sou · GSB3120 · 2005-01-01 00:00:00 — De som inte riktigt får det fulla skyddet kompenseras på något sätt. Detta är vanligt förekommande i kärnavfallssammanhang i den amerikanska diskussionen. Man resonerar t.ex. om hur man kan kompensera en kommun som tar emot kärnavfallsanläggning. Det är väl rättvist, om de tar risken, att de får en kompensation? Stöter man på någon som hävdar rättvisa, så skall man alltså granska mycket noga vad vederbörande faktiskt menar med begreppet. Man skall värna naturen. Om det nu finns ett människo- värde som är mycket starkt, finns det då också ett naturvärde som är liknande människovärdet i styrka? Vad händer i så fall om människovärdet och naturvärdet hamnar i konflikt med var- andra? Kan det då vara så att det är människan som skall göra avvägningen , att vi tycker att just så här mycket natur får man nog offra i alla fall för att det ligger i människans intresse? I så fall har man har ett antropocentriskt synsätt. Eller är det så att man – jag tror att det var som hävdade det i – menar att det finns en helighet i livet, att livet är en gåva, som man skall vara väldigt rädd om? I så fall kan man hävda att naturen har sin helighet och den får inte eftersättas på något vis genom att människor fattar sina beslut. Då har man ett biocentriskt synsätt och då hamnar man lätt i en del dilemman. Skall man då t.ex. värna om den allra sista smittkoppsbakterien, stelkrampsbakterien eller myggan, Risker och etiska värderingar eller är det något slags biologisk mångfald, som man skall värna om eller någon långsiktig produktionsförmåga. Det finns många bud och det är ytterst oklart i internationella diskussioner – t.ex. i Riodiskussionerna kring biologisk mångfald – vad man egentligen är ute efter att skydda. En anledning är att man inte ens är klar över vad som menas med begreppet biologisk mångfald. Man skall prioritera skyddet vid osäkerhet. Försiktighets- principen är mycket populär och diskuteras i många olika sammanhang. Den formulerades i den tidiga kemikalie- och strålskyddslagstiftningen, som att redan om det finns en på goda vetenskapliga grunder uppkommen misstanke om risk för skada, då kan man sätta in åtgärder baserade på det underlaget. Det där är någonting som KASAM också har funderat mycket över. Det här är alltså en struktur med sju stycken värden, som ofta kommer igen och som man kan använda när man skall resonera om etiken i risksituationer. kommer tre exempel, det första från prioriteringsutred- ningen som diskuterade vilken etik som skall styra fördelningen av resurser i sjukvården. Man gjorde en etisk plattform och högst på den kom människovärdet: Man skall alltid respektera den aktuella patientens människovärde. Därnäst i prioritet kom behovet eller solidariteten, dvs. den typ av rättvisa som innebär att den som har de största behoven först skall få tillgång till sjukvårdsresurserna. I tredje hand kom, lite överras- kande kanske, kostnadseffektivitet som ett värde. Att slå vakt om och att värna om resurserna, så att många kan få tillgång till sjukvård, var ett viktigt värde. Strålskyddet har också en etisk plattform – med följande tre grundregler: Risker och etiska värderingar Berättigande betyder att man skall fundera på om det verkligen är någon nytta med det som man skall göras. Man skall alltså på något vis göra gott genom sitt förehavande. Optimering handlar om att inte skada, att skydda mot strålning på ett välavvägt sätt, men också om att ta hand om resurser, att vara effektiv i sin resursanvändning. Den speciella rättvisan, som är kodifierad i dosgränser, innebär att människor får inte utsättas för stråldoser över en viss storlek därför att det blir orättvist. För kärnavfallet hittar jag – när jag botaniserar i Sigtuna- rapporten – sådana saker som att man måste tillförsäkra riskkunskaper. Det gäller att få fram kunskap och att sprida den kunskapen, så att människor kan fatta välavvägda avgöranden. Mycket av diskussionen i handlade också om det som jag gärna formulerar som