sou · GSB3112 · 2005-01-01 00:00:00 — kon- staterade att möblerna vid utmätningstillfället funnits och nyttjats i makarnas och dotterns bostad. Möblerna ansågs därmed ha befunnit sig i makarnas gemensamma besittning. Beträffande frågan om dottern skulle anses ha en självständig omedelbar sambesittning med föräldrarna uttalade bl.a. följande: Det framstår som naturligt, att minderåriga barn i princip saknar självständig be- sittning till egendom i familjens bostad. Med hänsyn till de skilda situationer som kan leda till barns fortsatta boende med föräldrarna är det inte möjligt att fastställa en gräns, såsom myndighetsålder eller avslutad utbildning, vid vilken barnet skall anses som sambesittare till egendom i den gemensamma bostaden (, Tredje mans rätt vid utmätning, 1987, s. 180). Makarnas dotter var vid ut- mätningstillfället och hade utan avbrott eller yttre föränd- ringar bott i föräldrahemmet. Någon sambesittning för dottern med föräldrarna kan med hänsyn härtill inte anses ha uppstått. Egendo- men får därför utmätas för föräldrarnas skulder om det inte framgår, att egendomen tillhör dottern. konstaterade där- efter att dottern inte hade styrkt att hon ägde egendomen. Sammanfattningsvis kan konstateras att den centrala frågan vid bedömningen av det sakrättsliga skyddet för gåva till barn av egen- dom som finns i familjens bostad är om en besittningsövergång har skett. Barnets ställning i utmätningsärendet är härvid svagare, om gåvan kommer från föräldrar som barnet bor tillsammans med än om den kommer från en utomstående person. För att åskådliggöra detta kan nämnas tre typfall. I det första typfallet anses egendomen vara i föräldrarnas ensam- besittning, t.ex. möbler som finns i bostadens gemensamma utrym- men. Barnet har då bevisbördan för att egendomen är barnets. Om barnet kan visa att det har fått egendomen av en släkting som det inte bor tillsammans med, kan egendomen inte utmätas. Föräldrars förmyndarförvaltning och anknytande frågor... att det har fått den ifrågavarande egendomen av sina föräldrar hjälper det föga att det kan visa att så verkligen är fallet, t.ex. genom att förete ett gåvobrev. Eftersom egendomen är i föräldrarnas be- sittning har någon besittningsövergång till barnet inte skett, och egendomen kan således utmätas för föräldrarnas skulder. I det andra typfallet anses egendomen vara i sambesittning mellan barn och föräldrar, t.ex. en TV apparat i barnets egna utrymmen. Egendomen kan då utmätas endast om det framgår att den tillhör gäldenären, dvs. Om barnet påstår att det har fått den aktuella egendomen av någon utomstående, måste utmätningssökan- den motbevisa att så är fallet. Kan han inte det är egendomen skyddad från utmätning. Om däremot föräldrarna påstås vara givare, kan någon besittningsövergång normalt inte anses ha skett eftersom föräldrarna ju fortfarande har rådighet över egendomen. Utmätning får således ske. För att egendomen skall kunna fredas i den senare situationen måste barnet sannolikt kunna visa att det har ensambesittning till denna. I det tredje typfallet anses egendomen vara i barnets ensambesitt- ning. Så kan vara fallet t.ex. om ett äldre barn förvarar mycket per- sonliga artiklar i sin del av bostaden. Egendomen får utmätas för föräldrarnas skuld endast om det framgår att den tillhör föräldrar- na. Påstår barnet att givaren är en utomstående person måste ut- mätningssökanden motbevisa detta. Kan han inte det är egendomen fredad från utmätning. Resultatet blir detsamma om det påstås att föräldrarna är givare av gåvan. Eftersom egendomen är i barnets ensambesittning har en besittningsövergång skett och under sådana förhållanden är gåvan fullbordad. Vad gäller typfallen två och tre kan det naturligtvis råda osäker- het om vilken form av besittning det rör sig om. I sådana fall torde bevisbördan för besittningsövergång ligga på barnet. Barn kan naturligtvis genom gåva erhålla egendom som inte förvaras i bostaden. Det kan t.ex. röra sig om en bil, en