sou · GSB3121d2 · 2005-01-01 00:00:00 — Främst rör det sig om studiebesök och infor- mation till socialarbetare, polisaspiranter och studenter inom kriminalvårdens grundutbildning, men också till olika ideella nätverk och föreningar. För tillfället är personalen på tvungen att vara selektiv när det gäller utåtriktad verksamhet i form av studiebesök och information. Samordnarna uppger att det är lättare att få genomslag om de personligen är ute och informerar. Ett exempel på detta är när samordnarna i åkte ut till barnavårdscentralerna (BVC) och pratade om att man måste ställa frågor om vålds- utsatthet till de gravida kvinnorna. hade tidigare inte haft ett enda fall hänvisat från BVC, men kort efter informations- tillfället fick man kontakt med flera gravida kvinnor som hänvisats därifrån. är inte så känt bland allmänheten, och utåtriktad information ingår heller inte i samordnarnas uppgifter, även om man till viss del ändå sysslat med detta. Information är i stället arbetsgruppens uppgift, men som ovan nämnts har denna inte fungerat i önskvärd omfattning och riktning. Inte heller ledningsgruppen har tagit fram informationsmaterial om och för . Kvinnosamordnarna menar att om externt informationsarbete ska prioriteras måste tjänsterna ökas, annars riskerar det att drabba hjälpsökande kvinnor. Till skillnad från arbetade mycket utåtriktat. Stor ansträngning lades ner på information till olika yrkesgrupper. Detta hade enligt kvinnosamordnaren dock sina nackdelar, eftersom resurserna från början var otillräckliga och den praktiska verksamheten blev lidande. När våldet är verklighet arbetet med mäns våld mot kvinnor på lokal nivå Kommentarer till , Centrala och Väster Bristande organisation och små resurser är relativt välkänt i de regioner där verksamheten finns. Det innebär att kvinnor, män och barn är medvetna om, och kan vända sig till, ett ställe där de får hjälp och stöd vid våldsutsatthet och också behandling för våldsutövande. För de utsatta kvinnorna och barnen kan närvaron av en verksamhet som vara livsavgörande. Även om inga explicita undersökningar rörande anmälnings- och åtalsfrekvens finns att tillgå menar samordnarna ändå att bidragit till att synliggöra våldet och till ett bättre och mer effektivt bemötande av de utsatta. Att man i de flesta verksamheter valt att i viss mån frikopplas från myndigheter som innebär troligtvis en bredare målgrupp. Hur man organiserar en verksamhet beror till stor del på hur man förstår området kring vilket arbetet ska organiseras. Orga- niseringen får konsekvenser för det praktiska arbetet i den egna verksamheten och är en betydande faktor i samverkan. Det är dock inte enbart organisationsformen som bör fokuseras, utan även sambandet mellan formen och vilken förståelse verksamheten utgår ifrån. Problemen inom är i större utsträckning av organisatorisk art än när det gäller . För del upptar de organisatoriska frågorna om styrning och planering av verksamheten mycket av samordnarnas tid. De uttrycker missnöje med hur beställarna (omsorgsnämnden) arbetat med införandet av . Varken formerna för sam- verkan eller kostnadsfrågor var exempelvis lösta innan starten. Att styr- och ledningsgruppen dessutom visat bristande intresse får betydelse för motivationen hos de handläggare som ska utföra det konkreta arbetet. och belyser några faktorer som är gynnsamma för god samverkan myndigheter emellan.31 En av de viktigaste faktorerna berör klarhet i huvudmannaskap för alla inblandade aktörer. Vidare måste frågor som rör målsättning, regler, ansvars- och kostnadsfördelning och formen för samverkan vara klargjorda. Det är viktigt att alla deltagare redan från starten har en gemensam utgångspunkt och gemensamma referensramar samt en gemensam metod för att utveckla samarbetet. 