sou · GSB3122d2 · 2005-01-01 00:00:00 — I direktiven finns inte åtalsunderlåtelse med bland fråge- ställningarna som sägs vara av central betydelse för utredningens överväganden. I uppräkningen nämns däremot böter. Det anges att utredningen skall undersöka om, och i så fall på vilka sätt, bötesstraffets användningsområde kan begränsas när det gäller unga lagöverträdare och vilka alternativ som står till buds, såväl i fråga om påföljder som beslut om åtalsunderlåtelse. Åtalsunderlåtelse nämns i ytterligare ett sammanhang, nämligen beträffande medling. Utredningen skall bl.a. överväga vilken ställning i rättsprocessen medlingen bör ha. Ett tänkbart alternativ som nämns i direktiven är att låta medling vara en särskild grund för åtalsunderlåtelse. Vi behandlar den frågan i kap. 13. 7.2Den rättsliga regleringen av åtalsunderlåtelse Regler om åtalsunderlåtelse finns dels i , dels i LUL. De förra gäller oavsett gärningsmannens ålder. I fråga om sådana unga som misstänks ha begått ett brott innan de har fyllt skall i första hand reglerna i LUL tillämpas. Först sedan det konstaterats att åtalsunderlåtelse inte kan beviljas enligt den lagen skall alltså åklagaren överväga att tillämpa reglerna i rättegångs- balken. Reglerna om åtalsunderlåtelse är viktiga undantag från den princip om s.k. absolut åtalsplikt som är lagfäst i 20 kap. 6 § RB. Det ges mycket vidsträckta möjligheter till åtalsunderlåtelse i LUL. I förarbetena konstaterades att presumtionen kan sägas vara mot åtal vad gäller ungdomar.1 Vidare sades att lagregleringen bygger på grundtanken att ansvaret för ungdomar som begått brott i huvudsak skall vila på och inte på kriminalvården. Det underströks att en viktig tanke bakom regleringen också är att institutet åtalsunderlåtelse möjliggör en snabb och smidig handläggning av brott som begås av unga. För att åtalsunderlåtelse skall få meddelas krävs till en början att den misstänkte verkligen har begått brottet. I regel förutsätts ett erkännande. Om den unge eller hans vårdnadshavare begär att åtal skall väckas bör åklagaren inte tillämpa åtalsunderlåtelse. Åklagaren kan enligt LUL underlåta att åtala i två huvudfall. Det första fallet är att den unge blir föremål för vård- eller hjälp- åtgärder (17 § första stycket). Det kan vara fråga om (1) vård eller annan åtgärd enligt SoL, (2) vård eller annan åtgärd enligt LVU, eller (3) annan åtgärd som innebär att den unge får hjälp eller stöd. Med åtgärd enligt SoL avses alla slag av åtgärder enligt denna lag som innebär att den unge får det stöd eller den hjälp han behöver. Med åtgärd enligt LVU avses framförallt sådana åtgärder som avser beredande av vård efter ett beslut om omhändertagande (6 § LVU). Har åklagaren vid sitt beslut om åtalsunderlåtelse förutsatt att socialnämnden vidtar en åtgärd skall han ta reda på om åtgärden kommer till stånd och, om så inte visar sig vara fallet, anmäla detta till (3 § förordningen (1994:1763) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare). Med annan åtgärd som innebär att den unge får hjälp eller stöd avses åtgärder av t.ex. den unges föräldrar eller anhöriga i syfte att stödja honom eller förbättra hans förhållanden. För att åtalsunderlåtelse skall få beslutas krävs inte bara att den unge blir föremål för sådana vård- eller hjälpåtgärder som nämnts utan också att det med skäl kan antas att det därigenom vidtas vad som är lämpligast för den unge. 1994/95:12 s. 74 f. Enligt förarbetena skall reglerna tillämpas generöst i de fall ändamålsenliga åtgärder för att stödja den unge ändå kommer till stånd. Om åklagaren får kunskap om att arbetar beslutsamt med ett ärende finns det i princip inte någon anledning att gå vidare med ett åtal mot en underårig annat än om brottets svårighetsgrad eller liknande hänsyn motiverar detta. Det andra huvudfallet för åtalsunderlåtelse enligt paragrafen är när det är uppenbart att brottet skett av okynne eller förhastande (17 § andra stycket). När det uppenbarligen är fråga om en gärning som är en