riskkommunikation i betydelsen ömse- sidig styrning av förändring. Det är bara då man kan få kopplingen till demokratin. tog t.ex. i slutet av sitt anförande upp ett försök att balansera naturvärdena. Han menade att man skall ha ett långsiktigt och förpliktande förhållande till naturen. Det låter inte helt kristallklart, men ger oss kanske någonting att tänka vidare på. Vad gäller hanteringen av osäkerheten så skall man alltså inte ha så förtvivlat bråttom. Man har en tröghet i hanteringen av besluten, man har förutsägbara, långsiktigt hållbara regler och man har möjligheten till omprövning, som KASAM har värnat mycket om. Det här var en väldigt snabb marsch, en språngmarsch, genom etiken. Jag har blivit allt mera övertygad om att etik inte skall hanteras enbart av etiker. Etik är någonting som man resonerar om vid köksbordet, man kan prata på en hög nivå som vid semi- nariet i och man kan prata om det här i van der . Men först och främst är det alltså frågan om en diskus- sion och en dialog. Det som professionella etiker kan tillhanda- hålla, det är t.ex. en strukturering i stil med det som jag har för- sökt att prata lite om här. Kunskapsförsörjning på kärnavfallsområdet för framtiden Ledamot i KASAM 1985–1989 Som en person som har klättrat på den akademiska befordrings- stegen har jag fått den här typen av uppdrag. I det här fallet är min frihet väsentligt större än tidigare, därför att något ytterligare klättrande på den akademiska befordrings- stegen inte kommer att äga rum. Jag var inte alldeles belåten med titeln, men fick lov av organisatörerna för seminariet att behandla den med mycket stor frihet och det skall jag också göra. Möjligen kommer jag, vid något eller några tillfällen, att låta provocerande. Jag skall försöka ge en bild av forskningssystemet i och internationellt. Kunskapsförsörjning, som det talas om i titeln, är rimligen något annat än att säkerställa att man har folk, som kan driva kärnavfallsanläggningar eller slutförvar under . När vi pratar om framtiden, måste vi rimligen ha ett annorlunda perspektiv än de decennier, som ingenjörer och tekniker normalt arbetar med. Kunskapsförsörjning är ju en huvuduppgift för universitet och högskolor och därför är det viktigt att beskriva – inte bara för KASAM utan också för myndigheterna – hur den svenska högskolan fungerar. Jag är övertygad om att man inte är alldeles på det klara med detta. För den typ av forskning som vi diskuterar, finns det en väsentlig skillnad mellan förhållandena i och internationellt. I sker målinriktad forskning i Kunskapsförsörjning på kärnavfallsområdet för framtiden huvudsak vid de svenska universiteten och högskolorna men internationellt sker den ofta vid dedicerade forskningsinstitu- tioner utanför högskolesystemet. Som jag återkommer till om , så har detta stora konsekvenser för den svenska forskningen. Min nästa tes är att kärnavfallsforskning naturligtvis är viktig, men det leder alldeles fel att se kärnavfallsforskning som en isolerad företeelse i samhället. Kärnavfallsforskning är ju en del i den långsiktiga forskning, som ett samhälle behöver för att kunna säkerställa hållbara energisystem för framtiden. Det är väldigt lätt, i det svenska systemet, att avgränsa forskning i disciplinära boxar och glömma bort ett överordnat perspektiv. En annan viktig punkt är att forskning av den här typen naturligtvis är väsentligt annorlunda än den disciplinbaserade forskning, som är det normala arbetssättet för en högskola. Man har, som det har nämnts här under seminariets gång, att ta hänsyn inte bara till teknik och vetenskap utan även till politik, samhällsstruktur, ekonomiska värderingar, etik och mycket mera. I figur 1 görs ett försök att jämföra energiproduktionssystem i ett antal länder. Det är fråga om mycket stora variationer mellan länderna. De här variationerna är naturligtvis inte alls beroende på vetenskap och teknologi i respektive länder. Skulle vi titta på en motsvarande bild av förhållandena för kanske , vore mönstret