sou · GSB3131 · 2005-01-01 00:00:00 — Vid tillkomsten av KBL bedömdes anbudskartellerna utgöra en art av konkurrensbegränsning som i allmänhet inte borde få förekomma. 12 § KBL. 23 § KBL. Straffregler i äldre svensk konkurrenslagstiftning Samarbetet mellan anbudsgivarna måste nämligen, hur det än anord- nades, i flertalet fall vara ägnat att driva upp anbudspriserna. Den som uppsåtligen bröt mot något av förbuden straffades med dags- böter eller, om brottet var grovt, med fängelse i högst eller dagsböter.3 Brottet fick åtalas endast efter anmälan eller medgi- vande av ().4 Marknadsdom- stolen (MD) kunde meddela näringsidkare tillstånd att vidta en åtgärd som stod i strid mot förbuden mot bruttopris och anbuds- karteller (dispens).5 Tillstånd fick meddelas endast om konkurrens- begränsningen kunde antas främja kostnadsbesparingar, som till väsentlig del kom konsumenterna till godo, eller i övrigt bidrog till en ur allmän synpunkt ändamålsenlig ordning, eller om annars sär- skilda skäl fanns därtill. När vissa åtgärder förbjöds vid straffansvar berodde detta på att de bedömdes utgöra konkurrensbegränsningar som generellt hade en skadlig verkan. Förbudet grundades alltså i sak på en presum- tion. Dispensförfarandets funktion var att i ett enskilt fall pröva om presumtionen hade brustit. Endast i ett fåtal fall meddelades dispens från bruttoprisförbudet. Mest känd var dispensen som fanns på bokhandelns område. Också beträffande anbuds- kartellförbudet var dispenserna av liten omfattning.6 KL fanns liksom i KBL förbud mot två slag av konkur- rensbegränsning, nämligen ett bruttoprisförbud (13 § p. 1 resp. 2) och ett förbud mot anbudskarteller (14 §). Lagen innehöll en bestämmelse om undantag från förbuden (15 §), vilken avsåg bl.a. förfaranden inom koncerner. Av 16 § framgick att Marknadsdom- stolen under vissa omständigheter kunde meddela dispens från för- buden. I 34–36 §§ fanns bestämmelser rörande straffansvar vid överträ- delse av bruttoprisförbudet och anbudskartellförbudet: 34 § Till böter eller fängelse högst döms den som 1. uppsåtligen bryter mot 13 § 1 eller 14 § första stycket, 329 § KBL. 431 § KBL. 54 § KBL. 1981/82:165 s. 138. Straffregler i äldre svensk konkurrenslagstiftning 2.uppsåtligen eller av oaktsamhet bryter mot 13 § eller 14 § tredje stycket 3.i övrigt uppsåtligen eller av oaktsamhet lämnar oriktig uppgift vid fullgörandet av anmälnings- eller annan skyldighet enligt denna lag. 35 § Är gärning som avses i 34 § att anse som ringa, skall inte dömas till ansvar. 36 § Är brott som avses i 34 § 1 att anse som grovt, döms till fängelse i högst . Vid bedömande av om brottet är grovt skall särskilt beaktas om det har utgjort ett led i en organiserad, omfattande samverkan eller i en upprepad brottslighet eller har medfört betydande skada. En viktig ändring i förhållande till KBL var att oaktsamhet krimi- naliserades i vissa fall när det gällde anbudskartellförbudet. Detta hängde samman med att det i de 90 ärenden rörande överträdelser av bruttoprisförbudet som NO dittills handlagt inte något fall hade lett till åtal. Anledningen var främst kravet på att överträdelsen skulle ha skett uppsåtligen. En annan viktig ändring lag jämfört med lag var att straffet för grova brott höjdes till fängelse. Detta motiverades på följande sätt: Det finns all anledning att med kraft gripa in mot främst olika former av dold samverkan mellan konkurrenter när det gäller anbudstävlingar. Här handlar det ofta om ett slags missbruk av anbudsinfordrarens förtroende. Genom att den organiserade samverkan är okänd eller dold för beställaren – och dessutom kanske förklädd genom s. k. skyddsan- bud m.m. – har denne inte möjlighet att uppmärksamma att den avsedda hårda, prispressande konkurrensen saknas. Detta kan leda till mycket negativa följder för prisbildningen. Dessutom kan de samver- kande komma i åtnjutande av ett konstlat skydd som minskar deras effektivitet. Av dessa skäl anser jag det angeläget att effektivisera det nuvarande