sou · GSB351 · 2005-01-01 00:00:00 — I motsats till detta ska också ställas de problem studieförbun- den kan ha med att sälja in sin nationella identitet lokalt, ef- tersom de ofta har en lokal prägel på de kurser de bedriver. Därför uppfattas studieförbundens verksamhet ibland som kom- munal verksamhet av allmänheten. För studieförbundens egen skull är det nödvändigt att de på ett tydligare sätt verkligen visar vad de står för, vad de åstadkommer och vilken betydelse deras verksamhet har för många människor. Vissa försök har gjorts, bland annat genom projektet lokal utvecklingskraft som genom- fördes i –2002. Men det är tydligt att det inte är tillräckligt. Det dyker ofta upp mer eller mindre genomtänkta argument i debatten kring folkbildning som menar att stat och kommun inte ska stödja vuxna, välbärgade människors hobbyverksam- heter. kunde man i – som en för- till varför bland andra kommun inte ger bi- drag till studieförbunden – läsa följande inlägg av en moderat ordförande i kultur och fritidsnämnden: Mitt eget medlemskap i har gett mig ett stort nätverk av människor som, trots att vi inte delar de politiska värderingarna, berikar mitt liv. Men hur kan en kurs i keramik ge träning i demokrati? Hur kan en studiecirkel i foto lära [människor] ta ställning till olika alternativ? Eller hur kan vi lättare tolerera oliktänkande genom att en gång gå på kurs i silversmide. [] Det jag vänder mig emot är slutsatsen att utan kommunala bidrag till dessa kurser försvagas demokratin. Varför ska alla vi andra, som inte går på kurs, behöva betala för att en del deltar? Svenska Dagbladets Brännpunkt, Med tanke på att medlemsantalen i de politiska partierna blir allt lägre och deltagandet i de allmänna valen stadigt har sjunkit det , så ska man kanske inte se ett medlemskap i ett politiskt parti som den enda garanten för människors möjlighe- ter att vidmakthålla och vitalisera demokratin. Men bortsett från det, så är argumenten i citatet ovan naturligtvis rimliga – om man inte har en aning om vilken omfattande, bred och viktig verk- samhet många studieförbund bedriver. Problemet är bara att denna viktiga verksamhet alltför sällan syns bakom vinprovar- träffar, thaimatlagningskurser och navigationsexamina. Men ansvaret för att inte hela bilden ges har studieförbunden själva. Det kan de inte lägga över på någon annan. Dels måste de sträcka på ryggen och visa vilken kraft och kompetens de har, dels visa på konsekvenserna av om deras verksamhet på en ort försvinner. Det går inte att förvänta sig att människor ute i sam- hället ska förstå nyttan av och möjligheterna i folkbildning och studieförbundens verksamhet om inte studieförbund och folk- högskolor själva visar vilken betydelse de har, och kommer att ha, för människors möjligheter att nå kunskap, växa och utveck- las. Det handlar naturligtvis om att nå nyckelpersoner inom för- valtning och politik där besluten fattas och resurser fördelas, men det handlar också om att nå medborgarna. Vi kommer att gå in mer på studieförbundens relationer till medborgarna i nästa avsnitt. Vid flera av våra samtal med representanter för studieförbund har vi hört argumentet att studieförbunden verkligen försöker sprida sin verksamhet, men att media inte är intresserade av att rapportera. Därför är det också svårt att visa för politiker, tjän- stemän och allmänhet vad de gör. Det är säkert en korrekt bild på många håll. Men då glömmer man hur viktigt det är att verka och synas där människor finns och att det inte bara är media som gör att människor skapar sig åsikter. Människor får sin bild av folkbildning på många andra sätt än via tidningsreportage, vilket inte minst syns i resultaten i vår SCB-undersökning. (Se kapitel 5 och bilaga 4.) Vem får vara med? I Stabil Spaning granskar två flickor, , hur studieförbunden i gör för att locka ungdomar till sin verksamhet. De har gått igenom Tidningen un- der och kommit fram till att endast 84 av studieförbundens totalt 1454 evenemang annonserades ut. De