sou · GSB380 · 2005-01-01 00:00:00 — Förordningen träder i kraft men dess bestämmelser skall – med några få undantag – börja tillämpas först . Förordningen blir direkt tillämplig och till alla delar bindande för alla EU:s medlemsstater utom . Bestämmelserna om domstols behörighet i mål om föräldraansvar bygger i huvudsak på reglerna Haag- konvention. I förordningen finns även regler om erkännande och verkställighet av bl.a. avgöranden i mål om föräldraansvar. Den nya II-förordningen är, till skillnad från sin föregångare, tillämplig även på frågor om föräldraansvar för barn till föräldrar som inte är gifta med varandra liksom på frågor om föräldraansvar som uppkommer först efter mål om äktenskapsskillnad, hemskillnad eller annullering av äktenskap. Även i fråga om verkställighet innehåller den nya förordningen en viktig nyhet. En umgängesdom – och under vissa förhållanden också en vårdnadsdom – skall kunna verkställas direkt i andra medlemsstater utan att något särskilt förfarande först behöver iakttas i verkställighetsstaten. En förutsättning för detta är att den domstol som meddelat domen försett den med ett intyg som garanterar att vissa grundläggande rättssäkerhetskrav har iakttagits under förfarandet. Erkännande och verkställighet av domar i mål om annat föräldraansvar bygger i stort på motsvarande regler i den äldre II-förordningen och förutsätter för verkställighet som huvudregel att en verkställbarhetsförklaring (exekvatur) meddelats genom ett särskilt förfarande. Verkställighet sker enligt lagen i verkställighetsstaten. Den nya II-förordningen hindrar inte att den inled- ningsvis nämnda även fortsättningsvis tillämpas mellan EU:s medlemsstater men modifierar i några avseenden konventionens vägransgrunder och dess bestämmelser om handläggningen av mål om olovliga bortföranden eller kvarhållanden av barn, bl.a. föreskrivs en snabbare handläggning när tillämpas mellan EU:s medlemsstater utom . Ett antal rättsområden berörs av en svensk ratifikation av liksom av att den nya II-förordningen skall tillämpas i . Främst berörs de svenska internationellt privat- och processrättsliga reglerna inom det familjerättsliga området. Men innehåller, som redan påpekats, också regler om bl.a. omhändertagande av barn och om sekretess. Den svenska internationella familjelagstiftningen om äkten- skapsskillnad och barns rättsskydd består dels av allmänna regler, dels av regler som gäller endast i förhållande till vissa stater. De senare reglerna har tillkommit genom internationella överens- kommelser. Flera frågor regleras inte i lag utan i stället utgör praxis rättskälla. Allmänna bestämmelser finns i lagen (1904:26 s.1) om vissa internationella rättsförhållanden rörande äktenskap och förmynd- erskap (lag). I lagen finns bestämmelser om i vilka fall svensk domstol får ta upp ett äktenskapsmål och frågor om vårdnad m.m. som väcks i samband därmed. Lagen innehåller också regler om erkännande av utländska beslut om äktenskapsskillnad. Vidare behandlas frågor om förmynderskap för underåriga. I förhållande till de stater som anslutit sig till om erkännande av äktenskapsskillnader och hemskillnader finns bestämmelser som har företräde framför lag i lagen (1973:943) om erkännande av vissa utländska äktenskapsskillnader och hemskillnader. I förhållande till EU:s medlemsstater, utom , gäller, som sagt, den äldre II-förordningen. I tillägg till förord- ningen finns vissa regler i lagen (2001:394) med kompletterande bestämmelser till II-förordningen. Förordningen är inte i alla delar tillämplig i de inbördes förhållandena mellan och , eftersom båda länderna har avgivit en förklaring som innebär att bestämmelserna nordiska äktenskaps- konvention äger företräde, se nedan. I förhållande till de nordiska länderna gäller förordningen (1931:429) om vissa internationella rättsförhållanden rörande äktenskap, adoption och förmynderskap, som grundar sig på en nordisk konvention . Förordningen reglerar bl.a. domstols behörighet att pröva