anbudskartellförbudet. Så sker till en början genom den utformning jag tidigare (3.4.2.4) har föreslagit. Men även i fråga om straffpåföljden är det påkallat med en ordning som medger att man i ökad omfattning kan gripa in mot den nu aktuella skadliga samverkan. Därför delar jag utredningens uppfattning att straffet för grova brott mot anbudskar- tellförbudet bör höjas. Utredningens beskrivning av vad som är att hänföra till grova brott bör justeras på sätt som MD har påpekat. För sådana brott bör gälla en särskild straffskala i vilken endast frihetsstraff ingår och då fängelse i högst . I normalfallen bör det finnas en enda straffskala med dagsböter eller fängelse i högst . Också i övrigt kan jag ansluta mig till vad utredningen har uttalat. Detta innebär bl. a. att jag förordar att straffbestämmelserna m.m. utformas på motsvarande sätt när det gäller bruttoprisförbudet. Straffregler i äldre svensk konkurrenslagstiftning effektivitetsskäl bör på sätt utredningen har föreslagit införas visst straffansvar vid oaktsamhet.7 gärningar var fria från ansvar. Var brottet grovt, gällde en straffskala omfattande fängelse i högst . Vid bedömande av om brottet var grovt skulle särskilt beaktas om det hade utgjort ett led i en organiserad, omfattande samverkan eller i en upprepad brottslighet eller hade medfört betydande skada. Brotten föll under allmänt åtal, men enligt 39 § kunde åtal väckas bara efter medgivande från NO. Vid tillämpningen av KL dömdes i ett fall till villkorlig dom och i ett tiotal fall till dagsböter men däremot aldrig till fängelse. Bruttoprisförbudet i 13 § hade följande lydelse: 13 § En näringsidkare får inte 1.betinga sig av en näringsidkare i ett senare led att denne vid för- säljning eller uthyrning av en vara inom landet icke skall gå under ett visst pris eller 2.till ledning för prissättningen i ett senare led inom landet ange ett visst pris vid försäljning eller uthyrning av en vara utan att det framgår att priset får sättas lägre. Bruttoprisförbudet hade i allt väsentligt samma sakliga innehåll som det tidigare motsvarande förbudet i 2 § KBL. Uttrycket bruttoprisförbud har använts allmänt på det här området. När en leverantör sålde en vara till sina återförsäljare bru- kade han ofta inte ange det pris återförsäljaren skulle betala till leverantören för varan, dvs. nettopriset, utan ett nominellt pris med avdrag för en rabatt, oftast uttryckt i procent av det nominella pri- set men ibland angiven till ett visst belopp motsvarande återförsäl- jarens beräknade handelsmarginal. Detta nominella pris har kallats bruttopris. Det brukade alltså i allmänhet överensstämma med det pris, som leverantören ansåg böra gälla vid återförsäljarens vidare- försäljning till konsument – eller undantagsvis vid försäljning till detaljist. Med bruttoprissystem eller bruttoprissättning bru- kade därför förstås den prissättningsmetod, som innebar att en leverantör av en vara bestämde det pris (bruttopriset) som återför- säljaren borde tillämpa vid återförsäljning av varan. 1981/82:165 s. 144. Straffregler i äldre svensk konkurrenslagstiftning Bruttoprissystemet är en särskild form av vertikal prisbindning som innebär att säljaren utövar inflytande över prissättningen i det efterföljande distributionsledet. Vad som var förbjudet var att leverantören av detaljisten krävde att denne vid återförsäljning eller uthyrning av varan inte skulle gå under ett visst pris eller i allmänhet alltså det s.k. bruttopriset. Punkten 2 hade väsentligen till funktion att hindra ett kringgående av punkten 1. Bruttoprisförbudet avsåg att hindra leverantörerna från att i sin försäljningsverksamhet till ledning för prissättningen inom ett senare försäljningsled använda ett fast bruttopris som varken fick underskridas eller överskridas när varan, såldes vidare eller hyrdes ut. Det var inte heller tillåtet att använda ett minimipris eller lägsta pris, som fick överskridas men inte underskridas vid återförsäljning eller uthyrning. Däremot träffade