sou · GSB3108d2 · 2005-01-01 00:00:00 — rutiner för att rapportera inkomna hot och liknande mot dess ledamöter har skärpts. Under tjänstetid går all sådan information via säkerhetschef till Säkerhets- polisen. Utanför tjänstetid har de enskilda riksdagsledamöterna och partikanslierna försetts med sådana uppgifter att de kan kontakta Säkerhetspolisen direkt. Också hovet har rutiner för att vidare- Mina slutsatser och förslag befordra inkomna hotbrev och brev med obehagligt innehåll till Säkerhetspolisen. Såväl som hovets rutiner för att rapportera inkomna hot m.m. till Säkerhetspolisen förefaller funge- ra väl och jag finner därför inte anledning att föreslå några för- ändringar. Information om inträffade incidenter Förslag: Jag anser det angeläget att skapar rapporteringsrutiner för incidenter som inträffar utanför , exempelvis då ett statsråd deltar i ett möte på stan, och som kan vara av betydelse för Säkerhetspolisens personskyddsarbete. Annan viktig information som Säkerhetspolisen bör få kännedom om för personskyddsarbetet är uppgifter om inträffade incidenter. saknar som jag tidigare nämnt rutiner för att rapportera händelser som inträffar utanför och som kan vara av betydelse för Säkerhets- polisens hotbildsbedömning. Exempel på sådana händelser är personer som uppträder hotfullt eller egendomligt mot en skydds- person i samband med möten eller andra engagemang. Jag anser det angeläget att sådana rapporteringsrutiner skapas. Eftersom stats- råden ofta följs av någon av de politiska medarbetarna är det i första hand de som kan bli en informationskälla och ge främst departementets säkerhetschef upplysningar om olika händelser av betydelse för personskyddet. Huruvida informationen därefter bör gå direkt till Säkerhetspolisen eller via Statsrådsberedningen får bestämma. När det gäller har dess säkerhetschef utarbetat vissa rutiner för att händelser som inträffar utanför skall komma till Säkerhetspolisens eller den öppna polisens kännedom. Av bl.a. denna anledning har samtliga riksdagsledamöter försetts med ett litet kort innehållande viss information och telefon- nummer till såväl Säkerhetspolisen som den öppna polisen. Fram- för allt när det gäller de partiledare som sitter i bör dock partikanslierna kunna spela samma roll som statsrådens politiska medarbetare och vidarebefordra upplysningar till säkerhetschefen om incidenter vid möten m.m. Mina slutsatser och förslag De eventuella incidenter som inträffar i samband med att kungen eller någon annan i kungafamiljen rör sig bland allmänheten utgör såvitt jag kan förstå inget egentligt problem. Information om kontroversiella frågor Förslag: Jag föreslår att förser Säkerhets- polisen med uppgifter rörande frågor som allmänheten uppfattar som kontroversiella. Kontroversiella frågor kan också drivas av enskilda riksdags- ledamöter eller ett riksdagsparti som inte har regeringsmakten. säkerhetschef har uppgett att han är beredd att kontinuerligt förse Säkerhetspolisen med sådan information. Vid min genomgång av handlingar hos har jag bara funnit en enda uppgift från som rörde infor- mation om en kontroversiell fråga. Som jag konstaterat i avsnitt 7.3.2 anser jag det vara en brist att Säkerhetspolisen bara undan- tagsvis får information om sådana frågor. Uppgifterna kan vara av vikt när det gäller att bedöma de risker som ett statsråd är utsatt för. För att bara ta ett exempel från de länder som jag har besökt kan nämnas att en planerad nedläggning av ett militärt förband ansetts medföra en förhöjd hotbild för försvarsministern. Särskilt viktig kan information om kontroversiella frågor bli med den för- ändrade hotbildsbedömning som jag föreslår och som siktar på att fånga upp eventuella eller latenta hot. måste vara bäst skickat att bedöma vilka av aktuella frågor i de olika departementen som kan sägas vara kontroversiella eller snarare kontroversiella i allmänhetens ögon. Det kan knappast begäras av Säkerhetspolisen att den genom egna kanaler skall hålla sig à jour med vad som är