31 Danermark & 1999. När våldet är verklighet arbetet med mäns våld mot kvinnor på lokal nivå också finnas tydliga mål, principer och etiska förhållningssätt som diskuterats innan verksamheten påbörjas. I var inga av dessa grundläggande frågor lösta innan verksamheten startade. Förväntningar och krav från grannkommuner, till- sammans med den bristande styrningen, uppföljningen av verk- samheten och oviljan att finansiera behoven, har bidragit till samordnarnas orimliga arbetsbörda och riskerar att underminera en fortsatt verksamhet. Dålig genomtänkt organisering och vad som framstår som en overksam styrgrupp, samt en alltför tung arbets- börda på personalen inom ett redan kontroversiellt arbetsområde, förstärker bilden av svårigheten att samverka inom detta område. Kvinnosamordnarna i har också blivit ifråga- satta och kritiserade för sitt arbete, bland annat för att man inte agerar tillräckligt snabbt. Men detta kräver förstås resurser, och samordnarna uppger att de har arbetat mycket mer än de fått lön för men inte fått gehör för sina synpunkter och krav hos huvud- männen. En slutsats man kan dra är att frågor som rör jämställdhet och mäns våld mot kvinnor inte får kosta något att genomföra, utan det läggs ofta in som en del av befintlig verksamhet och inom befintliga kostnadsramar. Samtliga kvinnosamordnare påpekar att resurser måste öronmärkas för verksamheter riktade till våldsutsatta kvinnor och barn och till våldsutövande män. Resurstilldelning är ett återkommande gissel för Frideborgsverk- samheterna både för dem som funnits och för dem som är nyetablerade. I har det präglat hela genomförandet, vilket kan åskådliggöras genom ett annat uppdrag som lades på enheten som . Det var det så kallade anhörigstödet infördes för anhöriga som vårdar äldre per- soner i hemmet, vilket fick en nytillkommen heltidstjänst till sitt förfogande. Det kan jämföras med som inte fick några tjänster över huvud taget, vid sidan av de två befintliga social- sekreterare som ålades uppdraget. Också när det gäller tillsättningen av samordnare finns stora problem. Både i de centrala och i de västra länsdelarna rekryterar samordnare internt. Det finns heller inga krav i någon av verksamheterna på specifik kunskap och kompetens om mäns våld mot kvinnor. När det gäller samordnartjänsterna i konstaterar den ena kvinnosamordnaren att det blir slumpen som avgör vem som hamnar där. När våldet är verklighet arbetet med mäns våld mot kvinnor på lokal nivå Könsmaktsförståelsen bortdefinieras på individnivå Ingen av de mål- eller syftesbeskrivningar vi tagit del av har en utarbetad könsmaktsförståelse. En stor del av den praktiska verk- samheten, inte minst verksamheten för kvinnor, kan dock sägas ha inslag av ett könsmaktstänkande, när man exempelvis erkänner våldets omfattning, att våldets aktörer är män och att mannen således är ansvarig för våldet. När det gäller verksamheten för män och barn är detta dock allt annat än självklart. Det tycks vara lättare att förstå kvinnors offerposition än mäns aktörskap i en köns- maktsordning, och lättare att förstå män som våldsamma aktörer om de inte definieras som fäder. Manssamordnarna ger uttryck för svårigheten med att ha en könsmaktsförståelse som grundansats för männens behandling. Könsmaktsförståelsen stöter alltså på motstånd när det kommer till den individuella nivån i männens behandlingsarbete, där sam- ordnarnas tolkning av könsmaktsperspektivet uppges vara för snävt för att fånga in alla de problem de möter hos männen. En av manssamordnarna menar att det inte alltid är just fysiskt våld som mannen utövat och poängterar att viss forskning utmålar mannen som väldigt kontrollerande något han har svårt att koppla till de män han möter. Han lyfter fram att männen använder olika mycket våld och olika typer av våld och menar att det också spelar stor roll vad mannen och kvinnan bär med sig på den individuella nivån. Manssamordnaren refererar till forskning om att mäns våld mot kvinnor måste ses både som ett strukturproblem och som ett individproblem.32 En könsmaktsförståelse av mäns våld mot kvinnor beskylls alltså för att vara alltför snäv (tar ställning för kvinnor) och ställs emot den helhetssyn anses ha (objektiv, könsneutral, vänder sig till alla parter). Könsmaktsförståelsen uppfattas också som enbart strukturell. Arbetet med männen grundar sig således på motstridiga förståelser av våldet och dess aktör, vilket kan få allvarliga, kon- kreta konsekvenser för kvinnan och eventuella barn. Verksamheterna anger att normaliseringsprocessen är ett användbart verktyg i det konkreta arbetet med kvinnorna. Som vi nämnt tidigare är detta en teoretisk modell som måste förstås i sin kontext av kön och makt.33 Förenklat innebär våldets norma- liseringsprocess att kvinnans livsutrymme krymper för att mannen 33Lundgren 1993, 2004. När våldet är verklighet arbetet med mäns våld mot kvinnor på lokal nivå tillskansat sig kontroll och utövar makt över henne, ofta genom att isolering och våldsutövning. Kvinnan normaliserar sin våldsvardag och hennes verklighetsbild präglas av hans. Mot bakgrund av detta ter det sig motsägelsefullt att formulera mäns våld mot kvinnor som ett relationsproblem, vilket den gemensamma värdegrunden för gör. Intrycket av att det är ett gemensamt problem, där ansvaret även för själva våldshandlingen delvis vilar på kvinnan, återkommer även i andra rapporter och dokument om . En annan iakttagelse som kan göras är att normaliserings- processen uttryckligen baserad på en könsmaktsförståelse av våld, används i en urvattnad form i , frikopplad från makt och till viss del även från kön. har konstaterat liknande i sina intervjuer med socialsekreterare: använder sig av begrepp normaliserings- processen i sitt handlingsprogram. Begreppet kommer också upp i intervjuerna, utan samband med kön och makt. () Det som återstår av begreppet på konkret handläggarnivå blir en slags light-variant av normaliseringsprocessen som lösgörs från en strukturell ram av manlig dominans och kvinnlig underordning.34 De motstridiga förståelserna av mäns våld mot kvinnor blir som ovan nämnts tydliga redan i verksamhetens mål- och syftesbeskriv- ning. När det gäller kvinnornas gruppverksamhet är ett av syftena att kvinnan ska lära sig att säga nej till det våld mannen utövar mot henne. Det förutsätter dels en valfrihet i en relation som präglas av maktskillnader, dels att det finns ett alternativ att säga ja till våld, vilket är en implicit skuldbeläggning av kvinnan. Valfrihet innebär aktivitet aktörskap och en möjlighet att välja. I en situation som från början präglas av maktasymmetri finns inga reella valmöjligheter som är oberoende av den våldsamma mannen. Om en verksamhet utgår från normaliseringsprocessen borde följden bli att man aktivt förespråkar en separation från mannen. Det kan dock vara vanskligt att oproblematiskt tala om själv- bestämmanderätt när det gäller kvinnor i misshandelsförhållanden ur den synvinkeln att de kan överta en destruktiv syn på sig själva och normalisera inslag av våld i relationen. Om kvinnans val att stanna i misshandelsrelationen inte ifrågasätts är risken stor att hon förleds tro att hennes val att stanna uppfattas likvärdigt med valet 34 Roshanfar , s. 49. När våldet är verklighet arbetet med mäns våld mot kvinnor på lokal nivå att bryta upp från mannen. Men när en kvinna stannar i ett förhållande där hon utsätts för våld försätter hon sig i en livs- hotande situation. Att aktivt förespråka separation har på så sätt en brottsförebyggande effekt. I anslutning till ovannämnda vill vi också understryka vikten av att använda begrepp som tydliggör vem som utövar våldet och vem som utsätts för våldet. Att benämna våldet vid sitt rätta namn är ett viktigt steg mot att åtgärda själva kärnan i problemet. Benämningen mäns våld mot kvinnor förekommer i stort sett i alla rapporter som rör , men benämningen delar utrymme med benämningar som våld i familjen eller våld mot kvinnor, där aktören osyn- liggörs eller förflyttas. Oenigheten mellan arbetsgrupp och kvinno- jouren kan på en nivå ha sin grund dels i frågan om vem som tar sig rätten att definiera vad kompetens och kunskap är, dels i hur denna kunskap och kompetens omsätts i