förbudet inte att ett maximipris eller högstpris angavs; det ansågs inte hindra lågpriskonkurrens. Det var inte heller förbjudet att rekommendera återförsäljarna att tillämpa ett visst pris vid deras återförsäljning eller uthyrning av varan. Det senare kunde dock föranleda ingripanden enligt miss- bruksbestämmelsen i 2 §, om skadlig verkan i ett särskilt fall bedöm- des föreligga. En strikt tillämpning av bruttoprissystemet medförde att åter- försäljarna inte kunde konkurrera sinsemellan med priset och att konsumenterna fick betala lika mycket för den bruttoprissatta varan var de än köpte den. Åtgärden kunde bestå i villkor i anbud eller vid avtalsslut. Det krävdes inte att någon försäljning kom till stånd. Det förhållandet att åtgärden till det yttre gavs formen av önskemål eller rekom- mendation var inte tillräckligt för straffrihet. Avgörande var i stäl- let vad som hade varit aktivitetens verkliga innebörd. Medan vad som endast var en rekommendation, exempelvis ett cirkapris, föll utanför förbudet, var därför en prisangivelse som avsågs vara ett minimipris förbjuden – även om den skulle betecknas som en rekommendation. Att betinga sig av någon att hålla ett vertikalt cirkapris innebar således att man sökte omvandla detta pris till ett fast pris. Detta var förbjudet. Förbudet gällde alltså vertikalt, dvs. i led såsom producent-grossist-detaljist.8 Bruttoprissättning avsåg i allmänhet det senare ledets försäljning. Innebörden av förbudet var att inga påtryckningar fick förekomma 8 , Konkurrenslagstiftningen, andra upplagan, 1984, s. 328. Straffregler i äldre svensk konkurrenslagstiftning i avsikt att förmå en avnämare att upprätthålla en viss prisnivå. Därutöver gällde ett krav att det skulle framgå att priset fick sättas lägre, oavsett om prisangivelsen hade till syfte att få till stånd en prisbindning eller inte. Förbudet i paragrafens punkt 2 fick till följd att ett företag, som angav ett visst återförsäljningspris exempelvis i en annons, katalog eller prislista eller på en förpackning eller något annat omslag, var tvunget att göra klart att återförsäljaren fick underskrida priset. Normalt klargjordes detta om det annonserade priset angavs vara ett cirkapris. Självfallet kunde det också på olika andra sätt framgå att det angivna priset fick underskridas. Eftersom bruttoprisförbud i allt väsentligt hade samma sakliga innehåll som KBL:s motsvarande förbud är rättsfallet NJA 1976 s. 299, som gällde tillämpning av KBL, belysande även förbud.10 Postorderföretaget hade i brev till hotat med att upphöra med all grossistförsäljning om inte höll det angivna priset på en av Positiv Fritid saluförd muskelstärkare. HD fällde Posi- tiv marknadschef till ansvar för förseelse mot bruttoprisförbu- det. HD fann att den åtalade gärningen inte stod i strid med förbudet i 2 § KBL första ledet mot att betinga sig visst pris av återförsäljare. Därvid uttalade HD att uttrycket betinga sig i överensstämmelse med allmänt språkbruk innebar att företagaren i anbud, vid avtalsslut eller eljest i mellanhavandet mellan parterna uppställer som villkor, att medkontrahenten iakttar det fastställda priset. Domstolen ansåg där- emot att den åtalade gärningen stred mot andra ledet i 2 § KBL och anförde på denna punkt: Enligt det andra ledet i 2 § är det förbjudet för säljande företag att till ledning för prissättningen i senare säljled ange visst pris, med mindre därvid kommer till uttryck att priset får underskridas. Innebörden härav får, med hänsyn till lagstiftningens syfte, antagas vara att i princip inga som helst påtryckningar får före- komma i avsikt att förmå avnämaren att upprätthålla viss prisnivå. I förevarande fall har Positiv Fritids uttalanden i breven till vis- serligen formellt begränsats till att avse önskemål men genom förklar- ingen att all grossistförsäljning kan komma att upphöra har Positiv 9Rättsfallsreferaten är hämtade från , Konkurrenslagstiftningen, andra upplagan, 1984, s. 333 ff. 10Martenius, Konkurrenslagstiftningen, andra