sou · GSB3122d2 · 2005-01-01 00:00:00 — 6Handläggningen inom rätts- väsendet av brott begångna av barn och ungdomar I LUL finns regler för handläggningen hos polis, åklagare och domstol av mål och ärenden om brott där den misstänkte inte har fyllt . I den mån det i LUL inte finns någon särreglering är det och andra bestämmelser som är tillämpliga. Reglerna om handläggning av ungdomsmål har varit föremål för översyn ett flertal gånger. infördes t.ex. nya bestämmelser som syftade till att förkorta tiden mellan brott och reaktion samt att skapa förutsättningar för ett förbättrat samarbete mellan de myndigheter som är berörda när barn och ungdomar misstänks för brott. En annan viktig avsikt med den reformen var att skapa förutsättningar för bättre kontakter med den unge och dennes föräldrar eller andra fostrare. Reformens yttersta syfte var att den skulle ha en brottsförebyggande effekt. reform utvärderades av Utredningen om handläggning av ungdomsmål1. Utredningen fann anledning föreslå endast smärre förändringar i den gällande lagstiftningen. På flera punkter ställde man dock upp förväntningar om att berörda myndigheter skulle fortsätta arbetet med att förbättra handlägg- ningen av ungdomsmål. Förslagen behandlades i prop. 2000/01:56 om ändringar i handläggningen av ungdomsmål m.m. och ledde sedermera till lagstiftning. Utredning har inget specifikt uppdrag att utreda frågor som rör handläggningen av ungdomsmål. Vid en översyn av det allmännas ingripanden vid ungdomsbrott anser utredningen dock att 1 Betänkandet Handläggning av ungdomsmål – en utvärdering av ungdomsmåls- reform (SOU 1999:108). Handläggningen inom rättsväsendet av brott begångna av barn och ungdomar handläggningen inte kan lämnas utanför framställningen. Under utredningens arbete har även framkommit önskemål om och behov av vissa förändringar inom detta område. 6.2Myndigheter som ansvarar för ingripanden mot barn och unga som begår brott Polisen, åklagar- och domstolsväsendet samt de sociala myndig- heterna är de myndigheter som främst ansvarar för det allmännas ingripanden vid brott begångna av unga. Vi redogör därför i kort- het för deras respektive organisation. I samband härmed kommer vi även att återge några uppgifter ur betänkandet Handläggning av ungdomsmål – en utvärdering av ungdomsmålsreform2 med avseende på hur myndigheterna är organiserade för att hand- lägga ungdomsmål- och ärenden. Dessa uppgifter är visserligen inte längre helt aktuella och bilden har sannolikt förändrats något . Undersökningen visade dock tydligt att rättsväsendets och de sociala myndigheternas organisation i aktuellt hänseende inte är enhetlig. () är central förvaltningsmyndighet för polisväsendet. Merparten av det dagliga polisarbetet sker inom de övriga 21 polismyndigheterna, vars ledning avgör hur myndigheten ska vara organiserad. Strukturen på organisationen kan variera mellan myndigheterna. I stort finns det dock en stab, en läns- kriminalavdelning och en ordningsavdelning. Ordningsavdel- ningen, liksom utredningsverksamheten, kan vara uppdelad i olika polisområden eller mindre närpolisområden. Utredningen om handläggning av ungdomsmål skickade en enkät till de flesta polismyndigheterna, där de ombads att beskriva handläggningen av ungdomsmål, dvs. ärenden där den misstänkte är men inte har fyllt . Det klart vanligaste svaret var att huvuddelen av ungdomsmålen handlades 2 SOU 1999:108. Handläggningen inom rättsväsendet av brott begångna av barn och ungdomar Flera myndigheter svarade dock att ungdomsmålen handlades av en särskild ungdomsgrupp eller liknande. Det påpekades också från flera myndigheter att mål som gäller åldersgruppen 18–inte betraktades som ungdomsmål utan handlades i vanlig ordning.3 Landet är uppdelat i sex åklagardistrikt, som är indelade i åklagarkammare, ledda av chefsåklagare. Riksåklagaren () är högste chef för åklagarna och utövar tillsyn över åklagar- verksamheten. En omorganisation av åklagarväsendet är dock nära förestående.4 Den ovan