sou · GSB3112d5 · 2005-01-01 00:00:00 — I andra ärenden är detta dock förenat med svårigheter, t.ex. därför att det är fråga om ett skriftligt förfarande. Inget lär emeller- tid hindra att förmånsgivaren exempelvis försöker upprätta telefon- kontakt med den som berörs. Ett beslut bör dessutom grunda sig på i första hand läkarintyg. Det kan tänkas att aktuella intyg redan finns tillgängliga för förmåns- givaren när frågan väcks; det bör således inte krävas att intyget är hänförligt till just den fråga som väckts. Viss försiktighet bör dock iakttas när det gäller förmånsgivarens egna anteckningar i t.ex. akter, inte minst därför att det beslut som fattas skall ta sikte på förhållan- dena då ett ställningstagande aktualiseras (se 3 §), men också för att undvika misstankar om att förmånsgivaren av be- kvämlighetsskäl vill frånkänna den enskilde rätt att föra sin egen talan i saken. Om något relevant läkarintyg inte finns tillgängligt, kan intyget eventuellt komma fram genom någon annan persons försorg, t.ex. den som väcker frågan om förmånen (jfr förslaget till 14 kap. 4 a § sekretesslagen). Beträffande en person som vistats i nå- gon särskild boendeform bör det ibland vara tillräckligt att svaghets- tillståndet styrks genom journaluppgifter jämte utlåtande från en kompetent befattningshavare (jfr förarbetena till nuvarande 11 kap. 17 § , prop. 1987/88:124 s. 177 f). Ett formligt konstaterande av beslutsoförmåga hos den enskilde skall, som nämnts ovan, göras endast när det har betydelse. Ett tidi- gare fattat beslut kan sägas få en kvardröjande effekt. Är den enskil- de och den fungerande ställföreträdaren överens, be- hövs inte något nytt beslut för att åtgärden skall komma till stånd. Om förmånsgivaren anser att underlaget inte är tillräckligt för att ta ställning i frågan om personen saknar beslutsförmåga, kan natur- ligtvis behovet av ett godmanskap aktualiseras genom kontakter med överförmyndaren. Om det är en enligt 5 § i tur stående anhörig till den enskilde som väcker frågan hos förmånsgivaren i ett ärende, torde förmånsgivaren kunna ge denne möjlighet att komplettera beslutsunderlaget i den mån det inte kan anses ingå i förmånsgiva- rens skyldighet att själv undersöka förhållandena. Om förutsättning- arna för att konstatera beslutsinkompetens därefter inte kan anses uppfyllda, får förmånsgivaren betrakta ansökan från den anhörige som inkommen från en person som saknar behörighet att föra den enskildes talan. Det är således förmånsgivaren som fattar beslut i frågan, vilket också framgår av andra stycket. Begreppet förmånsgivare har definie- rats i 2 § (se även avsnitt B 10.3.3 i allmänmotiveringen). I den prak- tiska verksamheten är det naturligtvis ofta en handläggare som utövar beslutanderätten i förmånsgivarens namn. Vilka behörighetskrav som i övrigt skall ställas i detta avseende blir en fråga för förmånsgivaren. I tredje stycket finns regler som tangerar tillämpningsområdet för vissa av förvaltningslagens bestämmelser. Oavsett om förvaltnings- lagen i det enskilda fallet kan anses vara tillämplig skall således dessa regler tillämpas. Följaktligen föreskrivs att ett beslut skall dokumen- teras och innehålla en motivering. Syftet härmed är att beslut av denna karaktär inte skall fattas slentrianmässigt och på lösa grunder. Det måste således av dokumentationen framgå i vilket hänseende be- slutet har giltighet och vilken omfattning det har. Det är dessutom av betydelse att såväl den enskilde som dennes ställföreträdare kan utläsa vad beslutet baserar sig på. – Är det ett förvaltningsärende i vilket frågan har väckts torde beslutet om att den enskilde inte själv kan föra sin talan dessutom vara överklagbart. Beslutet skall meddelas den enskilde och ställföreträdaren. Något krav på delgivning ställs dock inte. Om inte ställföreträdaren har varit aktiv i ärendet tidigare, är det dock av vikt att förmånsgivaren verkligen försäkrar sig om att ställföreträdaren nås av beslutet. Inte