upplagan, 1984, s. 333. Straffregler i äldre svensk konkurrenslagstiftning Fritid – trots att verkningarna av åtgärden inte skulle träffa enbart – utövat obehörig påtryckning. Uppenbarligen har det varit Po- sitiv Fritid obetaget att, som följd av att en önskad enhetlig prisnivå ej kunnat etableras, lägga ned grossistförsäljningen; det obehöriga har bestått i att Positiv Fritid sammankopplat priset med hotet om ned- läggning av grossistförsäljningen, tydligen i syfte att förmå återförsäl- jarna, i detta fall i första hand , att hålla den önskvärda prisnivån. I följande underrättsdom belyses uttrycket betingar sig. Bolaget T hade sålt termoskannor och termosflaskor till ett detaljistföretag. Sedan detaljistföretaget hos T beställt ytterligare termosflaskor framhöll T i ett brev till detaljistföretaget att det vid sin försäljning hade underskridit de riktpriser som T hade angivit. T för- klarade sig inte kunna fortsätta samarbetet med detaljistföretaget, om detta inte ändrade sina priser på sådant sätt att exempelvis termoskan- nor av ett visst märke såldes endast och termosflas- korna endast billigare än vad järn- och sportaffärerna gjorde. Därmed avbröts affärsförbindelsen mellan företagen. Rådhusrätt fann att T härigenom fick anses ha betingat sig av detaljisten, som utgjorde företagare inom senare försäljningsled, att vid försäljning av angivna artiklar visst pris inte fick underskridas. Rätten fann att detta förfarande utgjorde brott mot 2 § KBL och dömde den ansvarige till dagsböter. (PKF 1962, s. 649). En svensk generalagent för en utländsk leverantör har fällts till ansvar för överträdelse av bruttoprisförbudet när han varit verksam för att upprätthålla de av leverantören angivna priserna. Det västtyska företaget . Fleischmann sålde bl.a. leksakståg på den svenska marknaden genom en fristående generalagent. Denne sy- nes endast ha varit förmedlare, och försäljningen skedde till detaljister genom ett flertal grossister. Fleischmann angav i strid mot brutto- prisförbudet fasta bruttopriser i sina kataloger. Generalagenten var verksam för att se till att dessa priser inte underskreds. En detaljist som hade gjort det avstängdes från leveranser. Sedan generalagenten hade åtalats för överträdelse av bruttoprisförbudet, invände han att han hade framfört krav på att katalogpriserna inte underskreds, endast så- som representant för Fleischmann. rådhusrätt fällde emellertid generalagenten till självständigt ansvar för överträdelse av bruttoprisförbudet. (NO dnr 95/1957, PKF 1959 s. 193). Straffregler i äldre svensk konkurrenslagstiftning gjorde en sammanställning över rättspraxis. Kommittén uttalade att bruttoprisförbudet i första hand tillämpa- des av NO och allmän domstol. –1990 meddelade allmän domstol 20 fällande domar för överträdelse av bruttopris- förbudet. I samtliga fall utdömdes dagsböter, 100 dagsböter som mest. Normalpåföljden var mellan 20 och 40 dagsböter. Frikän- nande domar hade meddelats vid sju tillfällen. Tre av de fällande domarna hade meddelats av överrätt (hovrätt).11 Ett fall gällde en direktör för ett bilbolag som dömdes till dags- böter för oaktsam överträdelse av 13 § 2 p. Åtalet gäll- de en annons i för två modeller av . Direktören bestred ansvar och gjorde gällande att det inte varit fråga om s.k. prisannonsering. Annonsen framhöll fördelarna för en familj att ha två av mindre modeller. I annonsen angavs priserna för de två modellerna och som jämförelse priset för en . Det nämndes i annonsen att priserna var hämtade ur publikationen . Huvudsyftet med annonsen var enligt direktören inte att jämföra priset på olika bilmärken utan att presentera bilarnas användningsområde. Tingsrätten fann åtalet styrkt och anförde bl.a. att även om huvudsyftet med annonsen var det som direktören uppgivit hade priset likväl utgjort en del av annonsens budskap. Annonsen skulle därför innehålla uppgift om att priset fick underskridas. Hovrätten fastställde tingsrättens dom. En ledamot i hovrätten var skiljaktig