sou · GSB386d2 · 2005-01-01 00:00:00 — Det är naturligtvis särskilt angeläget att bekämpa de allvarligaste formerna av kriminalitet som förekommer inom detta område. Från alkoholpolitisk synpunkt inger emellertid även en ökad utbredning av den mindre grova alkoholbrottsligheten allvarliga farhågor. Kontroll av införsel och vidareförsäljning Målgrupperna för den olovliga försäljningen av alkoholdrycker är ofta just de personer som en stor del av alkoholpolitiken går ut på att skydda, nämligen ungdomen och storkonsumenterna, som genom den illegala handeln får ökad tillgång till alkohol. Det straffvärda i smuggling av alkohol ligger dels i att staten undandras skatt, dels i kringgåendet av de restriktiva regler för alkohol som har till syfte att värna folkhälsan. Detsamma är förhållandet vid brott mot alkohollagen. Den skillnad som föreligger mellan straff- skalorna för grov smuggling och grov olovlig tillverkning av alkohol eller grov olovlig försäljning av alkohol kan därför enligt vår mening ifrågasättas. Det är också så att den alkohol som är föremål för smuggling vid införseln till i nästa led är den alkohol som är föremål för olovlig försäljning. Vilket brott ett åtal kommer att avse beror i huvudsak på om brottet uppdagas redan vid införseln eller först när avsättning sker inom landet. Brottet olovligt innehav av alkoholdrycker, som innebär att någon innehar alkoholdrycker i uppenbart syfte att olovligen sälja dem, har en straffskala om böter eller fängelse i högst medan brottet olovlig försäljning av alkoholdrycker har en straffskala om böter eller fängelse i högst . Med hänsyn till den ökade illegala alkoholhantering då förvaringen/innehavet av alkoholdryckerna ofta är en nödvändig förutsättning för brottet olovlig försäljning kan man enligt vår uppfattning överväga om inte straffskalan för innehavet bör vara densamma som för olovlig försäljning. Vilka resurser polisen haft möjlighet att lägga ned på att dokumentera att försäljning skett och i vilket skede eventuell husrannsakan skett avgör ofta vilket brott ett åtal kommer att avse. Av ovan angivna skäl är det, enligt vår mening, klart motiverat att höja straffskalorna för de grova brotten liksom för olovligt innehav av alkoholdrycker. Höjningen svarar mot syftet att se med större allvar på förekomsten av illegal handel med alkoholdrycker. Det straffbelagda innehavet av alkoholdrycker är en nödvändig förutsättning för brottet olovlig försäljning och visar på en pågående eller förberedd illegal verksamhet varför straffskalan bör överensstämma med den för normalgraden av olovlig försäljning. Slutsatsen blir då att straffskalorna för grov smuggling och de grova brotten enligt alkohollagen bör korrespondera och straff- skalorna för de grova brotten enligt alkohollagen bör därför, enligt vår mening, höjas till fängelse i lägst och högst . Vidare bör straffskalan för olovligt innehav av alkoholdrycker höjas till böter eller fängelse i högst . Kontroll av införsel och vidareförsäljning 12.4Åtgärder för att öka polisens möjligheter att ingripa mot den illegala handeln med alkohol Utredningens förslag: Ett förbud att förvara alkohol i butiker införs och kriminaliseras som olovlig dryckeshantering. För- varingsförbudet för alkohol på restauranger i 6 kap. 9 § alkohol- lagen kriminaliseras under samma brottsrubricering. Kravet på att innehavet i 10 kap. 5 § alkohollagen skall vara i uppenbart syfte att olovligen sälja alkoholdryckerna tas bort. En möjlighet att förverka egendom som använts som hjälp- medel vid brott enligt alkohollagen införs. En av grundpelarna i den svenska alkoholpolitiken är skyddet för ungdomen. Risken för alkoholskador är särskilt stor innan kroppen har färdigutvecklats och de ungdomar som tidigt börjar med alkohol löper större risk att överkonsumera alkohol och utveckla olika former av alkoholproblem än de som skjuter upp sin alkoholdebut. Detta är anledningen till att vi har åldersgränser för detaljhandel med och servering av alkoholdrycker och det är därför vi strävar efter en, så långt möjligt, alkoholfri uppväxttid. Det har visat sig att en stor del av försäljningen av insmugglad alkohol riktar sig till ungdomar. Detta framgår av vad som redovisas i kapitel 5 och också av uppgifter som poliser som arbetar med att utreda brott mot alkohollagen lämnat till utredningen i olika sam- manhang. Undersökningar har visat att ungdomar dricker in- smugglad alkohol för att den är lätt att få tag på; några ålders- gränser tillämpas inte vid försäljningen och den är förhållandevis billig. Av vad som ovan redovisats ökar förekomsten av insmugglad alkohol vilket innebär ökad tillgänglighet och distributionen riktar sig ofta till ungdomar. 