sällan lär förmånsgivaren nämligen ha anledning att kontrollera om ställföreträdaren också har för avsikt att inträda i rollen som den enskildes representant (se bl.a. 15 §). Av naturliga skäl kan det vara svårt att meddela beslutet till den enskilde, som ju i och med beslutet förutsätts sakna beslutsförmåga, åtminstone i vissa delar. Likväl är det inte acceptabelt att denne ignoreras. Det kan anmärkas att en enskild som har god man enligt 11 kap. 2 § FB (nuvarande 11 kap. 4 §) med uppgift att sörja för den enskil- des personliga angelägenheter redan har en aktiv ställföreträdare som skulle kunna vidta åtgärder som berörs av den nu föreslagna lagen. En sådan ställföreträdare kan enligt 11 kap. 7 § i föreslagen lydelse (jfr nuvarande 11 kap. 5 §) vidta rättshandlingar inom ramen för sitt förordnande utan den enskildes samtycke, om den enskilde uppen- bart saknar förmåga att ta ställning eller inte kan meddela sin mening. Förmånsgivaren bör i enlighet härmed följaktligen kontrollera att den enskilde antingen har gett sitt samtycke eller att omständighe- terna är sådana som sagts. Hit hör avgjort t.ex. beslut om bi- stånd i form av särskilt boende. Paragrafen, som närmare har behandlats i avsnitt B 10.3.4, anger i första stycket turordningen för ställföreträdarskap för den enskilde. Först i turordningen kommer en av den enskilde utsedd person, vilket kan vara en fullmäktig enligt framtidsfullmakt eller ett vård- ombud. Andrahandsalternativet är anhöriga till den enskilde. Om varken framtidsfullmäktig, vårdombud eller anhöriga kan represen- tera den enskilde, får uppgiften anförtros en god man eller, i vissa sällsynta fall, en förvaltare enligt . Av andra stycket framgår att turordningen modifieras för personer som på grund av bestående funktionsnedsättning saknar beslutsför- måga när de fyller . Det är i allmänhet fråga om personer med allvarlig utvecklingsstörning. Eftersom sådana personer inte heller kan anses ha tillräcklig beslutsförmåga för att upprätta en framtids- fullmakt eller för att utse ett vårdombud, skulle utan undantagsregeln anhöriga i princip alltid inträda i rollen som företrädare. Behovet av en ställföreträdare måste i stället tillgodoses genom en god man (eventuellt en förvaltare). Bedömningen skall ta sikte på om den enskilde i huvudsak saknar beslutsförmåga när han eller hon blir myndig. En uppskattning får med andra ord göras av den enskildes förmåga att fatta egna beslut inom de områden som lagen hänför sig till (jfr huvudsaklighetskrite- riet i 1 kap. 1 § lagen om framtidsfullmakter m.m. och om behörig- het i vissa fall för anhöriga, LFA). Turordningen kan också bli en annan om framtidsfullmäktig, vårdombud eller anhörig inte kan företräda den enskilde, vilket fram- går av 11, 14 och 15 §§. Att en redan förordnad god man med upp- gift att sörja för den enskildes personliga angelägenheter, däribland dem som berörs av denna lag, har företräde framför andra ställföre- trädaralternativ framgår av 16 §. Detsamma gäller förvaltare med be- hörighet i frågor om att erhålla sociala förmåner av ekonomiskt slag. Tredje stycket innehåller, beträffande anhöriga, gode män och för- valtare, en hänvisning till 11 kap. 23 § första stycket FB, som medger att någon av dessa ställföreträdare i fullmakt överlåter sin behörig- het i en särskilt angiven angelägenhet till någon annan (se avsnitten B 12.4 och 12.5). Utgångspunkten är densamma för framtidsfullmäk- tige och vårdombud. Framtidsfullmakten respektive vårdombuds- förordnandet kan dock ge antingen större eller mindre behörighet i detta hänseende, beroende av vad den enskilde har haft för uppfatt- ning i frågan. I fjärde stycket föreskrivs att anteckning skall göras om vem som kan antas vara den enskildes ställföreträdare och grunden för detta. Anteckning skall göras om det finns ett behov av det, lämpligen på en handling i akten. Det kan ibland finnas skäl att i förväg – dvs. innan ett beslut har fattats enligt 4 § – anteckna