och ville ogilla åtalet. Moti- veringen för detta var i huvudsak att priset med hänsyn till annon- sens utformning enligt den skiljaktige ledamotens uppfattning inte hade angivits till ledning för prissättningen i ett senare led. (, avd. 5, dom , DB 98; PoK 1987:4, RH 1987:71) Ett annat fall utgör exempel på att bruttoprisförbudet är tillämp- ligt även vid s.k. franchising. Åtal väcktes mot en ställföreträdare för Twilfit för brott mot 13 § 1 p. och 2 p. KL. Till grund för åtalet åberopade åkla- garen en bestämmelse i ett mellan Twilfit och franchisetagare ingånget samarbetsavtal. Bestämmelsen hade rubriken mot konsument och hade följande innehåll: 11 Avsnittet bygger på en sammanställning från betänkande Konkurrens för ökad välfärd, SOU 1991: 59, Bilaga s. 96-100. Straffregler i äldre svensk konkurrenslagstiftning En förutsättning för verksamhet under Twilfitnamnet är enhetlighet i prisbilden på marknaden då annars den avsedda påverkan mot konsu- menterna inte kan komma till stånd och därmed inte den avsedda för- stärkningen av Twilfits och Bolagets kraft att konkurrera. Twilfit skall därför meddela Bolaget de priser som tillämpas av Twilfits egna buti- ker för samtliga varor som levereras till Bolaget och prismärker också dessa i huvudsak centralt. Alla avsteg som görs från de av Twilfit till- lämpade priserna skall i förväg meddelas av Bolaget. Prisnedsättning- arnas omfattning och tidpunkter för realisationer skall beslutas efter Twilfits medgivande. Både tingsrätten och hovrätten fann åtalet styrkt och dömde den tilltalade till dagsböter. Hovrätten uttalade att den återgivna bestäm- melsen stred mot båda punkterna i 13 § KL. Den tilltalade hade invänt att avtalet inte var avsett att tillämpas enligt sin ordalydelse och att någon sådan tillämpning inte heller hade skett. Hovrätten uttalade att Twilfit inte hade avstått från sitt i avtalet inskrivna inflytande över prissättningen och att bestämmelserna i avtalet måste ha inverkat återhållande på franchisetagarnas benä- genhet att göra prisnedsättningar. Att det förekommit prisavvikel- ser utan Twilfits medgivande kunde därför, enligt hovrätten, inte tolkas annat än som ett tecken på att prissättningen i stort sett fungerat i enlighet med Twilfits intentioner. Hovrätten godtog mot bakgrund härav inte den tilltalades invändning. Hovrätten hade även att ta ställning till en invändning om att punkt 2 i 13 § KL var subsidiär i förhållande till punkt 1 i bestämmelsen och att ansvar inte kunde utdömas för överträdelse av punkt 2 om det dömdes till ansvar för överträdelse av punkt 1. Hovrätten fann inte något stöd för invändningen och dömde således den till- talade för överträdelse av båda punkterna. (, avd. 7, dom , DB 135; PoK 1989:1.) Den KL angivna förutsättningen att en näringsidkare betingat sig visst pris har bedömts i ett av hovrättsfallen. Målet rörde ett till en detaljist framfört önskemål att tillämpa handelsmässigt acceptabla priser. Den tilltalade invände att ut- trycket var synonymt med rekommenderade konsumentpriser. Tingsrätten fann att prisangivelsen var alltför obestämd för att motsvara lagens uttryck visst pris och ogillade åtalet. Hovrätten fällde till ansvar för överträdelse av 13 § 1 p. I hovrättens dom antecknades att det i affärsförhållandet stått klart att uttrycket handelsmässigt acceptabla priser angav att pri- set till konsument skulle bestämmas till detaljistens inköpspris x Straffregler i äldre svensk konkurrenslagstiftning 2,5 ± 10 å . Vid prövningen av om uttrycket angav att visst pris skulle tillämpas hänvisade hovrätten till uttalanden i förarbetena till KL, varav framgick bl.a. att bruttoprisför- budet syntes avse även angivande av cirkapris om detta inte endast var avsett som en prisrekommendation (prop. 1981/82:165 s. 271 f.). Härefter prövade hovrätten även om den tolkning, som syntes förordas under förarbetena, kunde inordnas under lagtexten med hänsyn till de krav som från rättssäkerhetssynpunkt måste ställas på strafflagstiftning. Med