nämnda enkäten av Utredningen om handläggning av ungdomsmål besvarades av drygt hälften av landets åklagar- kammare. När det gäller åklagarnas organisation för att handlägga ungdomsmål framkom att ungdomsmålen lottades på särskilda åklagare vid de flesta åklagarkammare som hade besvarat enkäten. I vissa fall vid de större myndigheterna var det en särskild kammare som handlade ungdomsmålen. Flera kammare angav att den särskilda lottningen endast gällde ungdomar som inte hade fyllt och att de mål som gällde åldersgruppen 18–lottades som vanligt. Några kammare svarade att samtliga åklagare vid kammaren handlade ungdomsmålen och att man således inte hade utsett några särskilda ungdomsåklagare.5 har två parallella typer av domstolar – de allmänna dom- stolarna tingsrätt, hovrätt och som handlägger brottmål och tvistemål och de allmänna förvaltningsdomstolarna länsrätt, kammarrätt och Regeringsrätten, som handlägger förvalt- ningsmål, t.ex. ärenden om vård enligt LVU. Utgångspunkten för brottmålsprocessen är principerna om muntlighet, omedelbarhet och koncentration. Detta innebär att rätten avgör målet efter en huvudförhandling där samtliga parter är närvarande. 3SOU 1999:108 s. 49-50. 2004/05: 26, En ny åklagarorganisation. 5SOU 1999:108 s. 52. Handläggningen inom rättsväsendet av brott begångna av barn och ungdomar Utredningen om handläggning av ungdomsmål skickade en enkät till 28 tingsrätter och samtliga utom en inkom med svar. De flesta tingsrätter angav att ungdomsmålen lottades på särskilda rotlar. Relativt många tingsrätter svarade dock att de inte hade någon särskild organisation för handläggning av ungdomsmål eller att dessa mål lottades på samtliga rotlar. De tre största tingsrätterna uppgav att ungdomsmålen handlades på en viss eller vissa avdelningar.6 Det finns 290 kommuner. (Storstadskommunerna är även uppdelade i stadsdelar.) Kommunallagen är en ramlag som styr kommunernas verksamhet. Det sociala arbetet regleras främst genom socialtjänstlagen. är huvudsakligen en service- inriktad och hjälpande funktion. Kommunens skyldighet att ge stöd och hjälp i det enskilda fallet vilar på den kommun där den enskilde vistas när behovet uppkommer. Utredningen om handläggning av ungdomsmål konstaterade att verksamheten och arbetet för att handlägga ungdomsmål, dvs. ärenden där den unge som är misstänkt för brott är men inte har fyllt , skiljde sig mycket åt mellan de olika social- tjänsterna. Man fann att det var relativt vanligt med särskilda ungdomsgrupper eller liknande för samtliga ärenden som rör ungdomar, vanligen i åldersgruppen 13–. Det visade sig även vara vanligt att man inom hade särskilda handläggare för ungdomsmål utan att dessa var organiserade i en särskild ungdomsgrupp. Dessa handläggare fanns spridda i organisationen. Det förekom också att hade särskilda social- sekreterare knutna till polisens ungdomsfunktion, vilka brukade vara med vid polisförhören med den unge. 6 A.a. s. 54. Handläggningen inom rättsväsendet av brott begångna av barn och ungdomar och länsstyrelserna har ett gemensamt ansvar för tillsynen av i kommunerna. , som är en nationell expert- och tillsynsmyndighet för verksamhet som rör bl.a. , har ett övergripande nationellt ansvar medan länsstyrelserna ansvarar för den löpande operativa tillsynen på regional nivå. Länsstyrelserna skall följa socialnämndens tillämpning av lagen och se till att den fullgör sina uppgifter på ett ändamålsenligt sätt. De skall i detta arbete biträda nämnderna med råd i verksamheten. Länsstyrelserna skall också informera och ge stöd till allmänheten. De skall vidare främja samverkan mellan kommuner och andra samhällsorgan på område, samt i övrigt se till att socialnämnderna fullgör sina uppgifter.7 Med undantag för de hem som SiS är huvudman för, står hem för vård eller boende oavsett driftsform under länsstyrelsernas tillsyn. 