annorlunda, samma sak gäller om vi ser . Det man behöver i ett samhälle, är en beredskap för att kunna möta de förändringar samt de hot och möjligheter, som vi kommer att möta , dessa är naturligtvis alltid okända. Man kan säga att vi forskar därför att vi behöver kunskapen som ett slags försäkringspremie för de okända ting, som väntar oss. Kunskapsförsörjning på kärnavfallsområdet för framtiden Utsläpp av koldioxid från elenergianläggningarna i några europeiska länder uttryckta i enheten kiloton, kt, koldioxid , TWh, producerad elektricitet (Från Eurprog, EURELECTRIC [, 1999 = 7,197 kt CO2/TWh, data saknas]) Bilden illustrerar, för det första att man inte bara kan titta på kärnavfallsforskning som ett isolerat fenomen, för det andra att det är fullkomligt meningslöst (och här kommer den första överdriften) att diskutera säkerhet enbart inriktad på kärnavfalls- system. Skall man diskutera risker och säkerhet, så måste man ha någonting att jämföra med. Man måste titta på de olika alter- nativ, som kan finnas tillgängliga, och alltså ha ett bredare pers- pektiv än det som ställs inom de olika verksamhetsområdena, t.ex. kärnavfallsområdet. Det är också viktigt att kunna förmedla den här typen av kun- skap och här tycker jag att KASAM har gjort ett utomordentligt bra arbete. Det jag saknar är de politiker, som har kurage att gå ut och diskutera med sina väljare om de här frågeställningarna, dvs. att man alltid är tvungen att välja mellan olika alternativ och Kunskapsförsörjning på kärnavfallsområdet för framtiden att varje alternativ har sina fördelar och sina nackdelar. Man skulle också kunna tänka sig att universiteten tog på sig en utbildningsuppgift, när det gäller att beskriva de här samman- hangen. Där är jag mera pessimistisk, jag tror inte att universiteten har den här kompetensen, jag tror inte heller att de är villiga eller vana att ge sig ut i den typen av ganska upphetsad diskussion. I den svenska forskningsmodellen finansieras den grundläg- gande forskningen vid universitet och högskolor av myndighe- ter, forskningsråd och organisationer av typ Svensk Kärnbränsle- hantering AB, SKB. Det är en utomordentligt liten andel av de resurser, som krävs för den här forskningen, som kommer inifrån dvs. Tittar man speciellt på kärnteknologiområdet, så kan man se att bara en obetydlig andel av forskningspengarna kommer från stiftelser och råd. Huvud- delen av resurserna kommer alltså från myndigheter och från SKB. När man gör de interna värderingarna av forskning på ett universitet, så tittar man genom de inomveten- skapliga glasögonen. Det betyder att forskning, som har fått en kvalitetsstämpel av ett forskningsråd, anses (ur en akademisk synvinkel) vara en bättre forskning än mycken annan forskning. Det finns i det svenska forskningssystemet en , som innebär att grundläggande forskning inom det kärntekniska området inte ses som forskningsstiftelsernas eller de vetenskapliga rådens ansvarsområde, därför att det finns så många andra, som har så mycket mera pengar, som bör ta detta ansvar. Dessa andra finansiärer ser möjligen inte situationen på samma sätt! För att man skall kunna bygga upp en slagkraftig svensk forskning, är det absolut nödvändigt att man har ett perspektiv som tillgodoser, inte bara universitetens behov av fri och lång- siktig forskning, utan också myndigheters och andra finansiärers behov av en mera målinriktad verksamhet. Det här, vill jag påstå, klarar man inte särskilt bra i det svenska systemet. Inom mitt eget kompetensområde kärnkemi och delar av vattenkemi är Kunskapsförsörjning på kärnavfallsområdet för framtiden många av de vetenskapliga paradigmen tämligen väl etablerade. Det finns kanske inte så särskilt många sensationer, som väntar runt hörnet. Detta är åtminstone en föreställning, som finns på sina ställen. Det som lockar ungdomarna – och det är ungdomar som man måste se på om vi skall planera för den framtida kompetens- försörjningen – är större intellektuella utmaningar, än de som finns i