båt eller ett fritids- hus på annans mark. För bilar gäller ett krav på registrering, dvs. ägaren skall anmälas till . Någon prövning av äganderätten sker emellertid inte i samband med registreringen och den anses där- för i praxis inte ge tillräckligt stöd för att fordonet skall anses tillhöra Föräldrars förmyndarförvaltning och anknytande frågor... den som är antecknad som ägare. För att ett barn skall kunna freda ett sådant föremål från utmätning för skulder hos en förälder som skänkt egendomen måste det i enlighet med vad som sagts ovan visa att en besittningsövergång har skett från föräldern, vilket kan vara svårt. Om en förälder skänker sin bil till sitt barn men förbehåller sig rätten att använda fordonet, kan man knappast tala om en besittningsövergång och således inte heller om en full- bordad gåva. Samma sak torde gälla för en fritidsbåt och för ett fri- tidshus på annans mark. Det krävs sålunda att det finns något som utåt visar att givarens rådighet över föremålet har upphört eller, om det rör sig om överlåtelse av en ideell andel, i vart fall har in- skränkts. Blotta påståendet att t.ex. en bil tillhör barnet i familjen räcker sålunda inte. Anses egendomen vara i förälderns besittning eller i sambesittning mellan barnet och föräldern räcker normalt inte ens gåvobrev eller annan bevisning beträffande förälderns gåvoavsikt, jfr vad som sagts ovan beträffande typfall ett och två. Om däremot den lösa egendomen har skänkts av någon utomstå- ende, har barnet bättre möjligheter att freda den från utmätning. Som framgått ovan kan en gåva av pengar fullbordas i och med att givaren sätter in medlen på gåvotagarens konto utan att förbehålla sig rätten att förfoga över pengarna, se 4 § gåvolagen. När en förälder sätter in pengar på sitt barns konto uppkommer emellertid särskilda sakrättsliga aspekter. För att gåvan skall vara fullbordad krävs natur- ligtvis att föräldern inte förbehåller sig rätten att förfoga över peng- arna. En förbehållslös insättning av pengar på barnets konto synes dock inte vara tillräcklig för sakrättsligt skydd. års reform av gällde att omyndigas kon- ton i princip var oåtkomliga för föräldrarna om de inte hade över- förmyndarens samtycke till att röra medlen. Mot bakgrund härav ansågs en gåva av pengar från föräldrarna vara fullbordad i och med att medlen sattes in utan dispositionsförbehåll. Sedan reformen har dock föräldrar i egenskap av förmyndare en betydligt större tillgång till sina barns bankkonton. Detta får betydelse för fullbor- danspunkten av en gåva i form av insättning av pengar på barnets konto. I förarbetena till reform, prop. 1993/94:251 s. 235 f, an- förs följande: Föräldrars förmyndarförvaltning och anknytande frågor... Ett system med obligatorisk överförmyndarspärr på alla konton inne- bär att om en förälder ger sitt barn pengar genom att sätta in dem på ett konto i barnets namn, gåvan är sakrättsligt giltig och skydd mot förälderns borgenärer har uppkommit. När föreskrifterna om spärr på bankkonton m.m. tas bort för samtliga föräldraförvaltningar innebär det alltså att en förälders insättning av medel på konto i barnets namn inte kommer att leda till en fullbordad gåva. Detta kan sägas leda till en för- sämring av skyddet för barns egendom. Här skall dock beaktas att det nu i regel är fråga om gåvor inom en familj. Vid konkurs finns relativt långtgående möjligheter att återvinna gåvor till närstående, återvinnings- fristen är enligt 4 kap. 6 § konkurslagen. Vidare innebär vår rätts- ordning att det är svårt att inom en familj freda egendom från utmätning genom överlåtelser mellan familjemedlemmar. Mot denna bakgrund framstår det inte som särskilt betänkligt, om en änd- ring av huvudregeln leder till att barnens sakrättsliga skydd mot för- äldrarnas borgenärer försämras något. Kvar står det faktum att föräld- rarna genom ett aktivt handlande kan försäkra sig om att medlen får sakrättsligt skydd, genom att antingen själv ställa upp villkor om sär- skild