6.3Närmare om handläggningen inom polisen och åklagarväsendet Till polisens uppgifter hör enligt 2 § polislagen (1984:387) att förebygga brott och andra störningar av den allmänna ordningen eller säkerheten, t.ex. genom att bedriva skolundervisning och annan ungdomsverksamhet. Hit hör även den brottsförebyggande information och kontaktverksamhet som tar sikte på att ge information till allmänheten om brottsrisker och om åtgärder som man kan vidta för att skydda sig mot brott. Brottsförebyggande arbete i en vidare mening ligger, när det gäller ungdomar, dock främst på skolan och socialtjänsten.8 Vidare skall polisen övervaka den allmänna ordningen och säker- heten, hindra störningar därav samt ingripa när sådana har inträffat. I sitt arbete gentemot barn och ungdomar kan polisen t.ex. söka upp platser där barn och ungdomar kan tänkas befinna sig för att kontrollera ordningen. Till uppgifterna hör också att bedriva spaning och utredning i fråga om brott som hör under allmänt åtal 7Betänkandet Socialtjänst i utveckling (SOU 1999:97) s. 160. 8Thunved, , m.fl., Samhället och de unga lagöverträdarna, Andra upplagan, , 2003, s. 35-36. Handläggningen inom rättsväsendet av brott begångna av barn och ungdomar och att lämna allmänheten skydd, upplysningar och annan hjälp, när sådant bistånd lämpligen kan ges av polisen. I 3 § polislagen anges uttryckligen att polisen skall samarbeta med åklagarmyndigheterna och med andra myndigheter och organisationer vars verksamhet berör polisverksamheten. Detta gäller särskilt , vilken polisen fortlöpande skall hålla informerad om förhållanden som bör föranleda någon åtgärd. I stadgandet finns också en påminnelse om anmälningsskyldigheten i 14 kap. 1 § SoL. 6.3.2Ingripanden mot barn och unga i brottsförebyggande syfte Polisen har som nämnts till uppgift bl.a. att lämna allmänheten skydd och annan hjälp när hjälpen lämpligen kan ges av polisen. I denna uppgift ingår att ingripa när polisen i sitt arbete ser att barn och ungdomar uppenbarligen far illa. Polisen har därför enligt 12 § polislagen givits möjlighet att omhänderta den som kan antas vara under om den unge anträffas under förhållanden som innebär överhängande och allvarlig risk för hans hälsa eller utveckling för att överlämnas till föräldrar eller någon annan vårdnadshavare eller till socialnämnden. 6.3.3Åtgärder vid brott när den misstänkte inte fyllt Unga som är är inte straffmyndiga (1 kap. 6 § BrB). Om de begår brott kan de alltså inte straffas. Det finns därför inga straffprocessuella skäl att utreda ett brott som begåtts av en icke straffmyndig person. Någon förundersökning skall således inte inledas. Den unges brottslighet kan dock vara ett tecken på att den unges utveckling är i fara. Det är som tidigare framhållits främst som har ett ansvar för att samhället vidtar lämpliga åtgärder i en sådan situation. Handläggningen inom rättsväsendet av brott begångna av barn och ungdomar Möjligheter att ändå utreda brott Det finns emellertid vissa möjligheter för polis eller åklagare att vid brott av barn och unga inleda en utredning om brottet med stöd av 31 § LUL. Så får ske om 1.en utredning kan antas ha betydelse för att avgöra behovet av insatser med avseende på den unge, 2.det behövs för att klarlägga om någon som har fyllt har tagit del i brottet, 3.det behövs för att efterforska gods som har åtkommits genom brottet, eller 4.det annars är av särskild vikt att en utredning äger rum. Har den unge inte fyllt får utredning inledas endast om det finns synnerliga skäl (31 § andra stycket LUL). Förutsättningen i den första punkten, dvs. att utredningen skall antas ha betydelse för att avgöra behovet av insatser, gör det möjligt för polis eller åklagare att inleda utredningen på begäran av socialnämnden. Sådan begäran kan lämnas i enskilda fall eller ges efter mera generella överenskommelser. Vid ställnings- tagandet av om utredning skall inledas är det i första hand omsorgen om barnets bästa som bör beaktas.9 och vårdnadshavares m.fl. medverkan Enligt 34 § LUL skall socialnämnden underrättas om att en utredning enligt 31 § LUL har inletts. Polisen skall under- rätta