praktiken. Konflikten kan också illustrera en krock mellan olika förståelse- och förklaringsmodeller om mäns våld mot kvinnor. , professor i statsvetenskap, menar att radikala kvinnojourer i sin separatistiska och kollektiva organisering ut- manar den demokratiska (patriarkala) ordningen och synliggör kön som en politisk kategori.35 kan mot den bak- grunden ha uppfattat den feministiska kvinnojouren som för radikal, vilket resulterade i ett aktivt motstånd mot att arbeta på ett könsmaktsmedvetet sätt som gick så långt att ett förslag om sanktioner i form av indragna bidrag lades.36 I enlighet med tolkar vi det som att feministiska kvinnojourer inte tillåts sätta våldsproblematiken i ett större politiskt sammanhang och peka ut män som förövare och aktörer, i stället för att enbart positionera kvinnor som offer. En bristande könsmaktsförståelse i mötet med våldsutövande män tydliggörs också i den separation mellan etniskt svenska mäns våld och våld utfört av män med annan etnisk bakgrund, vilken flera samordnare ger uttryck för.37 Å ena sidan erkänner man våldets konsekvenser som lika allvarliga för de utsatta kvinnorna 36En av samordnarna i uttrycker också att kvinnojouren i ifrågavarande kommun i Västers upptagningsområde var mer radikalfeministisk än kvinnojouren i Norr- , varför samarbetet mellan kvinnojouren och i gått smidigare. 37Vilka som benämns som att de har annan etnisk bakgrund än svensk tenderar att begränsas till personer som visuellt kan härledas till . Uppdelningen här är in- formanternas. När våldet är verklighet arbetet med mäns våld mot kvinnor på lokal nivå oavsett deras etniska bakgrund och att män utövar våld mot kvinnor överallt i världen. Å andra sidan fungerar kultur i en nationell betydelse som ett övergripande tolkningsraster i de fall man talar om män och kvinnor med utländsk bakgrund. När det gäller svenska män använder man snarare förklaringar som har att göra med missbruk, social bakgrund och psykopatologi. Att således tala om, och jämföra, personer av olika etnisk bakgrund och hän- visa mäns våld mot kvinnor som rotat i speciella (icke-svenska) kulturer bidrar till att osynliggöra problemen med ojämställdhet i . I vår tolkning hänger detta samman med svårigheterna för mans- samordnarna att konsekvent arbeta utifrån en könsmaktsförståelse på en individuell nivå. Män med annan etnisk bakgrund än svensk bedöms som svårare att nå ut till och man utgår oftare från olik- heter hänvisade till kultur, än från likheter i förhållande till att vara man i en könsmaktsordning. Den helhetssyn som utgår ifrån upplevs som köns- neutral, och att arbeta praktiskt utifrån en könsmaktsförståelse ställs emot den könsneutralitet som man förutsätter att denna helhetssyn står för. Behandlingen för män utgår från en tydlig uppdelning mellan skuld och ansvar, och samtliga manssamordnare poängterar vikten av att åtskilja dessa fenomen. har identifierat detta särskiljande och menar att det går hand i hand med den konsensusinriktade, könsneutrala jämställdhetspolitik som svenska staten förespråkar, där könen inte uppges ha intressekonflikter.38 Ansvar får därmed en positiv innebörd och blir en utgångspunkt som inbjuder männen till att delta i jämställdhetsarbetet. Det finns ett motstånd mot att peka ut män som kollektiv, män som aktörer och framför allt män som könet män när det gäller mäns våld mot kvinnor, bland politiker, behandlare och myndighetspersonal. Männen som deltar i är för det mesta dömda för kvinnofridsbrott, varför frågan om skuld redan juridiskt markerats vid straffpåföljden. Även i dessa verksamheter finns alltså en ovilja att tala om (dömda) män som skyldiga till brott mot kvinnor. När våldet är verklighet arbetet med mäns våld mot kvinnor på lokal nivå Den förmenta könsneutraliteten får konsekvenser även när det gäller verksamheten för barn. Forskning visar att både relationen man–kvinna och pappa–barn är arenor för könsskapande praktiker och för identitetsarbete som män och fäder.39 , som föregicks