12.4.2Problem vid bekämpningen av den illegala handeln med alkohol I Alkoholinspektionens rapport 2001:1, Smuggling hembränning och olaglig försäljning, redogörs för några kända försäljnings- kanaler för alkohol som förts in i under förespegling att Kontroll av införsel och vidareförsäljning den är för personligt bruk. De anges vara speciellt utmärkande för och de uppgifter som återges i rapporten hade inhämtats från i detta län. De försäljningskanaler som anges är gatuhandel, försäljning på svartklubbar och i föreningslokaler samt försäljning i närbutiker. Vidare anges att det, framförallt i , förekommer illegal försäljning av i första hand spritdrycker i mindre livsmedelsbutiker varvid butiksinnehavarna endast förvarar mycket små kvantiteter sprit inne i butiken. Detta innebär att det kan vara svårt att hävda att innehavet av flaskorna är av den karaktären att det är i uppenbart syfte att olovligen sälja dem, vilket krävs för att förvaringen skall anses som brott mot alkohollagen. Större mängder spritdrycker förvaras i stället till exempel i bilar parkerade i närheten av butikerna. För att åtal skall kunna väckas krävs då att faktisk försäljning kan konstateras och för att kunna konstatera sådan krävs stora spaningsresurser från polisens sida. Den som innehar alkoholdrycker i uppenbart syfte att olovligen sälja dem döms för olovligt innehav av alkoholdrycker till böter eller fängelse i högst . Även förberedelse till olovlig för- säljning av alkohol är straffbar. En förutsättning för att någon skall dömas för olovligt innehav av alkoholdrycker är i praktiken bevisning om att i vart fall någon del av alkoholen har sålts. När polisen gör tillslag mot t.ex. en butik, utan att ha dokumenterat att någon köpt alkohol i butiken, kan butiksinne- havarens uppgift om att den alkohol som finns i butiken inte är avsedd för försäljning inte motbevisas. Brottet olovligt innehav av alkoholdrycker anses då inte kunna styrkas och polisen är därmed också förhindrad att ta den alkohol som finns i butiken i beslag. Poliser, som arbetar med att bekämpa den olovliga försäljningen av alkoholdrycker, har till utredningen framfört att ett införande av förvaringsförbud för alkohol i butiker skulle underlätta möjlig- heterna att komma åt den illegala handeln med alkohol, i vart fall på så sätt att det skulle underlätta möjligheterna att förverka den alkohol som påträffas. Det kan vidare ifrågasättas om det bör uppställas ett krav på att innehavet skall vara i uppenbart syfte att olovligen sälja alkoholdryckerna. Vid samtal med poliser som arbetar med brott mot alkohollagen, främst i form av olovlig försäljning av alkoholdrycker, i har de uppgett att en stor del av försäljningen, främst till ungdomar, sker genom ambulerande försäljare. Det går då till så att köparen ringer ett mobiltelefonnummer, som är allmänt känt exempelvis på Kontroll av införsel och vidareförsäljning en skola, och beställer alkoholdrycker som sedan levereras till ett bestämt ställe, ofta välkända samlingsställen i . Det finns således personer som kör runt i bilar i och har med sig olika typer av alkoholdrycker som de, efter telefonsamtal, levererar till överenskomna platser. Även från andra delar av har liknande handel rapporterats. Polisen har påpekat att det saknas möjlighet att enligt alkohollagen förverka bilen och mobiltelefonen och således även att ta dem i beslag, trots att de utgör mycket viktiga hjälpmedel vid den här formen av försäljning. De har då anfört att om det fanns en möjlighet att ta även bilen och telefonen i beslag, utöver alkoholdryckerna, skulle det i vart fall försvåra för säljarna att fortsätta sin verksamhet. En möjlighet att förverka föremål som använts som hjälpmedel vid brott enligt alkohollagen skulle ge polisen möjlighet att ta t.ex. de bilar och mobiltelefoner och annan utrustning som används vid olovlig försäljning av alkoholdrycker i beslag och därigenom hindra eller försvåra fortsatt illegal handel med alkohol. Enligt nu gällande regler finns det när det gäller restauranger ett förbud att förvara alkoholdrycker i restauranglokaler. Enligt 6 kap. 9 § alkohollagen får alkoholdrycker