på gång i de olika departementen. Jag anser därför det vara rimligt att tillhandahåller Säkerhetspolisen sådan information. Jag föreslår alltså att bör förse Säkerhetspolisen med uppgifter rörande kontroversiella frågor. bör däremot inte göra någon värdering av de risker som kan vara för- knippade med en viss fråga. Det är Säkerhetspolisens sak. Viktigt är enligt min mening också att uppgifterna når Säkerhetspolisen i sådan tid att eventuella personskyddsåtgärder kan planeras med någon grad av framförhållning. Hur samspelet praktiskt skall gå till Mina slutsatser och förslag får närmare bestämma efter samråd med Säker- hetspolisen. Kontroversiella frågor kan naturligtvis också drivas av enskilda riksdagsledamöter eller ett riksdagsparti som inte har regerings- makten. Även om sådana frågor relativt sällan får samma genom- slagskraft hos allmänheten som frågor som drivs av regeringen kan information om dem vara av betydelse i Säkerhetspolisens person- skyddsverksamhet. säkerhetschef har uppgett att han är beredd att kontinuerligt förse Säkerhetspolisen med information om vilka politiska frågor som står på dagordningen kommande månader, stämningslägen m.m. Andra åtgärder för att förbättra information till Säkerhetspolisen Förslag: För att förstärka och förbättra information till Säkerhetspolisen föreslår jag att en tjänsteman vid placeras i . Denna person, som bör ha god kännedom om och erfarenhet av Säkerhets- polisens personskyddsverksamhet, skall ha i uppgift att samord- na kontakterna mellan och Säkerhetspolisen. Under min utredning har företrädare för Säkerhetspolisen framfört synpunkter på sätt att hantera information som har betydelse för statsrådens säkerhet. Synpunkterna har framför allt gällt att det finns flera kanaler för samarbetet i person- skyddsfrågor vilket bl.a. fått till följd att information kommer från både samtliga departement och Statsrådsberedningen och att rutinerna för informationslämnandet skiljer sig åt mellan departe- menten såväl vad gäller innehåll som form. Som framgått tidigare delar jag i stor utsträckning Säkerhets- polisens synpunkter. Utöver de åtgärder jag föreslagit ovan har jag övervägt ett par olika modeller för att ytterligare förstärka och för- bättra samarbetet mellan och Säkerhetspolisen. En modell kan vara att det inom tillskapas en särskild enhet med uppgift att samla in och förse Säkerhetspolisen med all information som kan ha betydelse för statsrådens person- skydd. Förutom att en sådan fungerande enhet skulle ta tid att bygga upp skulle den sannolikt också kräva betydligt mer resurser än dagens verksamhet. En annan nackdel med en sådan enhet är att Mina slutsatser och förslag informationskanalerna i vissa fall skulle bli längre än vad de är . Därmed skulle viktig information riskera att tappas eller förvanskas innan den når Säkerhetspolisen. En annan modell som jag funderat över är att en tjänsteman vid placeras i . Denna person, som naturligtvis bör ha god kännedom om och erfarenhet av Säker- hetspolisens personskyddsverksamhet, skall ha i uppgift att sam- ordna kontakterna mellan och Säkerhetspolisen. Han eller hon bör således fungera som en slags spindel i kontakt- nätet. En sådan modell medför som jag ser det flera fördelar. Genom att Säkerhetspolisen rent fysiskt har en representant i skapas goda förutsättningar för mer personliga kontakter mellan denna person och tjänstemän och andra berörda i de olika departementen. Härigenom blir det lättare för Säkerhets- polisen att framföra synpunkter och önskemål rörande informa- tionen. Vidare blir det enklare för personal i att kontakta Säkerhetspolisen rörande frågor, synpunkter etc. Härtill kommer att informationsvägen blir kortare och betydligt mer kon- centrerad än tidigare eftersom informationen – engagemangslistor och information om inkomna hot, inträffade händelser och kon- troversiella frågor m.m. – från bör lämnas till Säkerhetspolisens representant. Denna har sedan att inom sin egen organisation föra informationen vidare till den person eller enhet som skall ha den. Om Säkerhetspolisen har en representant i är det också möjligt att problemen med ändringar i statsrådens program kan minskas. Han eller hon blir en naturlig kontaktman vid brådskande ändringar. För att stärka och förbättra informationen från till Säkerhetspolisen föreslår jag således att en representant för Säkerhetspolisen placeras i . De praktiska detaljerna runt ett sådant arrangemang lämnar jag åt och Säkerhetspolisen att i samråd bestämma. 