socialnämnden innan förhör hålls med den unge (16 § förundersökningskungörelsen, 1947:948). Företrädare för skall om möjligt närvara vid förhör med den unge som sker under utredningen. företrädare kan bestämma att förhöret skall avbrytas om han eller hon anser att vad som kommit fram är tillräckligt för att skall kunna ta ställning.10 Enligt 33 § LUL skall vidare vårdnadshavaren eller annan som svarar för den unges vård eller fostran samt annan som har en fostrande roll i förhållande till den unge normalt 1983/84:187 s. 17. Handläggningen inom rättsväsendet av brott begångna av barn och ungdomar underrättas om att en utredning enligt 31 § LUL har inletts samt kallas till förhör med den unge. Oavsett om den som skall höras har inställt sig frivilligt eller förts med tvång till förhöret är han skyldig att stanna kvar för förhör. Den som är dock inte skyldig att stanna kvar längre än (23 kap. 9 § andra stycket RB). Regeln tar sikte såväl på den som är misstänkt för brott som annan person. Om det är av synnerlig vikt för utredningen kan barnet hållas kvar i ytterligare tre timmar.11 Den som är får inte tas i förvar, dvs. låsas in i arrest eller liknande (32 § LUL jämförd med 35 § andra stycket LUL). Den unge får efter förhör hållas kvar för att genom polis- myndighetens försorg skyndsamt kunna överlämnas till föräldrar, annan vårdnadshavare, en tjänsteman inom socialförvaltningen eller någon annan lämplig person. En förutsättning för detta är att åklagaren funnit att den unge är skäligen misstänkt för brott. Sådant kvarhållande får pågå under högst och under den tiden får barnet inte hållas inlåst (14 § LUL). Den som är är visserligen inte straffmyndig, men av 35 § LUL framgår att han kan gripas av envar om han har begått ett brott på vilket fängelse skulle ha kunnat följa och han anträffas på bar gärning eller på flykt från brottsplatsen. Bestämmelsen är ut- tömmande och inte heller en polisman får gripa den som inte fyllt under andra förutsättningar än vad som anges i lagrummet.12 Vid utredning av brott, som någon som inte fyllt gjort sig skyldig till, får bara de tvångsmedel användas som är särskilt angivna i 36 § LUL, dvs. beslag, husrannsakan och kroppsvisitation enligt bestämmelserna i 27 och 28 kap. RB. Det skall föreligga särskilda skäl för att nämnda tvångsmedel alls skall få användas mot barn. Enligt förarbetena bör, för att något av tvångsmedlen skall användas, i allmänhet föreligga misstanke om allvarligare brottslighet eller brottslighet av större omfattning.13 Till skillnad mot kroppsvisitation är kroppsbesiktning enligt 28 kap. 12 § RB inte tillåtet att använda mot någon som före 15 års 12Thunved, , m.fl., Samhället och de unga lagöverträdarna, Andra upplagan, , 2003, s. 83. 1983/84:187 s. 29. Handläggningen inom rättsväsendet av brott begångna av barn och ungdomar ålder är misstänkt för att ha begått ett brott. Med kroppsvisitation avses en undersökning av kläder och annat som någon bär på sig samt av väskor, paket och andra föremål som någon har med sig. Kroppsbesiktning däremot är en mer integritetskränkande åtgärd som innebär undersökning av människokroppens yttre och inre samt tagande av prov från människokroppen och undersökning av sådana prov. I förarbetena14 angavs beträffande kroppsbesiktning att det praktiska behovet av att använda detta tvångsmedel framstod som ganska ringa. Vidare ifrågasattes det lämpliga i att använda kroppsbesiktning i fråga om barn som befinner sig i förpuberteten och i en känslig period av sin utveckling. I stället ansågs ett särskilt hänsynstagande till den personliga integriteten påkallat i dessa fall. Tvångsmedel som avses i 24–26 kap. RB, dvs. anhållande, häktning, anmälningsskyldighet, reseförbud och kvarstad, får heller inte användas. Något behov av juridiskt biträde i form av offentlig försvarare har inte ansetts föreligga vid utredning enligt 31 § LUL, eftersom sådan utredning inte syftar till lagföring.15 Under vissa omständigheter kan en domstol pröva om ett barn begått en brottslig gärning vid en s.k. bevistalan med stöd av 38 § LUL. Bestämmelsen är närmast avsedd för fall där barnet misstänks för en gärning av mycket allvarlig beskaffenhet och har mycket sällan använts i praktiken.16 15Thunved, , m.fl., Samhället och de unga lagöverträdarna, Andra upplagan, , 2003, s. 85. 