flesta annonser riktade sig dessutom till människor i medelåldern. -Många ungdomar skulle säkert också kunna tänka sig att gå på akvarellmålning och oljemålning men //vem vill sitta och måla med ett gäng tanter. Ur Speglingar av folkbildningen, bilaga 3 Det finns gott om undersökningar kring vilka som deltar i de olika verksamheter som studieförbund och folkhögskolor an- ordnar och bedriver. senaste rapport från en studie kring delta- garna i studieförbundens cirkelverksamhet (Studiecirkeldeltagare 2000?) visar till exempel att andelen pensionärer bland cirkel- deltagarna var . Den andelen hade då ökat från i en liknande undersökning från . Vid en jämförelse visade det sig också att andelen deltagare under hade minskat som andelen hade ökat lika mycket under samma pe- riod. var gruppen män i åldern 15–förvånansvärt väl representerade i studieförbundens verksamhet, främst genom sitt deltagande i de olika musikcirklar som erbjuds. De senaste siffrorna från visar att lite drygt 400 000 unga deltog i en studiecirkel . Övrig gruppverksamhet hade över en miljon deltagare under . Problemet är alltså inte främst att unga inte finns med i verksamheten. Det bekräftas även av de undersökningar som SUFO 2 har genomfört och de kontakter vi har haft med studieförbunden. Men man ska också komma ihåg att bilden ser väldigt olika ut beroende på vilket studieförbund man tittar på. En del studie- förbund har en betydligt lägre andel unga i sin verksamhet, me- dan andra har en mer naturlig koppling till unga via sina med- lemsorganisationer. Därmed har de också en mer ungdomsin- riktad verksamhet och också många unga som deltagare. Men generellt sett så upplever alltså inte studieförbunden att det är just gruppen ungdomar de saknar. I stället handlar det, grovt räknat, om att gruppen 25–är kraftigt underrepre- senterad. Det visade också rapporten 2000?. En av anledningarna till den relativt sett höga andelen unga är den stora musikverksamheten, som framför allt lockar unga män. Däremot ser det betydligt sämre ut när det gäller aktiviteter för unga kvinnor. De för en relativt undanskymd tillvaro i bakgrun- den av de unga killarnas rockcirklar. Flera studieförbund försö- ker nu råda bot på det genom att anordna verksamhet direkt för unga tjejer, till exempel musikverksamhet, estetiska kurser och rockcirklar arrangerade speciellt för tjejer. TBV är ett exempel. Och det är naturligtvis bra att göra medvetna och riktade försök att locka fler unga kvinnor och bredda målgruppen. Men det är ändå inte tillräckligt. Om studieförbunden ska bli riktigt bra på att nå unga männi- skor med olika intressen och erfarenheter så krävs det att det finns unga personer även på rådgivande och styrande poster. Det gäller i studieförbunden precis som på alla andra arenor i sam- hället. Ungdomar vet vad ungdomar vill – åtminstone i större ut- sträckning än vad pensionärer gör det. Men man ska komma ihåg att besluten inte automat- iskt blir så mycket bättre bara för att unga deltar i beslutsfattan- det – men de blir kanske annorlunda mot tidigare, vilket gör det intressant för fler att engagera sig. Ungdom är lika lite garanti för nytänkande som ålder är någon garanti för kunskap. Citat ur Svenska Kommunförbundets projektskrift Demokrati – en genera- tionsfråga? SUFO 2 visar i sin rapport styr i folkbildningen? (SOU 2003:125) att styrelserna i de tio studieförbunden, på central, regional och lokal nivå, helt domineras av personer i åldern 45– . Och dominansen ligger snarare på personer (oftast män) kring pensionsåldern än människor i yngre medelåldern. Folkbildningens prioriterade målgrupper är arbetslösa, perso- ner med annan etnisk bakgrund än svensk och personer med funktionshinder. Dessa grupper finns med i försvinnande liten utsträckning i studieförbundens styrelser. Där finns det skäl till förändring. Även ordförandeposterna har granskats. De visar att 70 pro- cent av ordförandena i studieförbundens lokalavdelningar är i åldern 45–och är 65 eller äldre. På