vem som kan antas vara den enskildes ställföreträdare. Så kan vara fallet i samband med att en person bosätter sig i ett särskilt boende. Inte sällan lär en an- teckning bli aktuell i samband med att frågan om vårdombud aktuali- seras (se 9 § LSH, jfr författningskommentaren till 3 § tredje stycket 1.4 patientjournallagen). Eventuella förändringar i ställföreträdarskapet skall naturligtvis också dokumenteras. I allmänmotiveringen har paragrafen behandlats i avsnitt B 10.3.4. I paragrafens första stycke beskrivs ställföreträdarens uppgifter. Ställföreträdaren skall i den enskildes ställe ansöka om eller på annat sätt begära en social förmån. Ställföreträdaren skall också för den enskildes räkning kunna lämna samtycke till att en hjälp-, stöd- eller omvårdnadsåtgärd skall få beslutas eller genomföras. Behörigheten att lämna samtycke tar närmast sikte på situationer i vilka förmåns- givaren själv har föreslagit en viss åtgärd eller ett visst sätt för ge- nomförande av åtgärden. Stundom lär ställföreträdarens uppgift så- ledes begränsa sig till att ta ställning till hur en förmån skall tillhanda- hållas. Ofta torde uppgiften vara relaterad till förfarandet i samband med ren omvårdnad av den enskilde. Att ställföreträdaren inte kan sanktionera åtgärder som innebär eller förutsätter att den enskilde utsätts för frihetsberövande eller annat tvång eller att den enskilde vilseleds att godta en viss åtgärd framgår av 18 §. Även i övrigt skall ställföreträdaren företräda den enskilde i frågor om åtgärder i anledning av sociala förmåner. I detta ligger exempel- vis att begära att en individuell plan upprättas enligt 10 § LSS. I den mån samrådsskyldigheten inte kan fullgöras gentemot den enskilde, är det ställföreträdaren som får företräda denne. Också i andra sam- manhang skall ställföreträdaren anses ha rätt till information om åt- gärder som berör den enskilde (se 17 § förvaltningslagen om myn- digheters kommunikationsplikt). Vidare kan ställföreträdaren för den enskildes räkning överklaga ett beslut i ett ärende eller påkalla tillsynsåtgärder. Bestämmelsen i andra stycket ålägger ställföreträdaren samma skyldighet som den enskilde för att uppgifter eller anmälningar görs till förmånsgivare avseende omständigheter av betydelse för olika förmåner. Som nämnts i allmänmotiveringen förutsätts att ställföre- trädaren har varit aktiv gentemot förmånsgivaren i den angelägen- het som motiverar ett uppgiftslämnande eller annan åtgärd för att skyldigheten skall inträda. Särskilda regler kan dock gälla för ställ- företrädare som härleder sin behörighet från ett godmans- eller för- valtarförordnande. Sådana ställföreträdare kan vara ansvariga för att den enskildes intressen bevakas även i angelägenheter som de inte har tagit befattning med tidigare. Deras behörighet och ansvar här- leds i så fall från förordnandet. För att en ställföreträdare med annan bakgrund skall kunna bli uppgiftsskyldig i en angelägenhet där han ännu inte har vidtagit nå- gon åtgärd, skall det krävas att förmånsgivaren särskilt begär någon aktivitet i detta avseende – ställföreträdaren skall därigenom kunna anses skyldig att fortsättningsvis representera den enskilde. Efter- som det finns en risk för att förmånsgivaren kan se sig föranledd att initiera ett ställföreträdarskap enligt FB, om inte någon tar sig an den enskildes pågående ärenden, lär i många fall den ställföreträdare som åtagit sig en viss uppgift (t.ex. en nära anhörig) ha intresse av att på bästa sätt fullgöra den enskildes åtaganden även i övrigt. Något tvång härvidlag skall dock inte föreligga. En ställföreträdare som har åtagit sig uppgifter men har för avsikt att frånträda rollen som ställföreträ- dare för den enskilde bör under alla omständigheter underrätta för- månsgivaren om att han eller hon inte längre företräder den enskilde. En ställföreträdares behörighet enligt denna lag sträcker sig inte till förfogande över eventuella medel som utbetalas, vilket