sou · GSB329d2 · 2005-01-01 00:00:00 — För en del utbildningar ställs det, främst av rekryteringsskäl, lägre krav. I rapporten konstateras att problemen med förändrade förkun- skaper hos studenterna har lyfts fram på samtliga lärosäten. För- kunskaperna dels har blivit lägre, dels är mycket varierande. Bedömar- gruppen konstaterar att framför allt förkunskaperna i matematik har stora brister. Detta stämmer överens med vad som framkom vid utvärdering av landets matematikutbildningar. Uppfattningen om förändrade matematikkunskaper bekräftas av resultat från ett och samma diagnostiska prov som genomförts vid några lärosäten under . Även förkunskaperna i fysik och kemi har blivit sämre. Vissa lärosäten har även uppmärksammat försämrade kunskaper i engelska och svenska, framför allt hos studenter med annat modersmål än svenska. Enligt bedömargruppen kan orsaken till de försämrade förkun- skaperna sökas i de förändringar som skett i gymnasieskolan och att en större andel studenter med lägre betyg antas på grund av rekryteringssituationen. Det tycks även finnas en större osäkerhet bland de nyantagna om vad utbildningen egentligen innebär, vilket leder till att de valt ett program som inte var vad de önskade. Bedömargruppen påpekar vikten av att behålla ingenjörsmässig- het, dvs. en gedigen teknisk kompetens som byggs på en mate- matisk och naturvetenskaplig grund. Följaktligen är det viktigt att studenterna får tillräckliga kunskaper i matematik, fysik och kemi för att kunna tillgodogöra sig ingenjörsutbildningens teknikinne- håll. Utvärderingen visar flera goda exempel på hur lärosätena arbetar med att lösa problemen med försämrade förkunskaper i framför allt matematik. framhåller bedömargruppen att kärnan av ingenjörsämnen har urholkats, vilket gör att en del utbildningar inte bedöms hålla den standard som en högskole- ingenjörsutbildning bör ha. 28 av de utvärderade utbildningarna uppvisar brister framför allt när det gäller matematik- och teknik- innehåll. I stort sett alla utvärderingar visar att studenternas förkunskaper dels har blivit sämre, dels är mycket varierande. På lärosätena har man uppmärksammat bristen på nödvändiga förkunskaper i mate- matik, fysik, kemi, historia, främmande språk inklusive engelska samt svenska. Bristerna i svenska gäller framför allt grammatik och skrivförmåga. Flera orsaker till de försämrade förkunskaperna lyfts fram i utvärderingsrapporterna. Exempelvis har många vuxenstuderande sina gymnasiestudier i tiden, när de väljer att börja studera vid universitet eller högskola. En annan orsak till de bristande förkunskaperna är det minskande rekryteringsunderlag som berör flera utbildningar. Rekryteringsproblemen innebär att det inte längre tillämpas något urval utan att alla behöriga sökande antas, även de med låga eller mycket låga betyg. På de utbildningar där det råder stor konkurrens om platserna är förkunskaperna där- emot tillräckliga. Dessutom har flera institutioner, av rekryterings- skäl, sänkt behörighetskraven för sina utbildningar. Det bör dock påpekas att även de studenter som uppfyller de formella behörig- hetskraven i verkligheten ofta inte har motsvarande kunskaper. En del av orsakerna till de försämrade förkunskaperna kan även sökas i de förändringar som skett i gymnasieskolan. Studenternas varierande förkunskaper ställer stora krav på under- visningens omfattning och uppläggning. Behov av ökad individuali- sering i undervisningen har ökat på grund av de alltmer heterogena studentgrupperna. Att lyfta studenterna kunskapsmässigt under utbildningen innebär att lärosätena tvingas sätta in mer resurser. är den ansträngda ekonomin en genomgående fråga för många utbildningar. Bristen på ekonomiska resurser tas upp av i stort sett alla institutioner. Som exempel på resursbristen hänvisas till lärarnas arbetsbelastning och till att den lärarledda under- visningen i vissa ämnen är mycket låg. Även bristerna med det nuvarande resurstilldelningssystemet tas upp. Eftersom det ur