central nivå är naturligtvis förekomsten av unga ordföranden obefintlig. Och bara en av tio av studieförbundens ordförandeposter innehas av Som jämförelse kan nämnas att av studie- förbundens deltagare var kvinnor. bestod av nio personer. Tre av dem är kvinnor. Till detta ska dessutom läggas de tre le- damöter som var adjungerade – samtliga av dem är män. Till studieförbundens fördel kan man kanske säga att ålders- strukturen, till skillnad från könsstrukturen, i styrelserna till stor del överensstämmer med dem som också deltar i studieförbun- dens verksamhet. Det finns en koppling mellan representativitet och vilka grup- per studieförbunden når. Att styrelser och, till en del, personal inte speglar de grupper man säger sig vilja nå, borde vara en varn- ingssignal för studieförbunden själva. Ska man kunna bedriva en verksamhet som vänder sig till unga, som helst ska initieras av och för unga, så måste man våga släppa in dem på de arenor där besluten fattas, och där verksamhetsplanering och prioriteringar görs. Alla behöver förebilder och allierade i de sociala samman- hang man rör sig i. Om få unga är cirkelledare, styrelseledamöter och anställda så är det självklart svårare att bedriva en verksam- het som når de unga. Det kan handla om något så enkelt som hur man presenterar och bjuder in till sin verksamhet. Det är alltid mycket enklare att veta hur man ska formulera sig och nå en annan människa om man har kunskap om vilka koder och kommunikationsmönster som styr människors val. Den kunskapen har man oftare om människor som liknar en själv och rör sig i ungefär samma sam- manhang. Alltså är det mycket svårare att intressera en person med en helt annan referensram än den man själv har. Därför behövs människor med olika bakgrund, ålder och erfarenheter inom folkbildningen för att så många som möjligt ska känna igen sig. Samma argumentation gäller när man talar om andra grupper som inte deltar i verksamheten i den utsträckning de skulle kunna göra. Om man inte känner sig hemma i ett sammanhang, och sällan eller aldrig möter människor som har liknande bak- grund och förståelse för ens tillvaro, blir intresset minimalt för att fortsätta delta. Då försvinner också folkbildningens stora styrka, det vill säga att människor med skilda erfarenheter, förut- sättningar, kunskaper, värderingar och ursprung samlas och till- sammans utvecklas och lär sig något, om och av varandra. Om alla är stöpta i samma form så sker inte dessa möten som är en central del av det demokratiska samhället. Människors utanförskap, i vilken form det än manifesteras, måste vara den viktigaste barriären att bryta ned för framtidens folkbildning. Det krävs radikala grepp om detta ska förändras. Folkbildningsaktörerna själva talar mycket om det, men ännu har inte mycket hänt. Konkreta handlingsplaner och medvetna val måste därför göras, av respektive studieförbund, om någon verk- lig förändring ska ske. Ansvaret för detta ligger hos studieför- bunden, och medlemsorganisationerna. Detta kräver mod – mod att våga släppa makt och kontroll, mod att våga pröva nya arbetssätt och mod att chansa och våga misslyckas. Men det är absolut nödvändigt med förändring och föryngring, om inte verkligheten ska springa ifrån folkbildning- en. Krasst uttryckt är det också en överlevnadsfråga för studieför- bunden. Om en stor andel av de som bestämmer om verksam- heten är i pensionsåldern eller äldre – vad händer med verksam- heten när dessa inte längre orkar eller kan vara med? Finns det då verkligen några unga kvar som har skolats in i verksamheten, och som har lärt sig vad folkbildningen har för betydelse för männi- skors utveckling och för samhället i stort? Ska man på ett bra sätt kunna nå fler grupper i samhället måste också representanter från dessa grupper få vara med och be- stämma. Det är en självklar slutsats, men den verkar tyvärr vara svår att omsätta i praktiken. Kan alla vara med? och folkhögskolor är relativt duktiga på att engagera funktionshindrade