framgår av tredje stycket (se avsnitt B 10.3.4). Den enskilde kan dock i ekono- miska angelägenheter representeras av samma ställföreträdare som den som pekas ut enligt LSV, men då med stöd av framtidsfullmakt. Rör det sig om en anhörig, kan denne tänkas äga viss behörighet enligt förslaget till 2 kap. LFA. Att den enskilde har god man eller förvaltare i ekonomiska angelägenheter är ett annat alternativ. Utbetalning av pensioner och likställda förmåner skall enligt 8 § förordningen (2002:782) om ansökan och utbetalning av pension m.fl. förmåner normalt ske genom insättning på mottagarens post- girokonto eller bankkonto (se också 5 § förordningen [2002:986] om sjukersättning och aktivitetsersättning). Det måste antas att en förmånsgivare – oavsett om det är försäkringskassa, kommun eller annan – normalt ser till att välja en sådan utbetalningsrutin i stället för att använda t.ex. utbetalningskort, som är en värdehandling, när det är känt att den enskilde saknar tillräcklig förmåga att represen- tera sig själv, dvs. även i andra sammanhang än då de nämnda förord- ningarna är tillämpliga. Utbetalningar får alltså inte göras till anhörig som grundar sin behörighet endast på LSV (jfr RFV:s meddelande Im 2003:117, ). Inte heller bör anhöriga ställföreträdare enligt 2 kap. LFA få tillgång till pengarna på villkor som innebär att de reserva- tionslöst får disponera dem. Skall utbetalningar trots allt göras till annan än den enskilde förutsätter utredningen att det görs till någon som äger disponera medlen. Dit hör t.ex. förvaltare och framtidsfull- mäktige (beroende av förordnandet). I fjärde stycket anges att bestämmelserna i första stycket inte fritar från föreskriven skyldighet att sörja för information till den enskilde själv och att samråda med denne. Här kan hänvisas till 3 kap. 5 § första stycket SoL, där det anges att socialnämndens insatser för den enskilde skall utformas och genomföras tillsammans med honom eller henne. Tanken är inte att förmånsgivaren och ställ- företrädaren skall vidta insatser över huvudet på den enskilde, även om denne anses sakna förmåga att själv ta ställning. Paragrafen har belysts i avsnitt B 10.3.5 och innebär att den enskilde i enlighet med turordningen i 5 § i första hand skall företrädas av antingen framtidsfullmäktig eller vårdombud, om någon sådan ställ- företrädare har förordnats. Bestämmelsen har behandlats i avsnitt B 10.3.5. Se även förslaget till 1 kap. LFA. Huvudregeln beträffande framtidsfullmakter är, som framgår av 1 kap. 1 § LFA, att en sådan träder i kraft när fullmaktsgivaren var- aktigt och i huvudsak är ur stånd att ha hand om de angelägenheter som fullmakten avser. Av 8 § LSH framgår emellertid att en fram- tidsfullmakt kan ges verkan i hälso- och sjukvårdsangelägenheter redan vid tillfällig beslutsoförmåga och även om den enskilde inte kan anses vara i huvudsak ur stånd att ha hand om de i fullmakten utpekade angelägenheterna. Om ett sådant förhållande har aktive- rat framtidsfullmakten och denna därutöver ger behörighet i ange- lägenheter på det sociala välfärdsområdet, skall framtidsfullmakten anses ha verkan även i de angelägenheter som faller inom det senare området. Är å andra sidan fullmaktsgivaren inte föremål för vård eller har han för sådan vård annan ställföreträdare än fullmäktigen, skall således de vanliga reglerna för framtidsfullmaktens ikraftträ- dande gälla. Som framgår av avsnitt B 8.12.5 skall den enskilde enligt LSH kunna utse ett vårdombud i samband med att han eller hon tas in på eller uppsöker ett sjukhus eller annan sjukvårdsinrättning eller bor i olika former av boenden, alternativt i samband med hemsjukvård. Vård- ombudet får enligt denna paragraf en företrädarroll även i angelägen- heter som berörs av LSV. Den enskilde måste informeras av hälso- och sjukvårdspersonalen om att vårdombudet kan tänkas fungera som ställföreträdare även inom den sociala välfärden. Möjligheten finns nämligen att den en- skilde