överförmyndarkontroll eller att överlämna medlen till särskild förvaltning. Båda alternativen innebär att föräldrarnas dispositionsrätt påverkas på ett sådant sätt att en sakrättsligt giltig gåva har uppkommit. Nyss nämnda propositionsuttalande har gett upphov till frågan när en gåva skall anses fullbordad i skatterättsligt hänseende, se prop. 1996/97:150 s. 195. I 36 § lagen (1941:416) om arvsskatt och gåvo- skatt (AGL) föreskrivs numera att när en förälder är förmyndare och som gåva åt den omyndige till sådant kreditinstitut som avses i 2 kap. 4 a § inkomstskattelagen (1999:1229) eller företag som driver verksamhet enligt lagen (2004:299) om inlåningsverksamhet över- lämnat pengar eller överfört medel som föräldern haft innestående i sådant kreditinstitut eller företag utan att förbehålla sig rätt att för egen räkning förfoga över gåvomedlen anses gåvan fullbordad enligt AGL när gåvomedlen mottagits av kreditinstitutet eller företaget för den omyndiges räkning eller överförts till den omyndiges konto. Den rättspraxis som finns på området hänför sig till tiden års reform och består av ett rättsfall från (NJA 1981 s. 464) och ett från Regeringsrätten (RÅ 1987 ref. s. 126). Båda rättsfallen tar sikte på situationen då en förälder sätter in pengar på sitt barns konto och förbehåller sig rätten att disponera över medlen utan överförmyndarens tillstånd. konstaterade i rättsfallet att för- äldern genom dispositionsförbehållet gjort ett sådant förbehåll som avses i 4 § gåvolagen, vilket medförde att gåvan inte ansågs vara full- bordad. Regeringsrättens majoritet (tre regeringsråd) i rättsfallet Föräldrars förmyndarförvaltning och anknytande frågor... kom till motsatt slut. Majoriteten ansåg nämligen att det dispositionsförbehåll som föräldern hade gjort blott avsåg för- myndarförvaltning, dvs. förvaltning av gåvomedlen för barnens räk- ning. Föräldern hade alltså inte förbehållit sig någon dispositions- rätt för egen räkning. Gåvan ansågs sålunda vara fullbordad trots det gjorda förbehållet. Minoriteten ansåg med hänvisning till fall från att någon fullbordad gåva inte förelåg. har kritiserat ovan refererade uttalande ur prop. 1993/94:251 och framhållit att det inte är säkert att slutsatsen i ut- talandet är riktig. menar att alla dispositioner som omfattas av 4 § gåvolagen ger sakrättsligt skydd, om inte en givare som tillika är förmyndare förbehåller sig dispositionsrätt för egen räkning. Till stöd härför anför han att när 4 § gåvolagen kom till blev enligt då- varande förmynderskapslag insatta bankmedel inte automatiskt spärrade och inte heller förvärvade aktier eller andra värdehandlingar. Det var sålunda klart att t.ex. en bankinsättning i enlighet med lag- rummet medförde sakrättslig verkan trots att insättaren/förmynda- ren ägde befogenhet att ta ut medlen. I 4 § gåvolagen talas om rätt att förfoga över medlen. Det innebär enligt korrekt språkbruk en materiell rätt att förfoga över medlen för egen räkning (jfr termen fri förfoganderätt för efterlevande makes rätt). En förmyndare har endast behörighet att förvalta medel för myndlingens räkning men ingen materiell rätt till medlen. Lydelsen av lagrummet är oförändrad och förutsätter att givaren inte har gjort ett uttryckligt förbehåll. Uttalandet i motiven till ändringarna i utgör inte motiv till bestämmelsen i gåvolagen utan endast en förmodan av lagskrivaren rörande en konsekvens på ett område som inte var före- mål för någon åtgärd. Motivuttalandena har inte föregåtts av någon penetration av problematiken. Bl.a. har man förbisett det förhållan- det att numera båda föräldrarna regelmässigt är förmyndare. Om den ena föräldern sätter in pengar i barnets namn, har han inte därefter någon befogenhet eller behörighet att ensam ta ut beloppet eller uppbära avkastningen. I motivuttalandet har man helt enkelt svalt rättsfall och tagit för givet att ingen förälder kan såvitt an- går pengar fullborda en gåva till sitt barn utan att medlen särskilt spärras. Härmed