i sin verksamhet. Personer med funktionshinder är ganska väl representerade, enligt de deltagar- undersökningar som görs. var exempelvis av alla deltagare i studiecirklar funktionshindrade. Vad gäller folk- högskolornas långa kurser är antalet ännu högre, av det totala antalet deltagare (Framtidssyn, 2004). Framför allt deltar de i kurser och cirklar som tar upp frågor kring det egna funktionshindret, ofta anordnade av sin egen medlemsorganisation. Det är självfallet inte ett problem att människor deltar i cirklar och sammanhang som rör det mest personliga. Det är viktigt att få kunskap, träffa andra i samma situation och tillsammans utvecklas och skapa sig en plattform. Det handlar om att stärka sin identitet, öka sitt medvetande och tillskansa sig erfarenheter. Men finns det några praktiska skäl som gör att personer med funktionshinder i betydligt lägre grad än andra väljer cirklar som handlar om annat än det egna funktionshindret? De berättelser vi har hört från både unga och vuxna med funktionshinder visar att det fortfarande finns både verkliga och mentala hinder för deltagande. Först och främst finns de uppenbara hindren. Eftersom stu- dieförbunden ofta är tvingade att hyra in sig i olika lokaler, så är det inte helt enkelt för en funktionshindrad att i förväg veta om det finns praktiska möjligheter att delta. Många kurser hålls i lokaler som inte är fullt ut handikappanpassade. Det kan till ex- empel handla om problem att ta sig in i byggnaden, svårigheter att ta sig till rätt lokal eller att i pausen ta sig till kafferummet, brist på hörselslingor eller problem med att få tag i teckenspråks- tolkar. En del av detta är mindre saker som inte skulle behöva hindra människor från att delta, om de som arrangerar verksamheten bara planerade lite i förväg. Andra, som bristen på tolkar, är ett betydligt allvarligare problem. Bristen på tolkar är ett stort hinder. På många orter i landet är det näst intill omöjligt att boka upp en tolk för exempelvis en tiogångerskurs på kvällstid. Ofta går det bara att boka in tolk vid ett eller ett par tillfällen i taget. Om man inte från början vet om man rent praktiskt har möjlighet att få tolkning vid samtliga kurstillfällen, så minskar naturligtvis intresset redan där. Möjlig- heten att delta i studieförbundens verksamhet blir då begränsad. Sedan är handikappanpassningen generell, och innebär inte att den passar alla med funktionshinder. Till exempel innebär förekomsten av en handikapptoalett inte automatiskt att alla funktionshindrade kan använda den. De standardmått som finns passar inte alla, och det kan behövas ex- tra utrustning som liftar, handduschar, möjligheter att ligga ned och så vidare som få handikapptoaletter har . Om man måste oroa sig för att man inte ens har möjlighet att gå på toaletten un- der en kvällskurs, så går det naturligtvis inte att uppbåda varken koncentration eller intresse för det ämne som berörs under kur- sen. Alltså tycker många att det är enklare att inte ens försöka. Andra hinder är de sociala. Många funktionshindrade vi har mött menar att det ibland är deras egen självbild som hindrar ett deltagande. En del säger att de inte alltid känner att de har den sociala trygghet och de sociala färdigheter som andra utan funk- tionshinder har, och att de därför inte vågar ta steget att delta i en kurs med människor utan funktionshinder. Andra känner att andra människors fördomar och inställning till funktionshindrade är ett problem. Och det handlar inte bara om vad människor säger utan även om den icke-verbala kommu- nikationen. Här har studieförbunden en viktig uppgift att arbeta med at- tityder och skapa mötesplatser där många olika människor kan arbeta tillsammans, på lika villkor. För det är ju så enkelt att om man känner att man verkligen blir lyssnad på, så vågar man också tala om vad man verkligen behöver. Studieförbundens kursledare har inte alltid kunskap nog för att bemöta deltagare med funktionshinder på ett bra sätt. Det kan till exempel