då väljer att avstå från att utse ett vårdombud eller att in- skränka dennes behörighet. Föreskrifter om tillvägagångssättet vid förfrågan om vårdombud bör kunna meddelas i administrativ ord- ning. En begränsning framgår av andra meningen, nämligen att vård- ombudet endast kan företräda den enskilde i angelägenheter som rör insatser som avses i socialtjänstlagen (2 § första stycket 1), insatser enligt LSS och ersättning enligt (2 § första stycket 2). Om den enskilde är i behov av en ställföreträdare även i angelägenheter enligt 2 § första stycket 3, 4 eller 5 i lagen, kan han således inte företrädas av vårdombudet. Inget hindrar att vårdombudet har denna behörig- het t.ex. i egenskap av anhörig. Beträffande återkallelse av framtidsfullmakter hänvisas till avsnitt B 6.2.8. Återkallelse av förordnande av vårdombud har behandlats i bl.a. avsnitt B 8.12.5. Beroende på omständigheterna kan återkallelsen få följdverkningar även på andra områden än dem som berörs i denna lag, företrädesvis inom hälso- och sjukvården. Omvänt kan en återkallelse inför berörd hälso- och sjukvårdspersonal få betydelse för ställföreträdarens be- hörighet inom den sociala välfärden. Någon skyldighet att lämna uppgifter om återkallelse av en framtidsfullmakt eller av förordnande av ett vårdombud föreskrivs inte. I många fall kan det dock vara lämpligt att meddela en annan verksamhetsgren (eller förmånsgivare) att ställföreträdaren har upphört att företräda den enskilde p.g.a. åter- kallelsen. Det måste hållas i minnet att giltigheten av en återkallelse i all- mänhet förutsätter att den enskilde har tillräcklig beslutsförmåga att själv sköta sina angelägenheter. Uppdatering av förhållandena, t.ex. genom kontakter med den enskildes vårdgivare, kan vara befogat i syfte att erhålla information huruvida den enskilde alltjämt företräds av en viss framtidsfullmäktig eller ett visst vårdombud. Inget hindrar naturligtvis heller att förmånsgivaren kontaktar den enskilde i frågan. I paragrafen redogörs för förmånsgivarens skyldighet att i vissa fall göra en anmälan till överförmyndaren om att den enskilde är i be- hov av godmanskap eller förvaltarskap. Överförmyndarens bedöm- ning av förhållandena görs på sedvanligt sätt (se de föreslagna 11 kap. 2 och 9 §§ ). Paragrafen har behandlats i av- snitt B 10.3.5. Kompletterande anmärkningar framgår även av bl.a. författnings- kommentaren till 11 § LSH. Jämfört med förslaget i LSH saknas i paragrafen föreskrift om anmälan för det fall att ställföreträdaren i klar strid med den enskildes intresse vägrar samtycke till en åtgärd. I en ställföreträdares uppenbara olämplighet bör likväl ligga att denne just vägrar samtycke till någon form av förmån som det med skäl kan antas att den enskilde själv skulle ha godtagit eller önskat sig, om han hade varit vid god vigör, alternativt som han är i ound- gängligt behov av (jfr 20 § denna lag). Det skulle kunna röra sig om t.ex. en flyttning till ett särskilt boende. En bedömning får således göras av den enskildes förmodade vilja eller – om den enskildes för- modade vilja inte kan utrönas – vad som är i objektiv mening bäst ur dennes synvinkel. Å andra sidan kan ställföreträdaren också anses uppenbart olämplig, om han eller hon påkallar t.ex. en insats, trots att förmånsgivaren tror sig veta att detta inte är förenligt med den enskildes förmodade vilja. Givetvis är det svårt för en förmånsgivare att i det enskilda fallet dra någon slutsats om hur den enskilde skulle ha ställt sig till en viss åtgärd. I vissa fall kan dock närstående till den enskilde tänkas bidra med upplysningar. Åtgärdens karaktär får här betydelse. Rör det sig, som i det ovan angivna exemplet, om boendefrågor, kan det finnas skäl att oftare uppmärksamma frågan om ställföreträdaren har ett egenintresse av att en viss insats eller åtgärd beviljas eller genomförs. En ställföreträdare skall, liksom i LSH, vidare kunna anses uppen- bart olämplig, om han eller hon t.ex. brister