yrkanden om hemskillnad och äktenskapsskillnad och frågor som har samband med ett sådant yrkande, t.ex. vårdnad. Förordningen reglerar också vissa frågor om vilket lands lag som skall tillämpas och när avgöranden från andra nordiska länder skall erkännas. För internordiska förhållanden gäller också lagen (1988:1321) om nordiska rättsförhållanden rörande förvaltarskap enligt m.m. Lagen (1977:595) om erkännande och verkställighet av nordiska domar på privat- rättens område innehåller bestämmelser om bl.a. verkställighet av vårdnadsavgöranden som meddelats i ett annat nordiskt land. Verkställighetsreglerna i II-förordningen har dock företräde framför lag när det gäller vårdnads- och umgängesavgöranden som har meddelats i i samband med ett äktenskapsmål och som gäller parternas gemensamma barn. Lagen (1989:14) om erkännande och verkställighet av utländska vårdnadsavgöranden m.m. och om överflyttning av barn (verkställighetslagen) införlivar dels , dels Luxemburgkonvention om erkännande och verkställighet av avgöranden rörande vårdnad om barn samt om återställande av vård om barn (). Lagen tillämpas i de förhållanden för vilka respektive konvention trätt i kraft. I förordningen (1989:177) om erkännande och verkställighet av utländska vårdnadsavgöranden m.m. och om överflyttning av barn ges vissa kompletterande bestämmelser. Uppgiften att vara centralmyndighet fullgörs av . Verkställig- hetslagen är föremål för översyn (Ds 2003:5, Stärkt rättsskydd för barn i gränsöverskridande fall). De bestämmelser i verkställighetslagen som genomför Europa- rådskonventionen tillämpas inte i förhållande till de nordiska länderna i den mån särskilda bestämmelser gäller. Som framgått finns sådana förordning och lag. Bestämmelserna som grundar sig tillämpas vid sidan av den särskilda nordiska regleringen. II- förordningen gäller framför i förhållandena mellan EU:s medlemsstater. Det innebär att verkställighetslagen inte tillämpas i fråga om erkännande och verk- ställighet av sådana avgöranden från andra berörda medlemsstater om vårdnad m.m. som har meddelats i samband med ett äktenskapsmål och som rör makarnas gemensamma barn. Behovet av en utredning deltog aktivt i utarbetandet av och har undertecknat konventionen. Med hänsyn till konven- tionens vikt och beslut inom EU, som har verkat för, är det nu dags att undersöka vilka åtgärder som krävs för att skall kunna ratificera konventionen. II-förordningen, som antogs av rådet , träder i kraft och tillämpas fullt ut fr.o.m. . Förordningen är till alla delar bindande och direkt tillämplig i och övriga berörda medlemsstater i EU. Den kräver dock vissa kompletterande bestämmelser. En särskild utredare skall utses och ges följande uppdrag. Utredaren skall lämna förslag om ett svenskt tillträde till . Utredaren skall vidare föreslå de författningsänd- ringar som en svensk anslutning till konventionen ger anledning till. I arbetet ingår att undersöka hur svensk rätt förhåller sig till bestämmelserna i konventionen och att analysera konsekvenserna av ett svenskt tillträde. En central fråga för utredaren blir att ta ställning till hur konventionen bör införlivas i svensk rätt. Utredaren skall här och i övrigt fästa särskild vikt vid klarhet, enkelhet och lättillgänglighet. Detta kan tala för att konventionen helst bör transformeras, alltså omvandlas till svensk författnings- text. Konventionens omfattande och detaljrika reglering kan vara svår att direkt använda, inte bara av allmänheten utan också av icke- juridiskt utbildad personal vid berörda myndigheter. Även andra skäl kan tala för transformering, t.ex. att bestämmelserna under alla förhållanden kan behöva kompletteras av ytterligare föreskrifter och att vissa av bestämmelserna inte bör ges lagform. finns det goda skäl att inkorporera konventionen som den är. Bestämmelserna kan då läsas i sitt sammanhang, och konventionens inneboende anda och logik kan möjligen komma till bättre uttryck. Konventionen har också i betydande utsträckning