av Arbets- gruppen om papporna, barnen och arbetslivet (den så kallade Pappagruppen), valde bort både könsmakts- och jämställdhetsper- spektivet i sin redogörelse för vad de menade var barns bästa i vårdnadstvister.40 Den efterföljande propositionen resulterade i den nuvarande lagstiftningen i , som ger föräldrarna större möjligheter till gemensam juridisk vårdnad oavsett om den ena föräldern är emot delad vårdnad och umgänge.41 Verksamheter som säger sig utgå från ett barnperspektiv tycks uttryckligen utesluta det som betraktas som ett vuxenperspektiv, dit jämställdhet mellan könen förpassas. Utgångspunkten är att barnets bästa alltid utgörs av en närvarande pappa, oavsett om han varit våldsam mot mamman eller barnet. Detta blir tydligt också i Frideborgsverksamheterna. Även barnverksamhet är innehållsligt könsneutral. Samordnaren för barn och unga i uttryckte ovan att det i det konkreta mötet med barnen inte finns några skillnader i reaktionsmönster när det gäller barn av olika kön. En hel del forskning visar dock på att barn dels bemöts, dels agerar olika utifrån könstillhörighet.42 Det finns därför skäl att även arbeta med barn utsatta för eller med erfarenhet av våld med en könsmakts- förståelse i åtanke. Något vi inte behandlat i större utsträckning är hur könskon- flikten visar sig på professionsnivå. Även om ingen samordnare gav uttryck för öppna interna konflikter inom finns det tecken på att samstämmigheten inte alltid är så stor. Kontakten mellan kvinnosamordnare och manssamordnare och gruppledare uppges vara liten eller obefintlig. Risken med detta är att del- verksamheterna förlorar överblick över helheten, utvecklas åt olika håll och fungerar som isolerade öar. 39Lundgren 1993, 2002, 2003. 40SOU 1995:79, Ds 1995:2. 1997/98:7. 42Se exempelvis Isdal 2001, 2002, 2003, Svaleryd 2003. När våldet är verklighet arbetet med mäns våld mot kvinnor på lokal nivå Ett effektivt arbete mot mäns våld förutsätter kunskap och kompetens Samordnarna uttrycker att gemensam utbildning är en förutsätt- ning för tydlighet och konsekvens i verksamheten. Om mäns våld mot kvinnor i enlighet med kvinnofridsreformen ses som det yttersta uttrycket för mäns makt över kvinnor måste detta ge avtryck i de regionala och kommunala verksamheterna. Fortbild- ning efter tjänstetillsättning i verksamheter riktade till våldsutsatta män och kvinnor borde vara en självklarhet, och kompetens i genusvetenskap och feministisk våldskunskap borde vara en själv- klar merit vid tjänstetillsättningar. Inom har vi sett exempel på hur tjänstetillsättningen för samordnarna lämnar en del övrigt att önska när det gäller våldskompetens, liksom de samverkande aktörernas arbete i sina egna organisationer. Att som polisen i delegera ären- den om kvinnofridsbrott till vilken utredare som helst på en enhet, kan innebära ett dåligt bemötande av en redan utsatt kvinna. Dessa ärenden har en tendens att betraktas som tunga och svåra – något som säkerligen beror på att personer som får dessa fall ytterst sällan har varken kunskap eller kompetens i frågor som rör mäns våld mot kvinnor. Inte ens i de kommuner som har så kallade familje- våldsgrupper inom polisen är våldskompetens ett krav. Samtliga samordnare påtalar vikten av att man satsar på extern utbildning och information och att de samverkande aktörernas kunskaper om mäns våld mot kvinnor sällan befinner sig på en tillfredsställande nivå. Detta hänger samman med en oklarhet vad gäller syftet. Om de samverkande aktörerna saknar kunskap har de dåligt underlag för att definiera verksamhetens syfte, mål och funktion. I styrgruppen finns endast myndighetsrepresentanter, vilka också är verksamhetens huvudmän. Det är dessa som sätter sin prägel på den behandling männen erhåller samt den hjälp och det stöd kvinnorna får. Kompetens på området borde därför krävas även för styrgruppen något som sällan är fallet. Vem som får delta i verksamheternas viktiga beslutande organ, och som har det yttersta ansvaret för vilken grund