i insikt eller mognad. Denna olämplighet lär dock mer sällan kunna åberopas som skäl för att förmånsgivaren skall behöva vända sig till överförmyndaren, efter- som det i förevarande fall handlar om att tillerkänna den enskilde förmåner av olika slag. Viss försiktighet vid tillämpningen av olämplighetskriteriet måste iakttas, även om en anmälan inte innebär annat än att överförmynda- ren bereds tillfälle att göra en bedömning av ställföreträdarfrågan. Det saknar för anmälningsskyldighetens uppkomst betydelse om förmånsgivaren själv har initierat en viss insats eller om en framtids- fullmäktig eller ett vårdombud har tagit ett initiativ. Det kan också förekomma att den enskilde själv har gjort ansökan eller motsvarande men att förmånsgivaren konstaterar att den enskildes ansökan inte kan godtas och att hans ställföreträdare inte förmår föra ärendet Det saknar också betydelse om förmånsgivaren är av inställ- ningen att den enskilde är i behov av just god man eller om anord- nande av förvaltarskap är en mer passande åtgärd. Detta blir en fråga som får underställas rättens prövning. I paragrafen anges de anhöriga som kommer i fråga för ställföreträ- darskap för det fall varken framtidsfullmäktig eller vårdombud har förordnats. Paragrafen har behandlats i avsnitt B 10.3.6. Se även för- fattningskommentaren till 12 § LSH. Av 5 § andra stycket framgår att bestämmelserna om anhöriga som ställföreträdare inte gäller, om den enskilde på grund av bestå- ende funktionshinder i huvudsak saknar beslutsförmåga när han eller hon fyller . Det bör här framhållas att ett vårdombud endast kan agera i ange- lägenheter som anges i 2 § första stycket 1 och 2. Uppstår fråga om representation av den enskilde i t.ex. en socialförsäkringsangelägenhet när han eller hon tidigare bara har utsett ett vårdombud, blir denna paragraf tillämplig. Något behov av att initiera ett godmanskap före- ligger följaktligen för det mesta inte i sådana fall, eftersom den enskilde genom att utpeka ett vårdombud inte därigenom kan anses ha valt bort anhörigalternativet som representationsform i andra angelägenheter som berörs av LSV. I paragrafen regleras ordningen mellan de anhöriga som anges i 12 §, vilka som är uteslutna trots att de ingår i turordningen och i vilka fall som turordningen av andra skäl kan modifieras. Paragrafen har när- mare belysts i avsnitt B 10.3.6. Av första stycket framgår att den enskilde själv kan påverka vilka anhöriga som kan bli aktuella för ställföreträdarskap. Vissa formkrav uppställs för att upprätta en framtidsfullmakt, likaså för att förordna vårdombud. Formkraven måste iakttas även när vissa anhöriga skall uteslutas från representantskap för att den enskildes inställning skall kunna beaktas. Detta framgår genom hänvisningarna till 8 och 9 §§ i lagen (se även 8 och 9 §§ LSH). Avges på det sätt som gäller förordnande av vårdombud en förkla- ring om att en enskild inte vill låta sig företrädas av en viss anhörig – eller samtliga anhöriga som kan komma i fråga enligt 12 § – kan förklaringen såvitt gäller LSV-området endast innebära ett avböjande av företrädarskap genom den anhörige i frågor som avses i 2 § 1 och 2 LSV (jfr 9 § andra meningen, där ramarna för ett vårdombuds be- hörighet inom den sociala välfärden ges). Den enskilde kan följakt- ligen inte på det sätt som anges i 9 § LSH avsäga sig anhörigrepre- sentation i de angelägenheter som nämns i 2 § 3–5 LSV. Anhöriga på samma nivå har gemensam behörighet men kan in- bördes anförtro varandra behörighet (andra stycket). Det kan dock vara olägligt att behörigheten splittras upp mellan t.ex. syskon, jfr tredje stycket. En i princip likalydande paragraf finns även intagen i förslaget till LSH, se 13 § i författningskommentaren. Ett tredje stycke har här dock tillfogats i vilket föreskrivs att ett avböjande från en anhörig eller anhöriga under samma punkt endast kan avse samtliga ange- lägenheter enligt 2 § (se också 2 kap. 5 § tredje stycket LFA).