tillfällighet och den unge får en tillräcklig varning genom polis- och åklagarmyndighetens ingripande, bör möjlighet finnas att underlåta åtal även för brott som inte i och för sig kan sägas vara ringa. Exempelvis ett av okynne eller förhastande begånget tillgreppsbrott, även om detta skulle kunna vara att anse som stöld och inte snatteri. Vid bedömningen av om åtalsunderlåtelse skall meddelas skall åklagaren, utöver vad som sagts, särskilt beakta den unges vilja att ersätta målsäganden för skada som uppkommit genom brottet, att avhjälpa eller begränsa skadan eller att på annat sätt gottgöra målsäganden (17 § tredje stycket). Regeln är ett uttryck för målsättningen att lägga ökad vikt vid att de unga lagöverträdarna gör rätt för sig.2 Avsikten är att åklagaren med stöd av regeln i större utsträckning skall kunna räkna den unge till godo att han t.ex. kontaktat målsäganden och diskuterat möjlig- heterna att göra rätt för sig eller börjat att ersätta målsäganden för skadorna eller att han efter en anmodan av polisen genom egna insatser försökt avhjälpa skadorna. Det är därvid den positiva viljan att göra rätt för sig som man, till gärningsmannens och brottsoffrens fromma, skall ta fasta på. Det krävs däremot inte att ersättningen till målsäganden är betald eller att den unge reparerat skadan. Det betonades i propositionen att enbart den omständigheten att skadan har ersatts ekonomiskt inte bör vara ett skäl för att bevilja åtalsunderlåtelse. Åklagaren får också beakta om den unge på annat sätt – än genom att ersätta, avhjälpa eller begränsa skada – har försökt gottgöra målsäganden.3 Det kan exempelvis röra sig om att den unge visar en vilja att delta i medling eller att hjälpa målsäganden att utföra arbete som inte har direkt samband med brottet. I någon mån kan också beaktas om han bett målsäganden om ursäkt. 1987/88:135 s. 30, 39 f. 1994/95:12 s. 77 f., 100 f. heller dessa omständigheter har dock någon avgörande betydelse för om ett beslut om åtalsunderlåtelse skall meddelas. Arten av det brott det är frågan om och omständigheterna när det begicks har stor betydelse. I paragrafen anges slutligen att åtalsunderlåtelse inte får beslutas, om något väsentligt allmänt eller enskilt intresse därigenom åsidosätts. Vid bedömningen av om något väsentligt allmänt intresse åsidosätts skall särskilt beaktas om den unge har gjort sig skyldig till brott. (17 § tredje stycket). Viss hänsyn till allmänpreventiva hänsyn bör alltså tas. Å andra sidan skall också beaktas bl.a. brottets beskaffenhet, såsom dess art och straffvärde, och den unges ålder. Av betydelse är vidare vad som kan antas komma att ske med den unge om åtal inte väcks. Om t.ex. socialnämnden vidtar någon åtgärd kan den vara sådan att allmänpreventionens krav blir tillräckligt beaktade. Vid bedömningen av om tidigare brottslighet utgör hinder för åtalsunderlåtelse skall hänsyn tas till bl.a. den tid som förflutit mellan brotten och om den nya brottsligheten är lindrigare eller allvarligare än den tidigare. Huvudprincipen för unga lagöverträdare är att åtal bör undvikas om man härigenom åstadkommer lika goda eller bättre behand- lingsåtgärder än om åtal väcks. Åklagaren skall fråga sig om något står att vinna genom ett åtal. I tveksamma fall bör han normalt åtala och därigenom överlämna frågan om vad som bör göras till domstolen. I förarbetena sades att argumentet att underlåta åtal av det skälet att rättegångsförfarandet kan ha ogynnsam verkan på de unga lagöverträdarna kan ha bäring i vissa fall. Det ansågs dock inte befogat att generellt uttala att åtal bör undvikas av detta skäl. Om åklagaren är av den uppfattningen att den vård som föreslagit i och för sig är lämplig men att också böter bör dömas ut kan detta vara skäl för honom att väcka åtal.4 Andra faktorer som åklagaren bör beakta vid sin bedömning är behovet av att fastställa skadeståndsskyldighet eller besluta om förverkande. Ytterligare ett skäl för åtal kan vara att andra personer som är inblandade i brottet skall åtalas. 