handla om en så enkel sak som att man inte bör fråga inför hela kursen om en deltagare har behov av exempelvis hörselslinga eller något annat extra stöd. En av de ungdomar vi har träffat uttryckte det som att det inte bara handlar om att funktionshindret syns, utan om att man dessutom ska bli utpe- kad som annorlunda och uppmärksammad av cirkelledaren redan första gången man träffar de andra. Förekomsten av audiovisuellt material är en annan faktor att tänka på. Kan alla ta till sig innehållet om det mesta av materialet visas på overhead eller i form av Point-presentationer? Kursledarna har en viktig roll och hur de väljer att lägga upp kursen, vilken litteratur de använder, hur de arrangerar möbler- ingen och hur de bemöter den funktionshindrade spelar stor roll. Här borde studieförbunden satsa mer på att i respektive cirkelledarutbildning få in vad det innebär att vara funktions- hindrad, hur man kan möta den funktionshindrade och vad som kan göras för att underlätta för människor med behov av extra stöd. Studieförbunden borde också utnyttja handikappförbund- ens kompetens och erfarenheter bättre, och inte bara vid kurser som är inriktade på respektive funktionshinder. 5Enkätundersökning om relationen till folkbildning har till exempel jättekul kurser som man inte ens vet om ifall man inte redan är med eller jätteengagerad att ta reda på det. En deltagare i SCB-undersökningen besvarar frågan om vad som skulle få honom/henne mer intresserad av studieförbundens verksamhet. Enkätundersökning om relationen till folkbildning Enkätundersökning om relationen till folkbildning Vad tycker unga om studieförbunden? 1 034 unga mellan 18–svarade på den SCB-undersökning vi genomförde. av dessa var män, kvinnor. Frågorna var inriktade på både studieförbund och folkhögskolor. Bland annat frågade vi om deras kontakter med och erfarenheter av studieförbund och folkhögskolor, varför de inte deltar i folk- bildningsverksamhet och under vilka former de skulle vilja delta i folkbildningens verksamhet. (Se bilaga 4.) På frågan om de haft någon kontakt med ett studieförbund –2003 svarar ja och övriga nej. har deltagit i en studiecirkel eller annan verksamhet i ett studieförbund . säger sig känna till studieförbundens verksamhet, medan övriga inte har någon kunskap. För det första måste ni förmedla, jag har aldrig hört något om detta. En deltagare i SCB-undersökningen besvarar frågan om vad som skulle få honom/henne mer intresserad av studieförbundens verksamhet. Med andra ord, bara fyra av tio känner till vad studieförbunden faktiskt gör. Detta intryck förstärks av de samtal och diskussio- ner vi har haft med en rad aktörer under arbetets gång. En ge- mensam känsla både hos utomstående betraktare och hos de flesta av studieförbunden är att studieförbunden syns alldeles för lite. När ungdomarna i SCB-undersökningen svarar på frågan om varför de inte har deltagit i studieförbundens verksamhet, uppger påtagligt många, , att de inte har känt till möjligheten. I svaren nämns orsaker som att de inte känner till vad studie- förbunden gör, inte vet vad de har för verksamhet, att de inte har fått någon information om de kurser som erbjuds eller att de inte vet hur de får kontakt med ett studieförbund. Okunskap och studieförbundens osynlighet är alltså en viktig anledning till var- för inte unga deltar i studieförbundens verksamhet. Enkätundersökning om relationen till folkbildning Jag vet inte mycket om det. Kanske mer information hade hjälpt. Tror inte många vet om detta. En deltagare i SCB-undersökningen besvarar frågan om vad som skulle få honom/henne mer intresserad av studieförbundens verksamhet. När deltagarna i SCB-undersökningen själva får förklara vad som skulle få dem att bli mer intresserade av studieförbundens verk- samhet, får vi ett ännu tydligare svar. En förkrossande stor andel svarar att mer information och mer kunskap om vad stu- dieförbunden gör och kan erbjuda skulle få dem att bli mer in- tresserade. Även lägre kursavgifter