet av den anledningen upphör att gälla. Bestämmelserna i 2 § lagen (1930:173) om beräkning av lagstad- gad tid är avsedda att tillämpas på den föreslagna tidsfristen.