en direkt motsvarighet i den nya II-förordningen, som ju blir direkt tillämplig. Utredaren skall välja den form för införlivande som – utifrån kraven på klarhet, enkelhet och lättillgänglighet – bedöms vara mest lämplig. Oavsett vilken metod för införlivande som utredaren föreslår, skall utredaren lämna förslag på de författningsändringar som en svensk anslutning till konventionen ger anledning till. Utredaren skall särskilt uppmärksamma frågor om omhändertagande av barn, aspekter som rör olovligt bortförande av barn, föräldraansvar direkt på grund av lag eller genom avtal eller någon annan rättshandling, offentliga myndigheters tillsyn och sekretess. En särskild fråga är vad som enligt svensk rätt bör gälla om tilldelning av föräldraansvar direkt på grund av lag om ett barn tar hemvist i och endast en av föräldrarna har föräldraansvar för barnet trots att föräldrarna är gifta med varandra. I uppdraget ingår också att ta ställning till om bör reservera sig enligt de begränsade möjligheter som finns. Utgångs- punkten är att så skall ske endast om det finns starka skäl för det. Utredaren skall analysera den nya II-förordningen, varvid likheter och skillnader i förhållande till skall belysas. I samband med att den äldre II-förordningen trädde i kraft gjordes den bedömningen att vissa kompletterande bestämmelser till förordningen behövdes (se prop. 2000/01:98 och bet. 2000/01:LU 22 samt lagen med kompletterande bestämmelser till II-förordningen). Utredaren skall undersöka vilka kompletterande bestämmelser som behövs till den nya förord- ningen och föreslå sådana. I detta sammanhang skall utredaren särskilt uppmärksamma de intyg som introduceras och det förhållandet att förordningen avskaffar exekvaturförfarandet för umgängesavgöranden och vissa vårdnadsavgöranden. Kompletterande bestämmelser till I-förordningen, Brysselkonventionen och – vilka instrument reglerar bl.a. familjerättsliga underhåll – finns i lagen (2002:460) med kompletterande bestämmelser om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av vissa utländska avgöranden. En avsikt med denna lag var att åstadkomma en enhetlig och överskådlig reglering av kompletterande bestämmelser om verkställighet av utländska domar. Utredaren skall överväga om de kompletterande bestämmelser som behövs till II- förordningen lämpligen bör tas in lag eller fortfarande finnas i en särskild lag. En utgångspunkt är att utländska avgöranden om föräldraansvar skall verkställas på samma sätt som motsvarande svenska avgöranden. En särskild fråga för utredaren är att överväga om vissa bestämmelser lämpligen även bör återfinnas i de allmänt tillämpliga lagarna, dvs., i den mån så inte redan följder av konventionen, gälla också i förhållande till andra stater. Det gäller t.ex. reglerna om förmynderskap och den särskilda behörighetsregeln som gäller vid olovligt bortförande eller kvarhållande av barn. Utredaren skall i sitt arbete vinnlägga sig om att i lagstiftningen klargöra förhållandet mellan de olika internationellt privat- och processrättsliga regler som svenska myndigheter har att tillämpa inom de områden som behandlas och II-förordningen. I uppdraget ingår att ge förslag på vilken myndighet som lämpligen bör utses till centralmyndighet i förhållande till och II-förordningen. Därvid skall utredaren redovisa den kompetens och de resurser som behövs för att myndigheten skall kunna genomföra de uppgifter som åvilar centralmyndigheten enligt konventionen och förordningen. I den mån förslaget innebär ökade kostnader för det allmänna skall utredaren lämna förslag på finansiering. En utgångspunkt för utredaren skall vara att uppgiften att vara centralmyndighet års , Europaråds- konventionen, och II- förordningen bör ges gemensamt organisatoriskt hemvist. Utrikes- departementet är centralmyndighet i förhållande till och och utredaren skall beakta de erfarenheter som vunnit av uppgiften som centralmyndighet enligt dessa konventioner. Det skall även utredas om vissa