skulle relativt oförskyllt ha för tiden efter föräldrabalksreformen spolierat den utväg som man tidi- gare hade och som man avsåg att lagfästa. anför avslut- ningsvis att om bestämmelsen i 4 § gåvolagen anses för långtgående, bör en ändring av lagrummet ske efter övervägande för och emot och inte i följd av bedömningen i ett ströfall då automa- Föräldrars förmyndarförvaltning och anknytande frågor... tisk spärr gällde som princip (, Lagen om skuldebrev m.m., 1997, s. 243 ff). Avstående från arv eller testamente En företeelse som ligger gåvan nära är avstående från arv eller testa- mente till förmån för någon annan. Denna rättsfigur är inte reglerad i lag, men termen används i 15 kap. 6 § . Rättspraxis innehåller vidare förhållandevis många avgöranden som tar sikte på sådana avståenden. Arvs- och testamentsavstående har fått särskild behandling inom skatterätten. synes inom civilrätten den uppfattningen gälla att om någon avstår en testamentslott till förmån för sina barn, anses barnen ha er- hållit egendomen i fråga direkt efter testator. Rör det sig emellertid om avstående av arv anses barnet ha erhållit den aktuella egen- domen i gåva från arvtagaren, dvs. från föräldern, se NJA 1971 s. 587 och NJA 1983 s. 791. har i några rättsfall behandlat de sakrättsliga aspekterna på arvsavståenden. I rättsfallet NJA 1984 s. 582, som rör arvsskatt, hade en förälder gjort arvsavståenden till sina barn på så sätt att hon hade utfärdat skuldebrev som löpte utan ränta och för- föll till betalning vid hennes död. uttalade att en förklaring om arvsavstående med vilken i realiteten inte åsyftas nå- gon uppoffring från den avståendes sida inte skall godtas. Om den avstående arvingen avser att fullgöra avståendet genom att till den eller dem som är närmast berättigade till arvet utfärda skuldebrev som förfaller till betalning först vid hans död kan, i vart fall då nå- gon ränta inte är utfäst att utgå under den avståendes livstid, förkla- ringen om arvsavstående inte anses innebära en verklig uppoffring. I rättsfallet NJA 1993 s. 34 hade en arvinge med trassliga affärer av- stått sitt arv till förmån för sina egna arvingar. Arvingens andel i dödsboet utmättes, varvid hon gjorde gällande att arvsavstående hade skett. konstaterade att dödsboet inte hade denun- tierats om avståendet, vilket innebar att arvsavståendet inte blev gällande mot arvingens borgenärer. Det är förhållandevis vanligt att föräldrar gör avstående från arv eller testamente till förmån för sina barn. Anledningen har varit en önskan att uppnå en förmånligare arvsskatt efter- som avståendet innebär att fler grundavdrag kan göras. Som nämnts i avsnitt A 3.6.1.2 finns nu förslag om att avskaffa arvs- och gåvo- Föräldrars förmyndarförvaltning och anknytande frågor... Det förekommer att avståenden som görs av föräldrar till deras omyndiga barn inte är allvarligt menade, dvs. föräldrarna till- godogör sig hela arvet inklusive den andel som har avståtts till barnet. upprättas reverser där föräldern förklarar sig stå i skuld till barnet motsvarande avståendet. Giltigheten av ett sådant avstående är, som framgått ovan, beroende av hur det är utformat. Även om föräldern för över pengar motsvarande avståendet till bar- nets konto kan det tänkas att pengarna ändå tas i anspråk för för- äldrarnas skuld, om insättningen inte anses sakrättsligt skyddad, se vad som sagts ovan om gåva genom insättning av pengar på ett barns bankkonto. I detta sammanhang skall erinras om regleringen i 16 kap. 11 § första stycket . Här föreskrivs att när en omyndig på grund av arv eller testamente har fått pengar till ett värde översti- gande två basbelopp eller med villkor om särskild överförmyndar- kontroll, skall den som ombesörjer utbetalningen från dödsboet för den omyndiges räkning sätta in medlen hos bank eller kreditmark- nadsföretag, med uppgift om att medlen inte får tas ut utan överför- myndarens tillstånd. Om en testamentstagare avstår från egendom till förmån för sina