särskilt beaktande av lagstiftningens syfte fann hovrätten det möjligt att inordna uttrycket handelsmässigt acceptabla priser under lagens uttryck visst pris. (Hovrättens över och , avd. 4, dom , DB 4233; PoK 1989:1, RH 1988:134.) Även har prövat bestämmelsen om brutto- prisförbud (beslut MD 1987:20; PoK 1987:3). Det skedde i ett ärende, som rörde frågan om cirkaprisangivelser för fotoartiklar, där NO förde talan mot den ekonomiska föreningen . Medlemmar i föreningen var, i olika organisatoriska former, företagare verk- samma i Expertkedjan, den enligt NO största och mest bety- delsefulla sammanslutningen inom detaljistledet i fotobranschen. NO åberopade sju tidningsannonser och gjorde gällande att Lin- kopia genom att underlåta att ange priser som cirkapriser föran- ledde skadlig verkan av konkurrensbegränsning enligt 2 § KL. NO yrkade att MD skulle förbjuda Linkopia vid vite att till ledning för prissättningen i detaljistledet annonsera ett visst pris som bestämts i det s.k. förtroenderådet för fotoartiklar eller lik- nande organ utan att det i annonsen framgick att priset fick sättas lägre. – NO anförde bl.a. Speciella svårigheter vid tolkningen av bestämmelsen om bruttopris- förbud uppstår i de fall där det är svårt att skilja leverantörsrollen från detaljistrollen. Linkopia-fallet är ett sådant. Linkopia är en typ av in- köpskedja med både vertikala och horisontella inslag, och bruttopris- förbudet gäller endast i vertikala förhållanden. I de påtalade annon- serna har priser angivits utan att det framgår att det är cirkapriser. NO gör i första hand gällande att förfarandet strider mot andra punkten i bruttoprisförbudet, varvid skadlig verkan av konkurrensbegränsning enligt 2 § KL skall presumeras. I andra hand gör NO gällande att Lin- kopias förfarande – även om de objektiva rekvisiten i bruttoprisförbu- det inte är uppfyllda – innebär en konkurrensbegränsning med skadlig verkan. MD lämnade NO:s talan utan bifall med följande motivering: Straffregler i äldre svensk konkurrenslagstiftning Avgörande för bedömningen av NO:s förstahandspåstående är huru- vida det kan anses att Linkopia i annonser av påtalat slag såsom leve- rantör anger priser till ledning för prissättningen i ett efterföljande säljled. Härvid är följande att beakta. Linkopia är en förening av detaljhandlare inom Expertkedjan. Enligt vad utredningen visar har föreningen till stor del karaktär av inköps- och serviceorganisation för dessa handlare och föreningens verksamhet styrs i väsentlig mån av dem. Sådana priser som ärendet gäller bestäms numera i det s.k. med- lemsrådet vars röstberättigade medlemmar utses av handlarna. Före- ningens verksamhet som leverantör till kan inte an- ses innebära att det i detta prissättningssammanhang föreligger ett le- verantörsförhållande av det slag som bruttoprisförbudet tar sikte på. Mot denna bakgrund kan de prisangivelser som här är i fråga inte anses ske till ledning för prissättningen i ett efterföljande säljled. Det av NO påtalade förfarandet kan därför inte bedömas som skadligt enligt den av NO i första hand åberopade grunden. I fråga om NO:s andra- handspåstående gör följande bedömning. Som följer av det ovan anförda måste det aktuella prissättningsförfarandet inom Linkopia i huvudsak betraktas som en horisontell prissamverkan mellan föreningens medlemmar. Denna prissamverkan är i sig en kon- kurrensbegränsning. En konkurrensbegränsning av detta slag kan in- nebära prisbindningar och prisstelhet som får skadlig verkan enligt konkurrenslagen. Även cirkaprisangivelser kan i detta sammanhang med hänsyn till omständigheterna i det enskilda fallet medföra skadlig verkan. I förevarande fall avser emellertid NO:s talan inte Linkopia- gruppens prissamarbete som sådant. Vad NO yrkar är att Linkopia skall åläggas beteckna vissa priser såsom cirkapriser, och NO påtalar några fall där så inte skett. Bedömningen huruvida skadlig verkan av konkurrensbegränsning föreligger är beroende av marknadssituatio- nen.