7.5.4Information från den öppna polisen Förslag: Jag föreslår att Säkerhetspolisen intensifierar sina an- strängningar att genom aktivt arbete försöka öka informationen från den öppna polisen. Mina slutsatser och förslag Som jag redogjort för visar min kartläggning att Säkerhets- polisen relativt sällan får information om iakttagelser, incidenter och liknande som den öppna polisen gjort och som skulle kunna vara av betydelse för de överväganden som Säkerhetspolisen gör i personskyddsfrågor. Någon skyldighet för den öppna polisen att lämna sådan information finns heller inte om man bortser från skyldigheten att underrätta Säkerhetspolisen om vissa misstänkta brott mot personer i den centrala statsledningen (RPSFS 1999:10, FAP 403-3, se avsnitt 3.5). Det har sagts mig att den information som Säkerhetspolisen trots allt får från den öppna polisen antingen kommer via polismyndigheternas kriminalunderrättelsetjänster på de orter där ett samarbete med Säkerhetspolisen etablerats eller via enskilda polismän som känner någon som arbetar på Säkerhetspoli- sen. Den lokala polisen måste i sin dagliga verksamhet rimligen göra iakttagelser och få information om sådant som skulle kunna vara av betydelse i Säkerhetspolisens personskyddsarbete. Att sådan information endast synes lämnas i blygsam omfattning och då bara genom vissa kanaler är naturligtvis inte bra. Jag anser det därför vara angeläget att förutsättningar skapas för att öka informa- tionsflödet och har övervägt olika möjligheter för att åstadkomma detta. Ett sätt är att införa en skyldighet, lämpligen genom en före- skrift i den FAP som styr personskyddsverksamheten, för den öppna polisen att rapportera allt sådant som kan ha betydelse för Säkerhetspolisens personskyddsverksamhet. Jag ser emellertid flera nackdelar med att införa en rapporteringsskyldighet. En sådan bestämmelse måste med nödvändighet göras allmänt hållen efter- som man annars riskerar att värdefull information inte rapporteras. Å andra sidan medför en allmänt hållen bestämmelse sannolikt att den lokala polisen kommer att lämna åtskillig information som Säkerhetspolisen bedömer sakna betydelse. Risken att såväl infor- mationslämnandet som informationsmottagandet kommer att kräva stora resurser är därför överhängande. Det har också sagts mig att en rapporteringsskyldighet utåt sett skulle kunna uppfattas som ett angivarsystem. En annan och bättre metod förefaller mig vara att försöka åstadkomma ett ökat informationsflöde på frivillig väg. Ett sätt att göra detta är att Säkerhetspolisen på ett aktivt och öppet sätt för- söker skapa kontakter med polismyndigheterna för att därmed öka förståelsen för Säkerhetspolisens arbete med personskyddsfrågor. Detta kan ske genom att personal från personskyddsroteln eller Mina slutsatser och förslag hotbildsfunktionen åker ut och besöker polismyndigheterna, be- rättar om personskyddsverksamheten, varför man behöver infor- mation, vilken typ av information man vill ha, etc. Insatser med denna inriktning har redan gjorts från Säkerhetspolisens sida men bör kunna öka. I ett par av våra nordiska grannländer har man inom personskyddsverksamheten arbetat på detta sätt och, enligt de personer jag samtalat med under mina resor dit, nått ett gott resultat. En sådan uppsökande verksamhet kräver naturligtvis också vissa ökade resurser. Min bedömning är dock att den i det långa loppet blir både mindre resurskrävande och mer effektiv än om det införs en rapporteringsskyldighet. Jag föreslår således att