1987/88:135 s. 12. Innan åklagaren beslutar om åtalsunderlåtelse skall han, om den unge erkänt eller det annars finns skälig anledning till att den unge har begått brottet, normalt inhämta ett yttrande från (11 § LUL). Om brottet är ringa eller om det är uppenbart att det finns förutsättningar för åtalsunderlåtelse behöver något yttrande inte inhämtas. Yttrande behöver inte heller inhämtas om det annars anses obehövligt. Så kan t.ex. vara fallet när det är uppenbart att påföljden vid en lagföring i domstol skulle komma att stanna vid böter.5 Vi behandlar yttranden i avsnitt 8.3. Underrättelse om beslut om åtalsunderlåtelse I 18 § LUL föreskrivs på vilket sätt den unge skall underrättas om ett beslut om åtalsunderlåtelse. Där sägs att det skall ske vid ett personligt sammanträffande med åklagaren efter det att beslutet har fattats. Av bestämmelsen framgår vidare att den unges vårdnadshavare eller annan som svarar för den unges vård och fostran samt annan som har en fostrande roll i förhållande till den unge skall kallas till sammanträffandet, om det inte möter hinder eller annars finns särskilda skäl mot det. Vårdnadshavarna (eller annan) kan inte kallas vid äventyr av några tvångsåtgärder. Det förhållande att de uteblir utgör inte något hinder mot att sammanträffandet hålls. Det finns inte heller någon möjlighet att tillgripa tvångsåtgärder för att få den unge att komma till sammanträffandet. I förarbetena uttalades att det skulle bli praktiskt svårt att genomföra ett förfarande där regler om vite och hämtning är knutna till kallelsen.6 Ett sådant förfarande skulle dessutom motverka den snabba handläggning som eftersträvas. Vidare sades att i de fall då den unge vägrar komma till sammanträffandet bör det göras klart för honom att det formellt sett finns möjlighet för åklagaren att återkalla sitt beslut och i stället väcka åtal. Det påpekades att återkallelse naturligtvis får ske endast i undantagsfall, såsom när den unge saknar godtagbara skäl för att utebli och hans vägran att komma uppenbarligen beror på tredska. 1994/95:12 s. 99. Även företrädare för bör enligt bestämmelsen ges tillfälle att delta vid sammanträffandet. De närmare formerna för kallelse till sammanträffandet regleras däremot inte i lagen utan får bestämmas av de enskilda myndigheterna. Det är en åklagare, lämpligen den som har fattat beslutet, som skall hålla sammanträffandet med den unge. Enligt förarbetena bör den unge få besked om innehållet i beslutet, inte bara muntligen utan också i skriftlig form. Sammanträffandet får äga rum senare än från beslutet om det är uppenbart att det inte kan genomföras inom tidsfristen. När fristen måste överskridas bör strävan vara att sammanträff- andet äger rum så snart det är praktiskt möjligt. Möjligheten att överskrida fristen skall användas restriktivt. Om ett personligt sammanträffande över huvud taget inte kan genomföras skall beslutet meddelas den unge skriftligen. De situationer som åsyftas är exempelvis när den unge uteblivit från ett sammanträffande eller när han, sedan han kallats till sammanträff- andet, meddelar åklagaren att han inte tänker komma. Bestämmelsen i 19 § LUL handlar om åklagarens uppgifter vid sammanträffandet. Åklagaren skall särskilt förklara innebörden av beslutet om åtalsunderlåtelse och det skötsamhetskrav som detta är förenat med och klargöra vilka följderna kan bli av fortsatta lagöverträdelser. Bestämmelserna om underrättelse i LUL gäller i tillämpliga delar också beslut om åtalsunderlåtelse enligt 20 kap. 7 § RB, om beslutet avser brott som någon har begått innan han har fyllt (20 § LUL). skall underrättas om ett beslut om åtals- underlåtelse om någon åtgärd från nämndens sida förutsätts (21 §). Skötsamhetskrav och återkallelse av beslut om åtalsunderlåtelse I 22 § LUL anges att den som har fått en åtalsunderlåtelse enligt 17 § skall iaktta skötsamhet. Som nämnts skall åklagaren vid det personliga sammanträffandet förklara innebörden av sköt- samhetskravet. I kravet