verksamheten ska stå på och vilken inriktning verksamheten ska ta, visar också vilka aktörer som anses vara kompetenta i själva sakfrågan, det vill säga det man samverkar om. Därför är det symtomatiskt att kvinnojouren sällan sitter med i styrgruppen. En tolkning är att jourens verksamhet När våldet är verklighet arbetet med mäns våld mot kvinnor på lokal nivå inte kan införlivas i den förment neutrala och objektiva hel- hetssynen och att deras feministiska våldskompetens inte är önsk- värd på en högre nivå. Något som i princip samtliga samordnare påtalar är vikten av samsyn. och betonar att en av de för samverkan gynnsamma faktorerna är just gemensamma utgångspunkter och gemensamma referensramar.43 En gemensam förståelse är därför en ytterst central del i arbetet med mäns våld mot kvinnor. Med det menas att tydlighet och konsekvens i mål- och syftesbeskrivning är en förutsättning för framgångsrik samverkan, och med det följer ett bättre bemötande av och arbete för kvinnor som är utsatta för mäns våld. Vi menar också att samsynen inte kan genomföras fullt ut innan samtliga aktörer och anställda inom verksamheter och myndigheter med syfte att minska mäns våld mot kvinnor har formell kom- petens i våldskunskap. : Handlingsprogram för insatser vid våld mot kvinnor framställs ofta i likhet med som en före- gångare när det gäller arbetet mot mäns våld mot kvinnor.44 Arbetet i är organiserat på ett helt annat sätt än när det gäller , eftersom det är kommunövergripande. Det inne- bär att arbetar med ett större antal involverade, med något fler aktörer och framför allt på fler nivåer. Ambitionen är att nå ut till alla grundverksamheter, som man utvecklar och tillhandahåller spetskompetens i frågan om mäns våld mot kvinnor. Liksom i bygger samverkan i på att det sociala stödet måste ges till samtliga parter. Handlingsprogrammet för insatser vid våld mot kvinnor i har utarbetats i samarbete mellan , sjukvården och polisen. Syftet är att angripa problemet mäns våld mot kvinnor på bred front. Med bred front avses här att, i likhet med Frideborgsverksamheternas helhetssyn, 43Danermark & 1999. 44Länsstyrelsen i län 2001, 2003. När våldet är verklighet arbetet med mäns våld mot kvinnor på lokal nivå erbjuda hjälp och stöd för våldsutsatta kvinnor och barn samt krisbearbetning för våldsutövande män. Utgångspunkten sägs vara ett jämställdhetsperspektiv som i sin tur bottnar i ett samhällsansvar att åtgärda maktobalans mellan könen: Mäns våld mot kvinnor är det yttersta exemplet på bristande jäm- ställdhet och även ett hot mot kvinnors mänskliga rättigheter.45 Redan före Kvinnofridspropositionen hade olika initiativ tagits i för att bekämpa mäns våld mot kvinnor. kartlades samverkan i fråga om detta våld. Denna kartläggning visade att kvinnan har många kontakter med myndigheter men att dessa kontakter inte nödvändigtvis hjälpte henne. Överlag befanns myn- dighetssamverkan vara otillfredsställande. gjordes också andra undersökningar som pekade på samma sak, vilket ledde till att arbetet med samverkan drogs igång. startades projektet som senare kom att resultera i Hand- lingsprogrammet för insatser vid våld mot kvinnor i . Handlingsprogrammet omfattar flera nivåer dels presenteras själva organisationsformen för handlingsprogrammet, dels pre- senteras definitionen av problemområdet, ansvarsfördelningen i samt de resurser som kan tillhandahållas. Avsikten är att de planerade insatserna kontinuerligt ska följas upp och utvärderas. En av de konkreta insatserna i handlingsprogrammet är kom- munala kriscentrum ett för våldsutsatta kvinnor, ett för män i kris och män som utövar våld samt ett för barn och ungdomar som utsatts för våld eller övergrepp (se vidare i avsnittet Kriscentrum). Dessutom har man tagit fram en yrkesgemensam handbok samt broschyrer och informationsinsatser riktade till allmänheten på olika språk, och man har genomfört vissa utbildningsinsatser. Även metodutveckling och samverkan är centrala insatser i handlings- programmet.