ekonomisk synpunkt är fördelaktigt för institutionerna att registrera så många studenter som möjligt på A-kurserna erbjuds ofta enbart storföreläsningar på denna nivå. Enligt lärosätena kan målet en öppen högskola bli svårt att realisera utan tillskott av resurser. Studenternas bristande förkunskaper kan ha flera negativa kon- sekvenser. Utvärderingarna visar exempelvis att ganska få studenter följer kurser på C- eller D-nivå. Anledningen till att många stu- denter inte fortsätter att studera på de högre nivåerna kan vara att de har svårt att klara av studierna. Det är också möjligt att utbild- ningarnas kvalitet försämras eftersom repetitionsinslagen tar tid från fördjupningar. På en del utbildningar har man redan anpassat undervisningen till de försämrade förkunskaperna. Detta gäller till exempel grundkurser i nationalekonomi och arkeologi. Några internationella tendenser på tillträdesområdet Denna PM behandlar tillträde till högre utbildning i ett inter- nationellt perspektiv. Det grundläggande problemet i tillträdes- frågan är att rättvist välja ut de studenter som ska få möjlighet att delta i högre utbildning. Med detta perspektiv kan frågan göras mycket vid. I sin bredaste formulering handlar tillträde till högre utbildning snarare om tillgång till högre utbildning vilket exempelvis avgörs av utbildningsdimensionering och utbyggnad av högskolesystemet. Tillgångsperspektivet kan också beskrivas som yttre faktorer som påverkar högskolornas möjlighet att erbjuda utbildning. Om man fokuserar på begreppet tillträde så hamnar man snabbt i frågan om antagningssystem. Alltså vilka typer av organisationer och regler det finns för att hantera tillträdet till högskolan. Det betyder att spelreglerna för att få börja studera i den högre utbildningen är i fokus. De yttre faktorerna och spelreglerna för tillträde är komp- lementära och beroende på vilket perspektiv som läggs på till- trädesfrågan blir något av dessa perspektiv viktigare än det andra. Till dessa två perspektiv kan läggas olika dimensioner. De tre mest centrala är de ekonomiska, politiska och administrativa. Den eko- nomiska dimensionen i antagningssystemet fokuserar kring frå- gorna: Vad kostar antagningssystemet? Vilka ekonomiska effekter har ett ökat tillträde? För vem lönar sig utbildning bäst? Är det samhällsekonomiskt lönsamt att öka tillträdet till den högre utbild- ningen? Den politiska dimensionen hanterar frågor som Vad är ett rättvist antagningssystem? Vilka förutsättningar ska ges för att uppnå politiska mål? Vilka politiska mål finns med antagnings- systemet? Den administrativa dimensionen behandlar frågor om det dagliga arbete med antagning. Exempelvis: Hur och när ska Hur ska olika kriterier för urval vägas samman? Utifrån dessa dimensioner är det möjligt att analysera och förklara antagningssystemens utveckling. Syftet med denna PM är att med fokus på de politiska och administrativa dimensionerna av tillträdesfrågorna redogöra för och diskutera olika länders antagningssystem och åtgärder för att öka tillträdet till den högre utbildningen. Tidsmässigt kommer denna PM att behandla utvecklingen . Innehålls- mässigt betyder det att det existerande antagningssystemet i de valda länderna kommer att beskrivas och den aktuella politiska debatten kommer att belysas. Diskussionen inramas av en kort redogörelse av respektive lands högskolesystem. Fyra världsdelar – sex högskolesystem Valet av länder är en av de viktigaste frågorna när internationella jämförelser ska göras. Dock är frågan också en av de knivigaste, eftersom det nästan är omöjligt att konsekvent argumentera för sitt val av länder. Därför redogör denna PM endast för de principer som ligger till grund för valet av länder. Länderna ska vara med i för att få tillgång till käll- material. Medlemskapet garanterar också liknande ekonomiska förutsättningar, dvs. ett visst mått av jämförbarhet. Länderna ska ha olika politiska strukturer för att få en jäm- förelse mellan federala och centrala system. Utifrån