ligger främst att den unge skall avhålla sig från ytterligare brottslighet. I förarbetena underströks att det emellertid också är väsentligt att åklagaren för den unge framhåller betydelsen av att den unge t.ex. fullgör en påbörjad utbildning, sköter sitt arbete, genomgår en överenskommen behandlingsplan eller avhåller sig från drogmissbruk och att han pekar på risker som finns om den unge inte följer dessa råd.7 Det bör klart markeras att sköt- samhetskravet är knutet till beslutet om åtalsunderlåtelse. I 22 § LUL finns därutöver en bestämmelse som ger åklagaren möjlighet att återkalla ett beslut om åtalsunderlåtelse. Den anger att återkallelse får ske om särskilda omständigheter föranleder det. Visserligen får åklagarens beslut om åtalsunderlåtelse inte knytas till något villkor. Det kan dock vara så att han vid sitt beslut utgick från förutsättningar som inte blir uppfyllda. Åklagaren kan i en sådan situation återkalla beslutet och väcka åtal. Exempelvis kan åklagaren ha utgått från att en viss åtgärd som socialnämnden ställt i utsikt skall komma till stånd men detta inte blir fallet. Åklagarens möjlighet att återkalla beslutet har ansetts viktig också som en sanktion för det fall den unge inte lever upp till sköt- samhetskravet. Vid bedömningen av återkallelsefrågan skall, enligt 22 §, särskilt beaktas om den unge har återfallit i brott från beslutet om åtalsunderlåtelse. Detta innebär självklart inte att inte även senare återfall skall beaktas. Genom att betydelsen av återfall uttryckligen anges i bestämmel- sen om återkallelse har skötsamhetskravet ansetts få ett större pedagogiskt värde vid det samtal som åklagaren skall ha med den unge i samband med att åtalsunderlåtelse meddelas.8 Särskild åtalsprövning enligt LUL I 9 § LUL finns en bestämmelse som reglerar situationen då en ung person som med stöd av 3 § LVU tagits in i ett sådant särskilt ungdomshem som avses i 12 § samma lag misstänks för att ha begått brott innan vården vid hemmet är avslutat. I sådana fall skall åklagaren pröva om åtal lämpligen skall ske. Det rör sig alltså här inte om ett fall av åtalsunderlåtelse utan om en särskild åtals- prövning. Bestämmelsen omfattas därför inte av våra överväganden i detta kapitel. 1987/88:135 s. 40 f. Regleringen om åtalsunderlåtelse (20 kap. 7, 7 a och 7 b §§ RB) utgår, i likhet med motsvarande bestämmelser i , från den allmänna förutsättningen att omständigheterna är sådana att den misstänkte är skyldig till brottet. Är bevisningen otillräcklig skall ett beslut att inte åtala motiveras med hänvisning till detta och inte till bestämmelserna om åtalsunderlåtelse. Åklagare får besluta att underlåta åtal för brott under förutsättning att något väsentligt allmänt eller enskilt intresse ej åsidosätts: (1) om det kan antas att brottet inte skulle föranleda annan påföljd än böter, (2) om det kan antas att påföljden skulle bli villkorlig dom och det finns särskilda skäl för åtalsunderlåtelse, (3) om den misstänkte begått annat brott och det utöver påföljden för detta brott inte krävs påföljd med anledning av det föreliggande brottet, eller (4) om psykiatrisk vård eller insatser enligt lagen (1993:387) om stöd och service till vissa funktionshindrade kommer till stånd. (20 kap. 7 § första stycket). Åtal får underlåtas i andra fall än som nämnts, om det av särskilda skäl är uppenbart att det inte krävs någon påföljd för att avhålla den misstänkte från vidare brottslighet och att det med hänsyn till omständigheterna inte heller av andra skäl krävs att åtal väcks (20 kap. 7 § andra stycket). Beslut om åtalsunderlåtelse får meddelas även sedan åtal har väckts, om det kommer fram sådana förhållanden som, om de förelegat eller varit kända vid tiden för åtalet, skulle ha föranlett åtalsunderlåtelse. Åtalsunderlåtelse får dock inte beslutas om den tilltalade motsätter sig det eller om dom redan har fallit. (20 kap. 7 a §). I 20 kap. 7 b § ges en möjlighet för åklagaren att återkalla beslut om åtalsunderlåtelse i de fall särskilda