uppgifter, t.ex. att bistå med medling, förlikning och andra uppgörelser i godo, bör handhas av centralmyndigheten eller av andra myndigheter eller organ samt vilka dessa i så fall bör vara. Skulle utredaren under arbetets gång finna att någon anknytande internationell familjerättslig fråga bör tas upp, står det utredaren fritt att göra det. Arbetsmetoder och redovisning av uppdraget Utredaren skall följa och beakta det arbete som pågår i de övriga nordiska länderna med att införliva . Utredaren skall fästa vikt vid intresset av nordisk rättslikhet. Utredaren skall beakta och samordna sina förslag med den fortsatta beredningen av de förslag som läggs fram i departements- promemorian Stärkt rättsskydd för barn i gränsöverskridande fall (Ds 2003:5). I den mån utredaren finner lämpligt skall samråd ske med vårdnadskommitté (Ju 2002:09) och med Utred- ningen om förmyndare, gode män och förvaltare (Ju 2002:04). Ett delbetänkande om kompletterande bestämmelser till II-förordningen bör redovisas . Uppdraget i övrigt skall redovisas . Rådets förordning (EG) nr 2201/2003 av ur Europeiska unionens officiella tidning (EUT) 23.12.2003, L 338, s.1 (Rättsakter vilkas publicering är obligatorisk) RÅDETS FÖRORDNING (EG) nr 2201/2003 av om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar i äktenskapsmål och mål om föräldraansvar samt om upphävande av förordning (EG) nr 1347/2000 EUROPEISKA UNIONENS RÅD HAR ANTAGIT DENNA FÖRORDNING med beaktande av Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen, särskilt artikel 61 c och artikel 67.1 i detta, med beaktande av kommissionens förslag1, med beaktande av yttrande2, med beaktande av Europeiska ekonomiska och sociala kommitténs yttrande3, och av följande skäl: (1) Europeiska gemenskapen har satt som mål att upprätta ett område med frihet, säkerhet och rättvisa, där den fria rörligheten för personer garanteras. I detta syfte skall gemenskapen bland annat besluta om sådana åtgärder rörande civilrättsligt samarbete som behövs för att den inre marknaden skall fungera väl. 1EGT C 202 E, 27.8.2002, s. 155. 2Yttrande avgivet (ännu ej offentliggjort i EUT). 3EGT C 61, , s. 76. (2)i uttalade sitt stöd för principen om ömsesidigt erkännande av rättsliga avgöranden som en hörnsten i arbetet med att skapa ett verkligt rättsligt område och angav umgängesrätt som en prioriterad fråga. (3)Rådets förordning (EG) nr 1347/2000 av innehåller bestämmelser om domstols behörighet, erkännande och verkställighet av domar i äktenskapsmål och mål om föräldraansvar för makars gemensamma barn som meddelas i samband med äktenskapsmål. Innehållet i den förordningen var i stora drag hämtat från konventionen av med samma syfte5. (4)lade fram ett initiativ inför antagandet av rådets förordning om ömsesidig verkställighet av domar i mål om umgängesrätt när det gäller barn6. (5)För att säkerställa att alla barn behandlas lika omfattar denna förordning alla avgöranden om föräldraansvar, inklusive åtgärder för att skydda barnet, oberoende av eventuella anknytningar till ett äktenskapsmål. (6)Eftersom tillämpningen av bestämmelserna om föräldraansvar ofta blir aktuella i samband med äktenskapsmål, är det lämpligare att ha en enda rättsakt om äktenskapsskillnad och föräldraansvar. (7)Tillämpningsområdet för denna förordning omfattar civilrättsliga frågor, oberoende av domstolstyp. (8)Med avseende på äktenskapsskillnad, hemskillnad eller annullering av äktenskap bör denna förordning endast tillämpas på äktenskapets upplösning och bör inte avse sådana frågor som orsakerna till äktenskapsskillnaden, förmögenhetsrättsliga konsekvenser av äktenskapet eller andra frågor som har samband med dessa. (9)När det gäller barnets egendom bör denna förordning endast tillämpas på åtgärder för att skydda barnet, det vill säga i) att utse 4EGT L 160, 30.6.2000, s. 19. 5Vid antagandet av förordning (EG) nr 1347/2000 hade rådet tagit del av den förklarande rapport om konventionen som utarbetats av professor (EGT C 221, , s. 27). 