Säker- hetspolisen intensifierar sina ansträngningar att genom aktivt arbete försöka öka informationen från den öppna polisen. Förslag: Jag kan inte se några bärande skäl för varför Rätts- medicinalverket inte skall kunna lämna ut rättspsykiatriska undersökningar till Säkerhetspolisen när en domstol kan göra det i vissa fall. Jag föreslår därför att det i förordningen (1991:1413) om rättspsykiatrisk undersökning införs en be- stämmelse om att en rättspsykiatrisk undersökning får lämnas ut när en polismyndighet begär det och det behövs för person- skyddet för den centrala statsledningen. Sekretessen för rätts- psykiatriska undersökningar kommer därmed att brytas för Säkerhetspolisens personskyddsarbete. När det gäller den förhållandevis lilla grupp personer som gjort sig kända genom att allvarligt hota personer i den centrala statsledningen anser jag det befogat att Säkerhetspolisen kan få information från hälso- och sjukvården som är av direkt och avgörande betydelse för hotbildsbedömningen. Jag föreslår där- för att det i lagen (1998:531) om yrkesverksamhet på hälso- och sjukvårdens område införs en bestämmelse om att hälso- och sjukvårdspersonal är skyldig att lämna ut sådana uppgifter som behövs i verksamhet för personskydd för den centrala stats- ledningen om uppgifterna i ett särskilt fall begärs av polismyn- dighet. Bestämmelsen kommer därmed att bryta tystnadsplikten för personal i både allmän och enskild tjänst. På motsvarande sätt som från hälso- och sjukvården kan Säkerhetspolisen behöva få uppgifter från kriminalvården. Mina slutsatser och förslag föreslår mot den bakgrunden att det i förordningen (1974:248) om kriminalvård i anstalt och i förordningen (1998:642) om verkställighet av frivårdspåföljder införs bestämmelser om att kriminalvården skall lämna Säkerhetspolisen uppgift om en in- tagens respektive den dömdes personliga förhållanden när Säkerhetspolisen i ett särskilt fall begär det och uppgiften be- hövs för personskyddet för den centrala statsledningen. I direktiven för mitt utredningsuppdrag betonas det angelägna i att det inte finns några hinder – rättsliga eller praktiska – för att relevant information överlämnas till Säkerhetspolisen. I föregående avsnitt har jag diskuterat hur , , hovets och den öppna polisens samverkan med Säkerhetspolisen kan förstärkas för att Säkerhetspolisen skall få tillgång till nödvändig information från dessa källor. Vid mina samtal med företrädare för Säkerhetspolisen har framkommit att också uppgifter som finns inom hälso- och sjukvården och kriminalvården är betydelsefulla när det gäller att förebygga våld mot personer i den centrala statsledningen. Av intresse är framför allt uppgifter om personer som gjort sig kända som hotutövare. Även jag anser att uppgifter av detta slag kan vara betydelsefulla och att det finns anledning att överväga vad som kan göras för att underlätta informations- inhämtandet. En fråga som jag inte funnit anledning att gå in på gäller utnyttjandet av tvångsmedel som t.ex. hemlig teleavlyssning i personskyddsverksamheten. Ett skäl är att frågan om användningen av tvångsmedel inom verksamhetsområde för att förebygga eller förhindra allvarlig brottslighet kommer att ses över i särskild ordning inom . I 2 kap. 1 § tryckfrihetsförordningen (TF) finns den grundläggande regeln om rätten att ta del av allmänna handlingar. Av 2 § följer att denna rätt bara får begränsas när det är påkallat med hänsyn till vissa särskilt angivna intressen, bl.a. skyddet för enskildas person- liga eller ekonomiska förhållanden. Begränsningar av rätten att ta del av allmänna handlingar skall noga anges i bestämmelser i en särskild lag eller, om det är lämpligare, i en annan lag vartill den särskilda lagen hänvisar. När en sådan bestämmelse innehåller ett Mina slutsatser och förslag bemyndigande för regeringen får regeringen förordningsvägen meddela närmare föreskrifter om bestämmelsens tillämplighet. Den särskilda lag som pekas ut i 2 kap. 2 § TF är sekretesslagen (1980:100). Genom