1983/84:187 s. 11. Handläggningen inom rättsväsendet av brott begångna av barn och ungdomar 6.3.4Åtgärder vid brott av unga som fyllt Anmodan att avhjälpa skada 1987/88:135 (s. 25) konstaterades att det anses vara ett viktigt principiellt krav att rättssystemet bidrar till att den som begår brott gör rätt för sig, dels av brottspreventiva skäl, dels av hänsyn till den som drabbas av ett brott. Man menade att även om det viktigaste medlet för detta allmänt sett är att den som begått brottet betalar skadestånd till målsäganden, kan det – inte minst när det gäller ungdomar – vara en fördel om gärningsmannen i stället genom egna insatser hjälper till att reparera det som blivit skadat genom brottet eller på annat sätt ställer till rätta efter brottet. Eftersom polisen är den myndighet som vanligen först kommer i kontakt med unga som begått brott, gavs polisen därför rätt att anmoda unga som misstänks för brott att genom egna insatser avhjälpa eller begränsa den skada som åsamkats måls- äganden (13 § LUL). Regeln får tillämpas på unga lagöverträdare i ålder 15–. Det räcker att polisen kan anta att den unge är i nämnda ålder, eftersom det kan vara svårt att på plats fastställa åldern på gärningsmannen.17 Ytterligare en förutsättning för att polisen skall ha rätt att anmoda den unge att avhjälpa skadan är att den misstänkte erkänt gärningen eller att det är uppenbart att han är skyldig. De åtgärder som kan komma ifråga för en anmodan är vanligen knutna till sådana brott som stöld, snatteri, skadegörelse och åverkan.18 En annan förutsättning för att polisen skall kunna anmoda den misstänkte att avhjälpa skadan är att den skadelidande samtycker till det. Samtycke krävs dock inte om det kan anses uppenbart obehövligt. Polisens anmodan att ställa till rätta är inte något bindande beslut och den unge får inte ges uppfattningen att det är en befallning eller ett villkor för att saken inte skall föras vidare eller ett löfte om en förmånligare behandling om han avhjälper skadan. Den unge misstänkte bör dock alltid upplysas om att de initiativ som han tar för att ställa till rätta kan komma att tillgodoräknas honom. Den unges inställning till att ställa till rätta kan t.ex. vägas in vid polisens bedömning av om rapporteftergift bör meddelas (se 1987/88:135 s. 27. 18Thunved, , m.fl., Samhället och de unga lagöverträdarna, Andra upplagan, , 2003, s. 37–40. Handläggningen inom rättsväsendet av brott begångna av barn och ungdomar nedan).19 Har anmodan lämnats bör polisen ta kontakt med målsäganden för att ta reda på vilka åtgärder som den unge har vidtagit.20 I samband med att den unge lagöverträdaren anmanas att ställa till rätta efter ett brott som denne begått, bör han även uppmärk- sammas på möjligheten att gottgöra den skadelidande inom ramen för ett medlingsförfarande (RPSFS 2001:11). I de fall skall underrättas om att någon som inte har fyllt är skäligen misstänkt för brott, skall det av underrättelsen framgå om den misstänkte har tillfrågats om han eller hon vill delta i medling samt hur den unge ställt sig till sådant deltagande (6 § LUL). Medling behandlar vi i kap. 13. Enligt 9 § polislagen skall en polisman som fått kännedom om, genom anmälan eller egna iakttagelser, att ett brott har begåtts rapportera saken till sin förman . Enligt paragrafens andra stycke får en polisman dock underlåta att avge rapport eller att vidarebefordra en rapport till åklagare om brottet med hänsyn till omständigheterna i det enskilda fallet är obetydligt och det är uppenbart att brottet inte skulle föranleda annan påföljd än böter. (Obetydliga brott är exempelvis brott som har begåtts på grund av glömska, missuppfattning eller förbiseende.) Detta kallas rapporteftergift och polismannen kan låta saken bero vid ett påpekande eller en erinran till den som begått en överträdelse. Rapporteftergift bör inte lämnas om en polisman har uppmanat den unge att vidta åtgärder för att avhjälpa eller begränsa skada på grund av brott och den unge inte vill efterkomma anmodan. Så långt det är möjligt bör beslut om rapporteftergift lämnas muntligen direkt till den berörde. Är gärningsmannen under kan detta anses vara särskilt viktigt. Ett beslut om rapporteftergift vinner inte laga kraft och har inte någon rättskraft. 