och att kurserna ska finnas i närheten av där de bor är flitigt förekommande kommentarer. Andra svar är exempelvis att de önskar sig mer information om kurser som kan erbjudas på arbetsplatsen, att den informa- tion om kurser som erbjuds finns lättillgänglig och samlad, fler kurser där föräldrar och barn kan delta tillsammans, bättre möj- ligheter till distanskurser via internet, kurser på olika tider och helgen och inte bara på vardagarna, fler kur- ser som är riktade till andra målgrupper än äldre som exempelvis cirklar om resande, upplevelser, äventyr och sport, bättre samar- bete mellan studieförbund och universitet och studentvärlden, mer information från studieförbunden till skolungdomar och möjlighet till prova på-kurser där man kan betala för varje gång man deltar och inte behöva binda upp sig. Någon efterlyser fler kurser där man kan komplettera sitt yrke och den behörighet man har, och nämner exempel som svetsning, våtrumsjobb och heta arbeten. Mer information om dom. Jag kände till exempel inte igen mer än två studieförbund. Dålig info eller okunskap? En deltagare i SCB-undersökningen besvarar frågan om vad som skulle få honom/henne mer intresserad av studieförbundens verksamhet. Samma brist på kunskap om studieförbunden visar den enkätun- dersökning vi skickade till de 21 ungdomsorganisationer som fick statsbidrag från – 2002. (Se bilaga 5.) Vi valde dessa organisationer eftersom fler- Enkätundersökning om relationen till folkbildning talet av dem var relativt nya och i början av sin organisatoriska tillvaro. De flesta ägnar sig också åt någon form av bildningsar- bete. Åtta av organisationerna svarade på enkäten. En av dem hade inte längre någon postadress och övriga visade, trots flera på- minnelser, inget intresse av att svara. Det går naturligtvis inte att dra några reella slutsatser av en så enkel enkät med en så låg svarsfrekvens. Men det går ändå att se vissa generella ström- ningar i de svar vi fick. Tre av de åtta ungdomsorganisationerna hade haft kontakter med ett studieförbund. Två av ungdomsorganisationerna var väl- digt nöjda med det samarbete de inlett och tyckte att de bemötts väldigt positivt. Ett av dem hade dessutom inlett diskussioner även med andra utveckla samarbetet på andra orter. Ungdomarna i den tredje ungdomsorganisationen tyckte att de väldigt lätt hade fått kontakt men att de kände att strukturen hos det studieförbund de mött inte passade dem. De tyckte att studieförbundet var så lokalt färgat och decentraliserat att det inte kunde erbjuda samarbete över hela landet, och det var ett problem för en rikstäckande organisation. De hade alltså ett behov av samarbete men var tveksamma till om det gick att få ett bra samarbete nationellt med det studieförbund de fått kontakt med. Det tar mer tid än det ger var slutsatsen av de kontakter de haft. Alla tre organisationerna efterlyste dock mer information från studieförbunden och mer kunskap om vad studieförbunden gör och hur de arbetar. De övriga fem ungdomsorganisationerna hade inte haft kon- takt med något studieförbund. Gemensamt för dem alla fem var ändå dels en önskan om att få mer kunskap om studieförbunden och deras verksamhet, dels förhoppningen om att få bättre kon- takter. Flera kunde också se att de hade behov av samarbete med studieförbunden . De organiserade ungdomarna svarar alltså ungefär samma sak som deltagarna i SCB-undersökningen. De känner att de har för Enkätundersökning om relationen till folkbildning lite kunskap om studieförbunden, men de är inte främmande för att delta i verksamheten. Många av de tillfrågade ungdomarna i SCB-undersökningen ger förslag på hur denna okunskap och osynlighet skulle kunna förändras. Det föreslås till exempel att studieförbunden ska anordna gemensamma Öppet Hus-dagar, där det finns möjlighet att träffa representanter för alla studieförbund på en och samma gång. Andra talar om Studieförbundens Hus där det ska finnas möjligheter att få kontakt med olika studieförbund när behovet finns.