dessa principer har valet fallit på , , Stor- , , och . Länge var enda. näst äldsta universitet, , började sin verksamhet 1929. och speciellt från 1960- talet och framåt har det högre utbildningssystemet i vuxit fort. var 18 000 studerande registrerade – 1970 hade antalet ökat till 53 000. konsoliderades också det binära högre utbildningssystemet. Det danska högre utbildningssystemet är statligt och består av 11 universitet, varav 5 är multifakultetsuniversitet och de reste- rande 6 är specialiserade. Ett av särdragen är de många små och hårt specialiserade högskolorna. fanns det cirka 150 högskolor vilka bedriver kortare utbildningar. Det finns även några privata högskolor i , men de måste ha ackreditering hos den danska staten för att få bedriva utbildningar som studenterna kan få studiemedel för. Den danska staten finansierar den största delen av den högre utbildningen. Tilldelningen av medel till högre utbildning liknar det svenska systemet med helårsprestationer (Studentårsverke). Den danska statliga högre utbildningen är avgiftsfri och det finns ett system för studielån för studenterna, (). / Högskolor (2001) Antal studenter (tusental, 1998) Antal nybörjare (tusental, 2001) Procent av årskull/mål (1999) Antal examinerade (kandidat/magisternivå) Källa: , (2001), Quality Education in Den- mark, in Dunkerly, , (2001), Global Perspectives on Qua- lity in Higher Education, Ashgate Publishers; Undervisnings Ministeriet (2003), The Danish Higher Education system, ; Undervisnings Ministeriet (2000), De videregående uddannelser i tal, . Det danska antagningssystemet – behörighet och urval har det danska antagningssystemet börjat reformeras med sikte på att vara fullständigt genomfört . Det gamla systemet med en central väglednings-, informations- och ansökningsmyndighet (Rådet for Udddannelse- og Erhvervsvejledning) läggs ner . Precis som det gamla centrala systemet för vägledning har det nya regionala med centralsamordning hand om all vägledning från till högre utbildning. Dock ändras inte vägledningen vid lärosätena. Det grundläggande skälet för den nya reformen är att regeringen anser att det möjligt, med hjälp av bättre vägledning, att matcha utbildning och arbete efter studenternas önskemål och därmed minska studietiden. Kort sagt: reformen syftar till att minska risken för felaktiga val. Reformen kan sammanfattas med tre åtgärder; fokus på den regionala nivån med ett nationellt samordningscenter (LUE, Landscenteret for Uddannelse -og Erhvervsvejledning), digitalisering av både information och ansök- ningar samt ett råd bestående av representanter för utbildning och arbetsliv. har digitaliseringen av både information och ansökningar påbörjats. Exempelvis kan man i stort sett söka till alla utbildningar via KOT, Den Koordinerede Tilmelding, en ny myn- dighet som har uppgifter motsvarande ansökningsservicen hos Verket för Högskoleservice i . Fokus i reformen är alltså vägledningsperspektivet, vilket har medfört att frågor om behörighet och urval inte reformeras. Man kan bli behörig till den danska högre utbildning på flera sätt. Det första sättet är att ha studentexamen eller motsvarande examen från mer yrkesinriktade gymnasieutbildningar, exempelvis htx (höjere teknisk eksamen) eller hf (höjere forberedelseeksamen). Behö- righet kan också fås genom speciella förberedelsekurser. Utan denna behörighet kan man söka om dispens från det allmänna behörighetskravet. Ansökan om dispens sker till respektive lärosäte och behandlas individuellt. Lärosätet bedömer alltså om den ansö- kande kan anses ha motsvarande kvalifikationer. Flera utbildningar har utöver detta speciella behörighetskrav, liknande de svenska kraven för särskild behörighet. Det danska systemet är i princip spärrat, dock finns det ca 10–15 utbildningar som har fritt tillträde om man uppfyller behörig- hetskraven, t.ex. flertalet ingenjörsutbildningar (gäller ansökningar till ht-2004). Vid antagning till de andra utbildningarna sker ett urval. Urvalet