barn, något som förutsätter att barnen – om något testamente inte hade funnits – hade kunnat ta arv efter testa- tor, blir regleringen i 16 kap. 11 § sannolikt tillämplig eftersom egendomen hos barnet betraktas som arvfallen från testa- tor. Däremot måste det betraktas som oklart huruvida bestämmelsen kan tillämpas när en arvtagare avstår egendom till förmån för sina barn. 3.6.6.4Åtgärder för att säkerställa att gåvor till barn skyddas Skyddet av barns egendom i samband med gåva kan sägas ha två sidor. För det första finns det ett intresse av att egendom som skänks till barnet verkligen kommer barnet till del. För det andra finns det ett intresse av att föräldrarna, eller någon annan för den delen, inte tillåts använda barn för skentransaktioner där barnet utåt sett erhåller egendom som det sedan inte blir ägare till och som dess- utom i vissa fall belastar barnets ekonomi. De åtgärder som närmast kommer i fråga för att säkerställa skyddet för gåvor till barn är för det första att klargöra rättsläget på vissa punkter. För det andra finns det anledning att vidta åtgärder så att kapitaltillskott som tillkommer barnet i möjligaste mån skyddas Föräldrars förmyndarförvaltning och anknytande frågor... från obehöriga transaktioner och från föräldrarnas borgenärer. För det tredje bör överförmyndaren erhålla större möjligheter att få information om situationer då det finns anledning att undersöka om ett barn har erhållit egendom i gåva. Förslag: I 13 kap. 2 § införs ett fjärde stycke i vilket det föreskrivs att en förälder som överlämnar en gåva till sitt barn och i samband därmed ställer upp ett villkor om särskild överför- myndarkontroll inte får återkalla ett sådant villkor. I 4 § första stycket lagen (1936:83) angående vissa utfästelser om gåva införs ett förtydligande så att det framgår att sakrättsligt skydd för en gåva i form av insättning av pengar på ett bankkonto m.m. uppkommer när givaren har överlämnat pengarna till banken utan att förbehålla sig rätt att förfoga över egendomen och utan att givaren, ensam eller i förening med annan, likväl har en sådan fri rätt. Som framgått ovan synes den förhärskande uppfattningen vara att en förälders gåva av pengar inte fullbordas, om medlen sätts in på konto till vilket föräldern har dispositionsrätt. En förälder som vill försäkra sig om att barnet får sakrättsligt skydd för gåvan måste sålunda inskränka sin möjlighet att disponera nämnda pengar, t.ex. genom att vid insättningen uppställa som villkor att förvalt- ningen av pengarna skall stå under överförmyndarens kontroll och därefter göra en anmälan om gåvan till överförmyndaren. har i en framställning till Justitiedepar- tementet framhållit att rådande ordning får långtgående konsekven- ser för såväl banker som föräldrar. års reform har, fram- håller föreningen, en förälder kunnat lita på att insättningar som utgjort gåva till ett barn är sakrättsligt skyddade i och med insätt- ningen. Nyss nämnda reform har emellertid inneburit att denna form av penninggåvor är säker ur ett sakrättsligt per- spektiv. Under ett stort antal år har det varit vanligt att föräldrar öppnar konton för sina barn, och till dessa konton med tiden överför ansenliga belopp. I finns sålunda ungefär två miljoner in- låningskonton som tillhör omyndiga personer. Om den syn på full- bordanspunkten som framgår av prop. 1993/94:251 är riktig, innebär detta stora praktiska och skattemässiga problem för både föräldrar och banker. Med hänsyn härtill och till de betydande ekonomiska Föräldrars förmyndarförvaltning och anknytande frågor... tillgångar som finns samlade på barns konton är det, i motsats till vad som uttalas i propositionen, nödvändigt att inte urholka det sak- rättsliga skyddet för barns pengar och i stället skapa klarhet i rätts- läget. anser att en nödvändig åtgärd är att 4 § gåvolagen preciseras så att det klart framgår att sakrättsligt skydd för insättningar på barns konton inträder i och med insätt- ningen under förutsättning