mycket av den forskning som finansieras av myndigheter eller av SKB. Den senare forskningen innehåller moment som är väsentliga för de här organisationerna, men det är inte alltid moment som appellerar till fantasin hos ungdomarna, de ungdomar som alternativt kan välja att ägna sig åt forskning inom molekylärbiologi, informationsteknologi, materialveten- skaper etc. Glömmer man bort detta riskerar man att missa individen. Om jag tittar på mitt eget kompetensområde, kan man nog konstatera att det finns en förhållandevis stor andel medel- måttig forskning och medelmåttiga forskare – och missförstå mig inte nu – innebär i det här fallet att det är forskning, som inte är av den paradigmskapande karaktären. Man kan gå ett steg till och fråga sig om universiteten klarar av de krav på ofta ämnesövergripande kompetens som ställs på den verksamhet, som t.ex. myndigheter och SKB bedriver. Det finns minst två problem: Det ena är att den kärntekniska forskningen är investeringstung och dyr, som antalet forskare och studenter är förhållandevis lågt. Det andra är att delar av forskningen, t.ex. kärnavfallsforskning, spänner över flera olika akademiska discipliner. Ja, kan jag konstatera, att det inte är särskilt lätt för universiteten att klara forskning och utbildning med dessa randvillkor och jag baserar denna bedömning på erfarenheter i mitt tidigare liv, då jag arbetade som ordförande i den miljö- strategiska stiftelsen, MISTRA. Däremot vet jag att det finns en mycket stor entusiasm bland yngre forskare för att arbeta med den här typen av frågeställningar. Jag tror alltså – för att nu försöka vara lite positiv – att här finns det en möjlighet att åstadkomma en win win-situation, både för de organisationer, Kunskapsförsörjning på kärnavfallsområdet för framtiden som har behov av målinriktad forskning, och för universiteten med sina krav på en fri och obunden forskning, om man kanaliserar betydligt mera resurser, både i form av pengar och intellektuella resurser, till uppbyggnad av långsiktiga, eller mera, tvärvetenskapliga forsknings- och utbildningsprogram. Denna typ av verksamhet kräver samverkan internt mellan lärare/forskare vid högskolan – vilket gubevars inte alltid är en enkel sak – och samverkan med externa aktörer och med avnämare. Det gäller alltså att förstärka de forsknings- och utbildnings- moment som syftar till en syntes av kunskap, när utbildningen och träningen på universiteten är ofullständig, för att uttrycka sig försiktigt. kan man lätt se att detta sätt att arbeta är nödvändigt för att behandla många av de fråge- ställningar som är viktiga för samhället – frågeställningar som ligger på universitetens bord, men som på något sätt ändå faller mellan stolarna. Slutligen är det omöjligt att se den svenska universitetsforsk- ningen isolerad. Den måste ses och värderas i ett internationellt perspektiv. För att bli internationellt ledande innebär detta att de svenska forskargrupperna, som ofta är små, måste få en kritisk storlek och en långsiktig finansiering. kräver detta en samverkan med de stora instituten, som finns i övriga . (Vi kan bortse från i detta sammanhang.) På dessa institut finns den högteknologi, som krävs för forskning vid den kärntekniska forskningsfronten och som behövs för att angripa helt nya typer av forskningsproblem och därigenom inspirera de unga studenterna. Vilka hydrogeologiska frågor önskar vi att platsundersökningarna skall ge svar på? Kära – ärade åhörare! Jag är glad över att jag har fått komma hit och tala om ett ämne som jag tycker är intressant, och där det finns mycket spännande att forska om. Människor har alltid varit fascinerade av vattnet. Det finns gamla visdomsord ifrån i . Redan då, för 4 , var man medveten om vattnets kretslopp och att man behövde göra en del mätningar på exempelvis grundvatten. En grekisk filosof och naturvetare skrev: Sanningen ligger på botten av en brunn. I har vi kanske lite mer folkliga uttalanden om vattnet. Man var särskilt fascinerad av brunnar och