sker i två kvoter. I den första kvoten tas studenter in som uppfyller det första behörighetskravet (studentexamen), urval sker efter betygsmeriter. I den andra kvoten sker urval av de studenter som har utländsk examen och de som sökt dispens från behörighetskraven. I den andra kvotgruppen finns det flera sätt att meritera sig, exempelvis genom både förvärvsarbete och ideellt arbete. Slutligen finns det två regler som försvårar tillträde för vissa studenter. Kandidatregeln innebär att om man har utbildning på kandidatnivå blir man bara antagen om det finns platser över på den sökta utbildningen. 3-gangregeln innebär att man blir placerad sist i urvalet om man hoppat av utbildningar två gånger (gäller dock inte alla utbildningar). Tillträde till dansk högre utbildning – åtgärder och resultat Som ovan beskrevs är det nya antagningssystemet och därmed till- trädesfrågorna under förändring i . En systemförändring tar tid att genomföra, det är alltså för tidigt att diskutera några resultat av förändringen. Det norska högskolesystemet fick sin början i och med att grundades . Det tog innan det andra (Bergen) grundades . –80 grundlades de flesta universitet och högskolor som finns . Det regionala perspektivet har varit en viktig faktor i etableringen av nya högskolor. Denna expansion medförde en 300 procentig ökning av studerandeantalet mellan åren 1960–1975. består det norska högre utbildningssystemet av 4 universi- tet, 6 vetenskapliga högskolor, 2 konsthögskolor, 26 statliga hög- skolor och cirka 20 privata högskolor. Universiteten och de veten- skapliga högskolorna har två huvuduppgifter: att forska och under- visa. De övriga högskolorna har undervisning, ofta med yrkesin- riktning, som huvuduppgift. har flera högskolor fått motsvarande vetenskapsområden och bedriver forskning och forskarutbildning. De privata högskolorna har specialinriktning och är ofta mycket små. Det norska högre utbildningssystemet är statligt, och kan sägas var tvådelat om man utgår från huvudsakliga arbetsuppgifter. Det inrymmer också ett privat inslag. Den huvudsakliga finansieringen kommer från den . Externfinansieringen varierar kraftigt mellan olika institu- tioner. Exempelvis var till externfinansierat 1999, medan snittet för de statliga högskolorna var . Studenterna betalar inga avgifter och det finns statliga studielån (Statens lånekasse for utdanning). Bilaga 3 SOU 2004:29 Antal studenter (tusental) Antal nybörjare (tusental) Procent av årskull/mål Antal examinerade (tusental) Källa: Statistisk Centralbyrå (2000), Universiteter og Högskoler – Nöckeltall 2000. Anm: Om inget annat anges gäller siffrorna 1999. Det norska examenssystemet gör det omöjligt att klassificera norska examina i kategorierna kandidat/magister. Den redovisade siffran gäller det totala antalet examina /02 (). Det norska antagningssystemet – behörighet och urval Antagningen till norsk högre utbildning administreras av Samordna opptak (SO) som är en myndighet direkt under Utdannings- og forskningsdepartementet (UFD). SO svarar också för information om studier och är rådgivande till den högre utbild- ningssektorn. Ansökningarna skickas till SO som i sin tur för- medlar dem till respektive universitet. Bedömning av ansökan görs ute på lärosätena som meddelar SO vilka studenter som kan antas. Det finns i huvudsak tre sätt att bli behörig för högre studier i . Det första är att ha klarat av motsvarande treårigt gym- nasium (3-årig vidaregåande utdanning). Det andra är så kallade Fagbrev/sveinebrev vilket fås efter genomgången yrkesutbildning. Det tredje sättet att nå behörighet är genom 23/5 regeln, alltså med yrkeserfarenhet eller utbildning. Till detta kommer också krav på ämneskunskaper i norska, engelska, samhällsvetenskap, matematik och naturkunskap. Dessutom är det möjligt att bli behörig om man är och har deltagit i eftergymnasial utbildning under . Det norska högre utbildningssystemet är spärrat. Urval sker ute på respektive högskola/universitet. Meriterna räknas