sekretesslagen skyddas uppgifter av närmare angivna slag. Skyddet innebär att allmänna handlingar som inne- håller sekretessbelagda uppgifter bara får lämnas ut under de i lagen angivna förutsättningarna. Om sekretess gäller för en uppgift omfattas den också av en lagstadgad tystnadsplikt. Som huvudregel gäller dock att tystnadsplikten viker för den meddelarfrihet som föreskrivs i tryckfrihetsförordningen och yttrandefrihetsgrund- lagen. Sekretessen gäller inte bara i förhållandet mellan en myn- dighet och enskilda utan också i princip myndigheter emellan. Styrkan av den sekretess som garanteras genom lagen varierar mellan olika typer av uppgifter. Denna åtskillnad mellan styrkan av sekretess åstadkoms bl.a. genom de s.k. skaderekvisiten. Tanken bakom denna reglering är att ett röjande av olika uppgifter genom utlämnande av allmänna handlingar eller genom muntlig eller skriftlig information bara skall förbjudas när röjandet kan orsaka skada. I sekretesslagen förekommer två typer av skaderekvisit nämligen dels ett rakt, dels ett omvänt. Det raka skaderekvisitet innefattar en presumtion för offentlighet och innebär att sekretess gäller om det kan antas att ett röjande leder till viss skada. Det omvända skaderekvisitet är däremot en presumtion för sekretess och innebär att en uppgift bara får röjas när det kan antas att någon skada inte uppkommer. Regler om sekretess för enskildas personliga och ekonomiska förhållanden finns i 7–9 kap. sekretesslagen. 7 kap. innehåller be- stämmelser om enskildas personliga förhållanden, 8 kap. reglerar sekretessen för enskildas ekonomiska förhållanden och 9 kap. sekretess av hänsyn till förhållanden av både personlig och ekono- misk natur. Enligt 7 kap. 1 § gäller sekretess inom hälso- och sjukvården för uppgift om enskilds hälsotillstånd och andra personliga förhållan- den om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan att den enskilde eller honom närstående lider men. Detsamma gäller i annan medicinsk verksamhet som bl.a. rättsmedicinsk eller rättspsykiatrisk undersökning. I 2 § finns vissa undantag från den sekretess som följer av 1 §. Ett sådant undantag avser beslut i ärende enligt lagstiftningen om psykiatrisk tvångsvård eller rätts- psykiatrisk vård om beslutet angår frihetsberövande åtgärd. Mina slutsatser och förslag Sekretessen enligt 1 § är omfattande och avser i princip alla uppgifter som rör en patient inom det allmännas hälso- och sjuk- vård liksom den som är föremål för annan medicinsk verksamhet i det allmännas regi. Hälso- och sjukvård som tillhandahålls av privata vårdinrättningar m.m. omfattas inte utan här gäller i stället tystnadsplikt enligt 8 § lagen (1998:531) om yrkesverksamhet på hälso- och sjukvårdens område. I 7 kap. 4 § finns föreskrifter om sekretess inom till skydd för uppgifter om enskildas personliga förhållanden. Även här gäller ett omvänt skaderekvisit, dvs. presumtionen är för sekre- tess. Med socialtjänst förstås bl.a. verksamhet enligt den särskilda lagstiftningen om vård av unga och av missbrukare. Inom kriminalvården gäller enligt 7 kap. 21 § sekretess för upp- gift om enskilds personliga förhållanden om det kan antas att den enskilde eller någon honom närstående lider men eller att fara uppkommer för att någon utsätts för våld eller annat allvarligt men om uppgiften röjs. Vid en domstol skyddas uppgift om enskilds hälsotillstånd eller andra personliga förhållanden som framkommer vid särskild per- sonundersökning, rättspsykiatrisk undersökning eller annan sådan utredning (7 kap. 22 §). Sekretessen är bara tillämplig i brottmål och i andra mål och ärenden där reglerna om förundersökning i brottmål är tillämpliga. Skaderekvisitet är rakt och utformat så att det av särskild anledning skall kunna antas att den som uppgiften rör eller någon honom närstående lider men om uppgiften röjs. 12 kap. 1 § innehåller regler om överföring av sekretess till dom- stol. Huvudregeln är att när en domstol i sin rättskipande eller rättsvårdande verksamhet erhåller