källor, som var påtagbara för överlevnaden på landet. skriver så här: Vattnet det är förunderligt, sade brunnsgrävaren, det är outrann- sakligt, det är en vetenskap, vanligt folk skulle aldrig få försöka sig på detta med vattnet, dem som icke hava den rätta insikten. Konungen och skulle skriva en lag om vattnet, så att folk icke fick gräva huru som helst. Det sa man alltså uppe i inland. skrev om Brudarnas källa nere i . Boken börjar så här: Jag är vatten, jag är början, nere i mörka jordens grund brusar mina ådror som ingen känner. vet vi väl kanske lite mer, inte minst genom den omfat- tande forskning som har gjorts genom SKB. Vi i KASAM har granskat SKB:s program för forskning, utveckling och demon- stration. Vi har också redovisat en analys av kunskapsläget, vad gäller grundvatten i hårt berg. Den ingår som ett av kapitlen i rapporten på kärnavfallsområdet 2001 (SOU 2001:35). I KASAM:s yttrande (SOU 2002:63) över SKB:s FUD-program 2001 finns också ett antal punkter som jag nu skall sammanfatta och diskutera tillsammans med förklarande figurer.1 Det handlar om bergets och jordlagrens genomsläpplighet och Grundvattenbildning är ett centralt begrepp. Det är viktigt att man tar reda på hur mycket grundvatten som bildas. Det fattas fortfarande en del kunskap på det området. Man borde – nu när man kommer in på platsundersökningar för ett slutförvar för använt kärnbränsle – göra klart för sig hur stor grundvatten- bildningen är inom olika delar av undersökningsområdena och hur stor den är på olika djup. Man vet ganska mycket om det ytliga grundvattnet, men väldigt lite om hur mycket vatten som tränger ned till djupare nivåer. Men uppgifterna skiftar, beroende på vad det är för geologiska och andra förhållanden. Det finns en uppgift från , där man har en grundvatten- bildning på ytan . Nere på djupet, på 500 metersnivån är den beräknad . Utanför har det gjorts en studie i anslutning till vattenförsörjning. Där var grundvattenbildningen i de ytliga delarna och i den underliggande sandstenen. Nere på har det varit ganska mycket kunskapsinhämtande, nu i efterhand tyvärr. Där är det en betydligt mera genomsläpplig berggrund och mycket mer nederbörd än i sydöstra . 1 har några av dessa punkter ingående behandlats i en ny kunskapslägesrapport från KASAM (Kunskapsläget på Kärnavfallsområdet 2004, SOU 2004:67) bildningen ligger på 100–i tunnelnivå och beräknades ha ökat på grund av den kraftiga avsänkningen av grundvattennivån. Det finns flera olika metoder för att bestämma grundvatten- bildningen. Några handlar om inströmningen av vatten. Man kan t.ex. använda spårämnen och flera olika modeller. Man kan också studera hur en akvifer, alltså en grundvattenförande bildning, reagerar för ett tillskott av vatten, t.ex. genom att analysera grundvattennivåfluktuationerna, som man kan mäta i brunnar, borrhål och rör. Men det som har gett allra mest information är emellertid studier av utströmningen, t.ex. källflöden. Det framgår bl.a. i en doktorsavhandling av på KTH. En annan viktig metod är hydrografanalys och mätning av vattnets isotopförhållanden och där har den tidigare KASAM- ledamoten elever gjort stora insatser, som redovisats i flera doktorsavhandlingar från , bl.a. av . Det intressanta är att med Rodhes undersökningar gjordes motsvarande studier i andra län- der i tempererade områden, i och i . Man använde, oberoende av varandra, samma metoder och kom fram till ungefär samma resultat, nämligen att den gamla upp- fattningen (som man finner i de flesta läroböcker) – att om man vill ta reda på hur mycket grundvatten som strömmar, så ska man mäta basflödet i en bäck eller älv – är felaktig. Basflödet är det långsamma flöde som man finner under torra perioder, ungefär som man kunde se i våra vattendrag. visar det sig (figur 1) att det – i samband med t.ex. en kraftig regnperiod – blir ett ganska obetydligt genomslag av regnvattnets isotopförhållanden i bäcken, som rinner ut ifrån området. Det innebär att det bara är en liten mängd regnvatten