om till poäng och urval sker i kvotgrupper. Den största gruppen primærvitnemålskvota reserverar av platserna för ungdomar . Utöver denna finns flera olika kvotgrupper, exem- pelvis av regional karaktär och för studerande av samiskt ursprung. Flera högskolor, ofta med konstnärlig inriktning, tillämpar endast tillträdesprov. Tillträde till norsk högre utbildning – åtgärder och resultat Tillträdesfrågan är inte speciellt debatterad i . Vissa åtgärder, bl.a. olika kvotgrupper vid urval, har implementerats för att vidga tillträdet. Dock bör också realkompetensreformen nämnas. Den gör det möjligt att bli antagen till högre utbildning i en form av realkompetenskvotgrupp. SO hade 2001 nära 3 000 platser vid antagningen, varav ca 2 000 besattes av sökande med realkompetens. Tillträdesfrågan som sådan var inte aktuell i den stora reformen av högre utbildning som påbörjades . Reformen kallas kvalitetsreformen och fokuserar som namnet anger på kvalitet. Det viktigaste inslaget är bildandet av NOKUT (Nasjonalt organ för kvalitet i utdanning). Dock är modernisering och internationalisering också viktiga aspekter. Andra områden som reformen behandlar är finansieringssystemet och examensordningen. Det brittiska universitetssystemet har gamla anor. grundlades universiteten i och . Under århundraden som passerat har det i olika omgångar kommit till flera universitet. Den största expansionen har skett . Den senaste stora universitetsreformen var 1992, då de så kallade polytechnics fick universitetsstatus. Det brittiska högre utbildningssystemet består också av colleges. Dock är de oftast mindre och en del är mycket specialiserade. Det nuvarande brittiska systemet kan beskrivas som regionalt – vilket följer av uppdelningen av i olika länder, dvs. , , och . Denna uppdelning spelar en viss roll eftersom de olika parlamenten eller motsvarande har möjlighet att, i olika grad, utforma sina universitetssystem. Dock är de gemensamma faktorerna många som, t.ex. att alla – undantaget – har offentlig huvudman. Av tradition är de brittiska universiteten mycket självständiga och får exempelvis själva avgöra examinationsrättigheten. Storleken på universiteten i varierar kraftigt. Det största – – har mer än 150 000 stu- denter. Emellertid är många deltidsstuderande och mycket av undervisningen sker på distans. – har endast 3 500 studenter. Finansieringen av universiteten är både offentlig och privat. Den offentliga delen var 2001 och den privata (icke offent- liga) var . Brittiska studenter måste betala terminsavgift. När och hur avgiften ska betalas skiljer sig åt länderna emellan. I t.ex. betalas den efter genomförd utbildning, medan avgift betalas varje termin i . De avgifter som studenterna betalt står för av universitetssektorns totala finansiering. Basfakta för den högre utbildningen i /Högskolor (2001) Antal studenter (tusental) Antal nybörjare (tusental) Procent av årskull/mål Antal examinerade (kandidat/magisternivå, tusental) Källa: Universities UK (2003), Facts and Figures; HEFCE (2001), Higher Educa- tion in the . Anm: Om inte annat anges gäller siffrorna 2002. Antalet studenter är en total- siffra, alltså inkluderas deltidstudenter och forskarstuderande. Av de studerande är kvinnor. Antalet nybörjare inkluderar alla undergradute students som börjar sitt första år. Antagningssystemet i – behörighet och urval Det brittiska antagningssystemet är både centralt och lokalt. Nästan alla ansökningar till de brittiska universiteten går via den centrala antagningsmyndigheten (Universities and ). Ansökningarna skickas vidare till univer- siteten som sedan antar studenter till utbildningar, en delvis annor- lunda process används för antagning till universiteten i och . Beslut om antagning skickas sedan tillbaka till UCAS där besluten förmedlas till de ansökande. Ansökningen sker generellt för nästa akademiska år, vilket betyder att de som söker till direkt från gymnasiet gör det på prognostiserade slutbetyg. En student kan vara behörig att söka