omständigheter föranleder det. 7.3Åtalsunderlåtelse antecknas i belastningsregistret regleras i lagen (1998:620) om belastnings- register och har som övergripande syfte att olika myndigheter, framför allt de brottsbekämpande och rättsvårdande myndig- heterna, på ett enkelt sätt skall få tillgång till de uppgifter som behövs för deras verksamhet.9 1997/98:97 s. 75. I belastningsregistret antecknas uppgifter om t.ex. den som genom dom, strafföreläggande eller föreläggande av ordningsbot har ålagts påföljd för brott. I registret antecknas även uppgifter om den som på grund av åklagares beslut om åtalsunderlåtelse inte har åtalats för brott (3 § 4 p.). Samtliga beslut om åtalsunderlåtelse registreras, vilket är en skärpning i förhållande till vad som gällde innan lagen trädde 2000. I dåvarande person- och belast- ningsregistret registrerades t.ex. inte ett beslut om åtalsunderlåtelse enligt 17 § LUL om brottet enligt åklagarens bedömning skulle ha lett till böter eller överlämnande till vård inom socialtjänsten.10 I lagen finns regler om att registrerade uppgifter under vissa förhållanden skall gallras ur registret. Exempelvis skall en uppgift om åtalsunderlåtelse gallras om åklagaren återkallar beslutet (16 § 5 p.). I 17 § finns bestämmelser om att uppgifter skall gallras då en viss förflutit. Där anges att uppgifter avseende åklagares beslut att inte åtala för brott skall gallras efter beslutet (10 p. 18 § innehåller regler om undantag från reglerna om gallring. Det föreskrivs att en uppgift skall, oavsett vad som sägs i 17 §, stå kvar i registret om det före utgången av den frist som gäller enligt 17 § har tagits in en ny uppgift beträffande samma person. Bestämmel- serna innebär att ingen av uppgifterna skall gallras så länge någon av dem skall finnas kvar i registret. I paragrafen finns också en regel om en yttersta tidsfrist. Även om nya uppgifter har tillförts, skall tidigare uppgifter i allmänhet gallras när det har gått för den dom eller beslut som föranledde att en uppgift fördes in i registret. 7.4Unga lagförs genom åtalsunderlåtelse enligt LUL allt mer sällan 7.4.1BRÅ-rapport avseende åren 1980–1998 I utvärderingen av reform är institutet åtalsunderlåtelse inte föremål för någon särskild behandling. BRÅ har emellertid i en rapport redogjort för hur och ungdomsmålsreformer har påverkat använd- ningen av åtalsunderlåtelse.11 Undersökningsmaterialet utgjordes av 102 § 4 polisregisterkungörelsen (1969:38). 11Påföljdssystemet för unga lagöverträdare, 2000:7. samtliga lagföringar av unga lagöverträdare – 1998. Av rapporten framgår bl.a. följande. Kravet på skötsamhet, med en möjlighet till återkallelse vid återfall i brott, infördes och medförde att antalet och andelen åtalsunderlåtelser minskade och , både för ungdomar med och ungdomar utan tidigare registrerad brottslighet. Minskningen var dock störst för dem med tidigare brottslighet. lagfördes närmare hälften av alla unga genom åtalsunderlåtelse, oavsett tidigare brottslighet. var motsvarande andelar för de ej tidigare lag- förda och för dem med tidigare registrerad brottslighet. Den införda bestämmelsen om att åtalsunderlåtelse som regel inte bör meddelas ungdomar som återfaller i brott resulterade i att antalet och andelen åtalsunderlåtelser minskade ytterligare för de ungdomar som tidigare gjort sig kända för brott. skedde av lagföringarna genom åtalsunderlåtelse för dem med tidigare registrerad brottslighet. Motsvarande andel för de ej tidigare lagförda låg kvar på . Den minskade andelen åtalsunderlåtelser gällde de flesta vanliga typer av ungdomsbrott, t.ex. snatterier och andra stöldbrott, skadegörelser, biltillgrepp och misshandel. För merparten av brottskategorierna innebar minskningen att andelarna åtal ökade. Antalet brottmål i domstol med ungdomar ökade därför från ca 2 1985 till ca 4 1998. För vissa brottstyper, t.ex. snatterier och skadegörelser, innebar dock minskningen i åtalsunderlåtelser främst en ökning i andelen strafförelägganden. Att antalet