att föräldern inte förbehåller sig rätt att disponera medlen för egen räkning. Som tidigare framgått torde flertalet av barns bankkonton disponeras av föräldrar i deras egenskap av förmyndare utan in- blandning av överförmyndaren. Praktiska skäl talar för att så bör vara fallet. innebär emellertid en viss risk för att en förälder använder medel på ett barns konto för egen räkning, vilket får till följd att barnets tillgångar minskar. Omvänt kan det tänkas att en förälder utnyttjar ett barns konto genom att sätta in pengar som inte är tänkta att utgöra en gåva. Detta kan ske i syfte att uppnå en förmånligare beskattning eller för att ge sken av att pengarna tillhör barnet och inte föräldern. Eftersom föräldern har möjlighet att utan yttre inblandning förfoga över barnets pengar löper han normalt inte någon risk att pengarna spärras på barnets konto, vilket ju hade varit fallet års reform. Det är mot denna bakgrund som uttalandena om fullbordanspunkten i ovan nämnda proposition bör ses. Utredningen har förståelse för den kritik som riktats mot nuva- rande ordning. Det är onekligen av stor vikt att barn erhåller sak- rättsligt skydd för sina tillgångar i största möjliga utsträckning och att det klart framgår när detta skydd inträder. Sålunda måste det betraktas som olyckligt om en förälder regelbundet för över pengar till barnets konto där det med tiden samlas bety- dande summor, varefter hela beloppet, kanske efter åtskilliga års sparande, tas i anspråk för förälderns uppkomna skulder. har som ovan nämnts föreslagit att en gåva genom insättning av pengar skall anses fullbordad i och med insättningen under förutsättning att den som gör insättningen inte förbehåller sig rätten att disponera medlen för egen räkning. En sådan ordning står i överensstämmelse med det resonemang som fördes av majoriteten i rättsfallet RÅ 1987 ref. s. 126, se ovan, dvs. man gör skillnad på dispositioner som föräldern gör i sin egenskap av förmyndare och dispositioner som innebär att föräldern själv tillgo- dogör sig medel på barnets konto. Föräldrars förmyndarförvaltning och anknytande frågor... torde emellertid slutsatserna års rättsfall inte ha anammats av lagstiftaren i sakrättsligt hänseende, se prop. 1993/94:251 s. 235 f. De dispositionsförbehåll som förekom års reform gjordes som regel för att föräldern skulle slippa att ta kontakt med överförmyndaren i samband med att medel på ett barns konto skulle användas. Dessa förbehåll tog emellertid inte uteslutande sikte på transaktioner som föräldern utförde i egenskap av förmyndare. Det var således möjligt för föräldrarna att ta ut pengar från barnets konto och själv tillgodogöra sig dessa. I sammanhanget skall erinras om att rättsfall uppenbarligen har an- sett att ifrågavarande dispositionsförbehåll har inneburit en materiell rätt för föräldern att disponera barnets medel också för egen räk- ning. I och med införandet av den fria föräldraförvaltningen genom reform av har de gamla dispositionsförbe- hållen i princip spelat ut sin roll. De anteckningar om dispositions- rätt för föräldrar som förekommer på barns konton har såle- des inte till syfte att undvika inblandning från överförmyndaren, utan innebär vanligen att barnets förmyndare var för sig ges rätt att disponera kontot. Den kritik som har framförts av , se ovan, pekar på att det finns en osäkerhet om hur 4 § gåvolagen skall anses förhålla sig till regler om föräldrars förmyndarförvaltning. Uttalandet i prop. 1993/93:251 s. 235 f. måste uppfattas på det sättet att departementschefen menar att sakrättsligt skydd för en gåva av pengar som en förälder sätter in på sitt barns konto skall inträda först då förälderns rådighet över pengarna har brutits eller i vart fall har inskränkts betydligt. En ordning av den typ som föreslår, dvs. att sakrättsligt skydd inträder redan då en förälder sätter in pengar på sitt barns konto utan att förbehålla sig rätten att disponera medlen för egen räkning, inger vissa betänkligheter.