till den högre utbildningen på två sätt. Antingen genom att ha nått A-level (motsvarande vårt gymnasium) eller genom yrkeserfarenhet. Det finns också möj- lighet att bli behörig genom så kallade access courses, vilka syftar till att göra det möjligt för äldre studenter att bli behöriga. Utöver dessa mer formella kvalifikationer finns det flera typer av prov, intervjuer m.m. som gör det möjligt att få tillträde. Dessa arrange- mang är lokalt ordnade. Det brittiska systemet har alltså inte fritt tillträde till högre utbildning. Det generella söktrycket till den högre utbildningen är någorlunda högt men varierar kraftigt mellan utbildningar och universitet. kom det in cirka 400 000 ansökningar varav 330 000 studenter antogs. Alltså antogs en majoritet av de sökande. Urvalet till kurser sköts lokalt. Hur urvalet ska göras bestäms ofta på kursnivå. har dock flera universitet utveck- lat generella riktlinjer för urvalsprocessen. Dock är det inte så ofta en urvalsprocess är nödvändig. Urval sker på flera olika sätt: genom betyg, intervjuer, resultat på prov m.m. Dock finns också mer icke- traditionella urvalsprocesser där man tar hänsyn till studentens socioekonomiska bakgrund och/eller studentens förmågor som inte reflekteras i de mer formella meriterna. Tillträde till högre utbildning i – åtgärder och resultat Frågan om ökat tillträde till den högre utbildningen har varit aktu- ell åtminstone och framåt i . Det har också skett en fördubbling av antalet studerande : 1987 fanns det cirka 900 000 studenter, vilka hade ökat till mer än 1,8 miljoner år 2002. För att öka möjligheten för stu- denter att både komma in och genomföra sin utbildning har ett antal åtgärder genomförts. På systemnivå har HEFCE () ett direkt ansvar för att den högre utbild- ningen öppnas upp för flertalet. Målet är att av en årskull ska gå vidare till högre utbildning . HEFCE:s principer för att bidra till ökat tillträde är 1.Helhetsperspektivet, ett ökat tillträde innebär inte bara att komma in, studenterna måste också ges förutsättningar för att klara av utbildningen när de väl kommit in. 2.En ökad samverkan mellan universiteten och mellan univer- siteten och övriga utbildningsinstitutioner. 3.Ge universiteten frihet att självständigt finna vägar för att vidga tillträdet. 4.Fokusera kring vissa underrepresenterade grupper (lägre sociala grupper, handikappade, etniska grupper). För att dessa principer ska genomsyra universitetens arbete med tillträdesfrågorna ger HEFCE medel för genomförandet. Dessa medel är av två slag: Antingen som extra medel för samarbetspro- jekt eller för lyckade insatser. Universiteten får extra tilldelning på studentpengen om de lyckas anta studenter från en lägre socialgrupp. finns också för äldre deltidsstudenter. har tillträdesfrågan diskuterats i . lade regeringen fram ett så kallat (ett förslag till reform, i det närmaste en kombination av en SOU och en proposition). Förslaget The Future of Higher Education hade tillträde som en av sina viktigaste punkter. En viktig åtgärd är att reformera det arbete som HEFCE hitintills bedrivit. Förslaget innebär i korthet att HEFCE:s måste täcka de merkost- nader som universiteten får i samband med att nya grupper kommer till den högre utbildningen. Dessutom har två viktiga rapporter publicerats och diskuterats . Rapporten in Higher Education utmynnar i förslaget att bilda en ny myndighet, Office for Fair Access. Denna myndighets primära uppgift blir att pröva diffe- rentierade terminsavgifter. Det grundläggande problemet är att universiteten har det svårt finansiellt och fler vill att avgifterna ska spegla kostnaderna för utbildningen, exempelvis att läkarutbild- ningen ska ta ut en högre avgift än juristutbildningen. OFFA:s uppgift blir alltså att se till att differentierade avgifter inte negativt påverkar rekryteringen från ett socioekonomiskt perspektiv. Den andra rapporten, Consultation on key issues relating to fair admission to higher education, är under diskussion fram till .