som hamnar direkt i bäcken. Det mesta är grundvatten med andra isotopförhållanden som härrör från tidigare nederbörds- tillfällen. Likartade situationer uppstår i samband med snö- smältning. Då finns en stor mängd snö, som har ackumulerats , och det rinner ganska lite vatten i bäcken under Sedan smälter snön och då kommer de signaturer, som snön har fått i form av vattnets isotoper att påverka isotop- förhållandena i vattendraget. Men det är alltså bara en mindre del som är egentligt smältvatten, det mesta är faktiskt grundvatten. Diagram över avrinningen i en bäck, regnintensiteten samt syre-18-halterna, dels i regnvattnet vid olika nederbörds- tillfällen, dels i bäckvattnet . Den låga syre- 18-halten i det kraftiga regnet ger inte något större genomslag i syre-18-halten i bäckvattnet på grund av att huvuddelen av det avrinnande vattnet består av gammalt grundvatten med högre syre-18-halt. Det trycks ut från utströmningsområdena nära bäcken av det infiltrerande vattnet uppströms genom den s.k. kolvflödesprincipen (efter , . & , A. 1988 i Grund- vatten – teori & tillämpning av , G. & , C-O., 2002; AB , , ). Hur hänger detta ihop? Jo, finns vatten i rörelse i systemet. Inne i marken finns paket av vatten. När det sedan infiltreras nytt vatten efter kraftiga regn eller intensiv snösmältning, så flyttas paketet undan för undan ut emot utströmningsområdet. På så sätt utgörs huvuddelen (50–) av vattnet, som strömmar ut i samband med långvariga regn eller snösmältning, av grundvatten. Regional grundvattenströmning, dvs. hur grundvattnet ström- mar i landskapet, måste man, enligt KASAM, försöka göra en mer realistisk bestämning av, än den som kom i en rapport från några amerikanska forskare, på uppdrag av SKI. De hade gjort en modellering av den regionala grundvattenströmningen i östra och kommit fram till att man inte skulle placera slutförvaret för använt kärnbränsle så nära kusten som SKB hade föreslagit, utan man skulle lägga det på höglandet i det inre av för att få så långa transportsträckor för grundvattnet som möjligt. Detta kanske stämmer i teorin och med de parametrar man hade valt för modelleringen. I verkligheten är emellertid det kuperade landskapet i uppdelat i ett stort antal in- och utströmningsområden. Det finns små system i anslutning till t.ex. en mindre höjd och en mindre källa eller en mindre bäck (figur 2), det finns medelstora system som går ner till en större bäck eller å och stora system som går på djupet till en stor dalgång. Det är dock inte bara topografin, som bestämmer vattnets strömningsmönster, utan i hög grad de geologiska strukturerna. Grundvattnets strömningsvägar i sprickigt berg styrs främst av sprickor respektive täta gångar, som kan avlänka grundvattnet i olika riktningar. Stora och djup- gående sprickzoner kan t.o.m. leda vattnet upp till markytan. Men det finns också sprickor som är slutna och som inte kommunicerar med andra sprickor (figur 3). Grundvattennivåer och –flöden i en moränsluttning under olika årstider (från Grundvatten – teori & tillämpning av , G. & , C-O., 2002; AB , , ). In- och utströmningsområden samt grundvattnets strömningsmönster i en dalgång med varierande topografi och tunt jordtäcke på sprickigt, hårt berg. Det verkliga strömnings- mönstret avviker kraftigt från det teoretiska beroende på sprickor och sprickzoner (från Kunskapsläget på kärnavfalls- området 2001, SOU 2001:35, kap. 4; , B., Jacks, G., , G. & Thunvik, R., 2001). Man kan också komma till en miljö med mäktigare jordlager (figur 4), som i vissa områden bildar ett vattensystem för sig, i andra står i kontakt med grundvattnet i berggrunden. Där kan det förekomma större sprickzoner och diabasgångar, som styr respektive skärmar av vattenströmningen helt och hållet. Dessutom kan det finnas tunnlar eller bergrum som påverkar strömningen. Här måste man alltså veta betydligt mer om geologin och göra en mer realistisk strömningsmodellering, för att få klart för sig var in- och utströmningen i verkligheten sker i