uppgift från en domstol eller en myndighet som är sekretessbelagd där gäller sekretessen också hos domstolen. Undantag görs dock när en sekretessbestämmelse till skydd för samma intresse ändå är tillämplig på uppgiften hos den mottagande domstolen. Utan detta undantag skulle den stränga sekretessen för en rättspsykiatrisk undersökning som följer av 7 kap. 1 § föras över till en domstol som har att handlägga det brottmål vari undersökningen begärts. Som regleringen nu är ut- formad blir i stället den svagare sekretessen enligt 7 kap. 22 § tillämplig. Uppgifter om hälsotillstånd m.m. kan vidare falla in under den sekretess som föreskrivs i 9 kap. 17 § sekretesslagen. I den paragra- fen föreskrivs sekretess för uppgift om enskilds personliga och ekonomiska förhållanden i bl.a. utredning enligt bestämmelserna Mina slutsatser och förslag om förundersökning i brottmål och åklagarmyndighets och polis- myndighets verksamhet i övrigt för att förebygga, uppdaga, utreda eller beivra brott. Skaderekvisitet är omvänt, dvs. uppgiften får inte röjas om det inte står klart att röjandet kan ske utan att den enskilde eller honom närstående lider skada eller men. 14 kap. sekretesslagen innehåller regler om vissa begränsningar av sekretessen däribland den s.k. generalklausulen i 3 §. Enligt 1 § hindrar sekretess inte att uppgift lämnas till en myndighet om uppgiftsskyldighet följer av lag eller förordning. Vidare får enligt 3 § uppgift lämnas till en myndighet om det är uppenbart att intresset av att uppgiften lämnas har företräde framför det intresse som sekretessen skall skydda. Detta gäller dock inte sekretess enligt bl.a. 7 kap. 1–6 §§. Uppgifter om enskildas förhållanden som finns inom hälso- och sjukvård får alltså bara lämnas ut till en myn- dighet om det är föreskrivet i lag eller förordning. Ett exempel på en sådan föreskrift är 11 § lagen (1998:531) om yrkesverksamhet på hälso- och sjukvårdens område. Där sägs att hälso- och sjukvårds- personal är skyldig att lämna ut uppgift som gäller huruvida någon vistas på en sjukvårdsinrättning om uppgifterna i ett särskilt fall begärs av domstol, åklagarmyndighet, polismyndighet och vissa andra myndigheter. En sådan uppgift tillhör normalt den kategori uppgifter som inte får avslöjas på grund av 7 kap. 1 § sekretess- lagen. Uppgiftsskyldigheten avser också bl.a. uppgifter som Väg- verket behöver för prövning av någons lämplighet för att ha körkort m.m. De redovisade bestämmelserna innebär sammanfattningsvis att hälso- och sjukvårdspersonal i både allmän och enskild tjänst är förhindrad att lämna uppgifter till polisen om en enskilds hälso- tillstånd och andra personliga förhållanden med undantag för uppgift om vistelse på en vårdinrättning. När det gäller uppgifter som framkommit vid en rättspsykiatrisk undersökning torde sådana uppgifter inte kunna lämnas till polisen från Rättsmedicinal- verket. Finns uppgifterna hos en domstol eller hos en myndighet utanför hälso- och sjukvården kan ett utlämnande dock ske med stöd av generalklausulen i 14 kap. 3 § sekretesslagen. Den sekretess som gäller hos domstolar eller myndigheter kan också i sig medge ett utlämnande. Sekretesslagen har varit föremål för en omfattande översyn av Offentlighets- och sekretesskommittén som avlämnade sitt huvudbetänkande, Ny sekretesslag (SOU 2003:99). Lagförslaget innebär inga materiella ändringar av de ovan redovisade reglerna. Mina slutsatser och förslag Enligt min mening kan uppgifter som framkommer vid en rätts- psykiatrisk undersökning vara av betydelse när det gäller att be- döma huruvida en person har förmåga och benägenhet att begå våldshandlingar. Det är därför angeläget att Säkerhetspolisen kan få tillgång till sådana uppgifter för att på ett säkrare sätt kunna bedöma allvaret i hot mot den centrala statsledningen. Jag har svårt att se några bärande skäl för varför inte skall kunna lämna ut rättspsykiatriska undersökningar till Säkerhets- polisen när domstol kan lämna ut dem efter i vart fall en intresseav- vägning.