6EGT C 234, , s. 7. och tilldela uppgifter till en person eller ett organ med ansvar för att förvalta barnets egendom samt företräda och bistå barnet, och ii) åtgärder för förvaltning av, bevarande av eller förfogande över barnets egendom. I detta sammanhang bör förordningen exempelvis tillämpas i fall där föräldrarna tvistar om förvaltningen av barnets egendom. De åtgärder avseende barnets egendom som inte rör skydd av barnet bör även i fortsättningen regleras av rådets förordning (EG) nr 44/2001 av om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område7. (10)Denna förordning är inte avsedd att tillämpas på frågor som rör social trygghet, offentligrättsliga åtgärder av allmän karaktär för utbildning och hälsa eller beslut om asylrätt och invandring. Dessutom tillämpas den varken på frågor som rör fastställande av börd, vilket är en annan fråga än tilldelning av föräldraansvar, eller på andra frågor om någons rättsliga status. Den tillämpas inte heller på åtgärder som vidtas till följd av brottsliga gärningar som har begåtts av barn. (11)Frågor om underhållsskyldighet undantas från denna förordnings tillämpningsområde, eftersom de redan regleras av förordning (EG) nr 44/2001. Domstolar som har behörighet enligt den här förordningen är i allmänhet behöriga att döma i frågor om underhållsskyldighet med tillämpning av artikel 5.2 i förordning (EG) nr 44/2001. (12)De behörighetsregler som fastställs i denna förordning i fråga om föräldraansvar är utformade med hänsyn till barnets bästa, särskilt kriteriet om närhet. Det innebär att behörigheten i första hand skall ligga hos domstolarna i den medlemsstat där barnet har hemvist, med undantag av vissa fall då barnets vistelseort ändras eller efter en överenskommelse mellan de personer som har föräldraansvar. (13)Med hänsyn till barnets bästa medger denna förordning att den behöriga domstolen i undantagsfall och på vissa villkor överför målet till en domstol i en annan medlemsstat om denna är bättre 7 EGT L 12, , s. 1. Förordningen senast ändrad genom kommissionens förordning (EG) nr 1496/2002 (EGT L 225, 22.8.2002, s. 13). lämpad att pröva målet. I detta fall bör dock den andra domstol där talan har väckts inte tillåtas överföra målet till en tredje domstol. (14)Verkningarna av denna förordning bör inte påverka tillämpningen av folkrätten när det gäller diplomatisk immunitet. Om den domstol som är behörig enligt denna förordning inte kan utöva sin behörighet på grund av att det föreligger diplomatisk immunitet enligt folkrätten, bör behörigheten i den medlemsstat där den berörda personen inte åtnjuter någon immunitet avgöras enligt lagen i den staten. (15)Rådets förordning (EG) nr 1348/2000 av om delgivning i medlemsstaterna av handlingar i mål och ärenden av civil eller kommersiell natur8 bör gälla för delgivning av handlingar i rättsliga förfaranden som inleds i enlighet med den här förordningen. (16)Den här förordningen bör inte hindra att domstolarna i en medlemsstat i brådskande fall vidtar interimistiska åtgärder, däribland säkerhetsåtgärder, som gäller personer eller egendom i den staten. (17)Vid olovligt bortförande eller kvarhållande av ett barn bör barnet återföras, och i det syftet bör Haagkonven- tionen av fortsätta att tillämpas, med de kompletteringar som följer av bestämmelserna i denna förordning, särskilt artikel 11. Domstolarna i den medlemsstat dit barnet olovligt har förts eller där det kvarhålls bör kunna motsätta sig ett återförande i särskilda fall, om det finns vägande skäl. En sådan dom bör dock kunna ersättas med en senare dom av domstolen i den medlemsstat där barnet hade hemvist före det olovliga bort- förandet eller kvarhållandet. Om den sistnämnda domen innebär att barnet skall återlämnas, bör återlämnandet verkställas utan att något särskilt förfarande för erkännande och verkställighet behöver anlitas i den medlemsstat där det bortförda barnet befinner sig. (18)Vid en dom som innebär att barnet inte skall återlämnas, meddelad enligt