domar med påföljden överlämnande till vård inom ökade kraftigt var delvis en följd av den minskade användningen av institutet åtalsunderlåtelse. De ungdomar som i ökande utsträckning åtalades och av domstol överlämnades till , var sannolikt till stor del ungdomar som redan tidigare var kända av . Som en konsekvens av ändringarna i LUL slussades alltså fler ungdomar till via domstol. Antagligen hade en betydande del av dessa tidigare hamnat direkt hos efter att polis eller åklagare hade avslutat ärendena. Att andelen lagföringar genom dom ökade och andelen genom åtalsunderlåtelse minskade, kunde emellertid inte enbart förklaras av förändringarna i LUL. Skärpningarna avsåg som framgått enbart de ungdomar som återföll i brott. Av betydelse var också att fler ungdomar misstänktes för brott mot person, för vilka brott åtalsunderlåtelse meddelas relativt sällan. För dessa brott har åtalsfrekvensen således alltid varit hög. Troligen speglade den ökade andelen åtal även en generell attitydförändring mot ungdomsbrottslighet. 7.4.2Den officiella statistiken avseende åren 1999–2003 Av BRÅ:s officiella lagföringsstatistik12 för åren 1999–2003 framgår att den i rapporten redovisade tendensen mot en allt mindre andel åtalsunderlåtelser av samtliga lagföringar höll i sig. lagfördes i åldersgruppen 15–genom åtals- underlåtelse med stöd av 17 § LUL. Under de därpå följande åren minskade andelen successivt och utgjorde den av samtliga lagföringar i denna åldersgrupp. Andelen åtalsunderlåtelser kan jämföras med andelen strafförelägganden och domar, som det året uppgick till . Övriga lagföringar () skedde i allt väsentligt genom åtalsunderlåtelser enligt . 7.5.1Behovet av en ändrad reglering Bedömning: Vi menar att möjligheten till åtalsunderlåtelse enligt LUL bör användas i större omfattning än . Det bör därför övervägas vilka åtgärder som kan vidtas i syfte att förstärka institutet åtalsunderlåtelse i LUL och som kan bidra till att det kommer till användning i den utsträckning som lagstiftaren förutsatt i tidigare ärenden. Som nämnts är det i lagstiftningen närmast en presumtion för att åtal inte skall väckas beträffande unga som har begått brott innan de fyllt . Trots detta har som redovisats utvecklingen gått mot att allt färre unga i den åldersgruppen lagförs genom åtals- underlåtelse. En möjlig förklaring till utvecklingen är att man från rätts- väsendets sida anser att unga som återfaller i brott bör åtalas i stället för att meddelas åtalsunderlåtelse. Detta kan sägas överens- 12 Enligt tabell över personer lagförda för brott efter huvudpåföljd m.m. och ålder respektive år. stämma med motivet bakom ändring att åtalsunderlåtelse i regel inte skall beviljas vid fortsatt brottslighet. I den mån minskningen av andelen åtalsunderlåtelser kan hänföras till den nämnda begränsningen tillämpas alltså bestämmelsen på det sätt som lagstiftaren har avsett. Utredningen om handläggning av ungdomsmål, som hade till uppgift att utvärdera ungdomsmålsreform, gjorde också den bedömningen att så var fallet.13 Även den officiella statistiken tyder på att unga som har varit lagförda beviljas åtalsunderlåtelse i väldigt liten utsträckning. Av samtliga åtalsunderlåtelser som meddelades med stöd av 17 § LUL avsåg unga som tidigare hade varit lagförda. Motsvarande andel var sju procent.14 Å andra sidan indikerar en undersökning att reformen hade en rätt blygsam effekt. En jämförelse av antalet meddelade åtalsunderlåtelser för 17-åringar 1990–1994 respektive 1996–1998 visade att andelen unga med förbrott minskade med , från 38 till 32 procent.15 Det finns även andra omständigheter som ger anledning att ifrågasätta om utvecklingen kan förklaras enbart med begränsning av tillämpningsområdet för åtalsunderlåtelse. Enligt uppgift från BRÅ visar nämligen en närmare analys att omkring hälften av de unga som åtalas inte har lagförts.16 Den minskade användningen av åtalsunderlåtelse synes med andra ord gälla för såväl debutanter som för dem som återfallit brott.