1987/88:135 s. 28-29. 20RPSFS 2001:11, FAP 101-1. 21Thunved, , m.fl., Samhället och de unga lagöverträdarna, Andra upplagan, , 2003, s. 88-90. Handläggningen inom rättsväsendet av brott begångna av barn och ungdomar att även om beslut om rapporteftergift har meddelats kan polismyndigheten eller åklagaren ändå inleda förundersökning för samma brott. En förundersökning skall inledas om det finns anledning att anta att ett brott begåtts som faller under allmänt åtal. Förunder- sökningen, som regleras i 23 kap. RB och i förundersöknings- kungörelsen, skall klargöra om brott föreligger, vem som skäligen kan misstänkas för brottet samt om tillräckliga skäl för åtal föreligger. Även eventuella skadeståndsanspråk skall utredas. Vanligtvis är det polismyndigheten som beslutar om att inleda en förundersökning och som sedan leder denna till dess att spanings- arbetet avslutats och det finns en person som är skäligen misstänkt för brottet. Om saken inte är av enkel beskaffenhet övertar åklagaren normalt förundersökningen på detta stadium. Åklagaren skall emellertid enligt 3 § LUL alltid vara förundersökningsledare i mål där den som inte har fyllt är skäligen misstänkt för ett brott för vilket är föreskrivet fängelse . Förundersökning rörande den som inte har fyllt skall normalt ledas av polis eller åklagare som med avseende på intresse och fallenhet för arbete med unga lagöverträdare är särskilt lämplig. Har den unge tidigare varit föremål för förundersökning eller utredning enligt 31 § skall om möjligt samma åklagare och polismän anlitas för den nya förundersökningen (2 § LUL). I förarbetena anfördes beträffande lämplighetskravet bl.a. följande:22 Det är nödvändigt att det finns ett väl utvecklat samarbete mellan de myndigheter som handlägger dessa mål, i första hand polis, åklagare och socialtjänst, men också frivården. Det är inte möjligt att enbart lagstiftningsvägen få till stånd ett gott samarbete mellan myndig- heterna, men vissa lagstiftningsåtgärder kan skapa en god grund för samarbetet. En åtgärd som enligt regeringens uppfattning skapar en sådan god grund för ett fruktbart samarbete är att man på varje myndighet begränsar antalet personer som handlägger ungdoms- ärenden. En självklar fördel med en specialisering är att handläggarna får en erfarenhet som innebär att de blir särskilt kunniga och skickliga på att hantera just ungdomsmålen. En specialisering kan ge positiva 1994/95:12 s. 53. Handläggningen inom rättsväsendet av brott begångna av barn och ungdomar effekter också utåt, i förhållande till de unga och deras föräldrar. Genom att begränsa antalet handläggare på de olika myndigheterna kan en kontinuitet uppnås också i kontakten med dessa. Förutsättningarna för ett förtroendefullt samarbete ökar därmed och upplevelsen av anonyma myndigheter kan antas minska. En specialisering innebär också att kretsen av personer som arbetar med ungdomsärenden hos polis, åklagare och övriga myndigheter blir så begränsad att de kan lära känna varann på ett sätt som sannolikt inte annars är möjligt. En sådan personkännedom är positiv genom att den underlättar det praktiska samarbetet och kan bana väg för ett arbete som präglas av initiativrikedom och flexibilitet. Vidare kan ökad kunskap om de andra yrkesgruppernas arbete och den lagstiftning som styr de olika verksamheterna förbättra samarbetet genom att förståelsen och respekten för deras arbete blir större.