artikel 13 , bör domstolen underrätta den behöriga domstolen eller central- 8 EGT L 160, 30.6.2000, s. 37. myndigheten i den medlemsstat där barnet hade hemvist före det olovliga bortförandet eller kvarhållandet. Den domstolen, om ingen talan ännu väckts där, eller centralmyndigheten bör underrätta parterna. Denna skyldighet bör inte hindra centralmyndigheten från att också underrätta berörda offentliga myndigheter enligt nationell rätt. (19)Att barnet hörs spelar en viktig roll för tillämpningen av denna förordning, utan att detta instrument syftar till att ändra nationella förfaranden på detta område. (20)När ett barn hörs i en annan medlemsstat kan detta ske enligt bestämmelserna i rådets förordning (EG) nr 1206/2001 av om samarbete mellan medlemsstaternas domstolar i fråga om bevisupptagning i mål och ärenden av civil eller kommersiell natur9. (21)Erkännande och verkställighet av domar som har meddelats i en medlemsstat bör bygga på principen om ömsesidigt förtroende, och skälen för att vägra erkännande bör begränsas till ett minimum. (22)Officiella handlingar och överenskommelser mellan parter som är verkställbara i en medlemsstat bör likställas med domar vid tillämpning av bestämmelser om erkännande och verkställighet. (23)i ansåg i sina slutsatser (punkt 34) att avgöranden i familjerättsliga tvister borde erkännas automatiskt i hela unionen utan några mellanliggande förfaranden eller grunder för att vägra verkställighet. Därav följer att domar om umgängesrätt och domar om barnets återlämnande vilka har försetts med intyg i ursprungsmedlemsstaten i enlighet med bestämmelserna i denna förordning bör erkännas och vara verkställbara i alla andra medlemsstater utan att något annat förfarande behövs. Formerna för verkställande av sådana domar bör även i fortsättningen bestämmas av nationell lag. (24)Det intyg som utfärdas för att underlätta verkställandet av domen bör inte kunna överklagas. Endast sakfel bör kunna för- 9 EGT L 174, 27.6.2001, s. 1. anleda rättelser, dvs. om intyget inte korrekt avspeglar innehållet i domen. (25)Centralmyndigheterna bör samarbeta både generellt och i enskilda ärenden om föräldraansvar, bland annat för att främja att familjerättsliga tvister görs upp i godo. Därvid bör central- myndigheterna delta i det europeiska rättsliga nätverk som inrättades genom rådets beslut /470/EG av om inrättande av ett europeiskt rättsligt nätverk på privaträttens område10. (26)Kommissionen bör offentliggöra och uppdatera de förteckningar över domstolar och rättsmedel som medlemsstaterna översänder. (27)De åtgärder som behövs för att genomföra denna förordning bör antas i enlighet med rådets beslut /468/EG av om de förfaranden som skall tillämpas vid utövandet av kommissionens genomförandebefogenheter11. (28)Förordning (EG) nr 1347/2000 ersätts med den här förordningen och upphävs följaktligen. (29)För att denna förordning skall fungera väl, är det viktigt att kommissionen undersöker hur den tillämpas och vid behov föreslår nödvändiga ändringar. (30)och har, i enlighet med artikel 3 i det protokoll om och ställning som är fogat till Fördraget om Europeiska unionen och Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen, meddelat sin önskan att delta i beslutet om och tillämpningen av denna förordning. (31)I enlighet med artiklarna 1 och 2 i protokollet om ställning, fogat till Fördraget om Europeiska unionen och Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen, deltar inte i antagandet av denna förordning, som därför inte är bindande för eller tillämplig i . 10EGT L 174, 27.6.2001, s. 25. 11EGT L 184, , s. 23. (32)Eftersom målen för denna förordning inte i tillräcklig utsträckning kan uppnås av medlemsstaterna och de därför bättre kan uppnås på gemenskapsnivå, kan gemenskapen vidta åtgärder i enlighet med subsidiaritetsprincipen i artikel 5 i fördraget. I enlighet med proportionalitetsprincipen i samma artikel går förordningen inte utöver vad som är nödvändigt för att uppnå dessa mål.