som inte får serveras på serve- ringsställe där serveringstillstånd gäller eller på serveringsställe där alkoholdrycker inte får förvaras eller i en lokal som yrkesmässigt upplåts för anordnande av sådana sammankomster i slutna sällskap vid vilka mat eller dryck tillhandahålls av innehavaren eller genom dennes försorg och där servering av alkoholdrycker inte är tillåten inte heller förvaras i en sådan lokal eller tillhörande utrymmen i annat fall än när det är uppenbart att drycken inte är avsedd att drickas på stället. Förbudet gäller dock inte i fråga om öl. Be- stämmelsen har funnits och har angetts utgöra en förutsättning för att man på ett tillfredsställande sätt skall kunna reglera och kontrollera serveringen av olika drycker. Den har också ansetts vara en nödvändig följd av själva tillståndssystemet, vilket skulle bli meningslöst om gästerna kunde ta med sig egna alko- holdrycker till en restaurang som saknar eller har begränsat serve- ringstillstånd. Före alkohollagens införande, , var förbudet mot förvaring av alkoholdrycker i lokaler med serveringstillstånd Kontroll av införsel och vidareförsäljning straffbelagt som olovlig dryckeshantering. Efter detta datum är sanktionerna för dem som inte följer bestämmelsen desamma som då de inte följer bestämmelserna om serveringstillstånd. Detta innebär således att en överträdelse av förvaringsförbudet kan leda till återkallelse av serveringstillståndet eller varning. Anledningen till den avkriminalisering av förvaringsförbudet på restauranger som skedde vid alkohollagens införande framgår inte av förarbetena till lagen. Mot bakgrund av vad som ovan framkommit i kapitel 5 om den ökade olovliga försäljningen av alkoholdrycker och då, som redovisats ovan en viktig försäljningskanal är bl.a. närbutiker bör man, enligt vår mening, överväga att införa ett förvaringsförbud avseende alkoholdrycker i butiker. Ett kriminaliserat förbud mot förvaring av alkohol i butiker skulle underlätta för polisen att ta illegal alkohol i beslag utan alltför stor spaningsinsats. Man kan vidare, enligt vår mening, ifrågasätta den avkriminalisering av för- varingsförbudet på restauranger som skedde vid införandet av alkohollagen. Det finns skäl att överväga att på nytt kriminalisera förvaringsförbudet på restauranger för att underlätta för polisen att ta även sådan illegal alkohol i beslag utan alltför omfattande spaning. Eftersom det normalt inte finns någon anledning att förvara alkohol för privat bruk i en butik kan förslaget till kriminalisering av förvaring i butik i sig inte anses särskilt ingripande. En förutsättning för ett förbud är dock att det ges en möjlighet för att i det normala vardagslivet förvara alkohol i mindre mängd t.ex. på arbetsplatsen. En fråga som man måste ta ställning till är hur avgränsningen skall ske av de lokaler i vilka förvaring skall vara förbjuden. Det är, enligt vår mening, inte möjligt att ha ett allmänt förvaringsförbud för alkohol utan det måste vara knutet till ett specifikt utrymme, en lokal som kan preciseras. Avsikten är inte att förbudet skall träffa bostäder eller offentliga lokaler som idrottsanläggningar. Ett av syftena med att införa ett förvaringsförbud är att göra det möjligt att ta den alkohol som förvaras i butiken i beslag och där- Kontroll av införsel och vidareförsäljning efter förklara den förverkad. För att det skall vara möjligt att förverka den alkohol som tas i beslag krävs att det är ett brott att bryta mot förbudet, dvs. Det finns flera olika möjligheter att avgränsa de lokaler i vilka ett förvaringsförbud skulle gälla. Ett alternativ är att, på samma sätt som när det gäller rätten att sälja folköl, knyta ett sådant förbud till livsmedelslagens och livsmedelsförordningens bestämmelser om godkännande av livsmedelslokal. Där finns reglerat att livsmedels- lokal, dvs. lokal som är avsedd att huvudsakligen användas för stadigvarande hantering av livsmedel, inte får tas i bruk förrän de godkänts för sitt ändamål av kommunen. Enligt föreskrifter och allmänna råd om livsmedelslokaler (SLVFS 1996:6) finns ett förbud mot att i livsmedelslokal förvara livsmedel som inte är avsett att användas i den i lokalen bedrivna verksamheten liksom utrustning, material, föremål eller annan vara som är ovidkommande för den i lokalen bedrivna verksamheten, jfr. En möjlighet skulle då vara att föreskriva att alkoholdrycker, utom folköl, inte får förvaras i sådan livsmedelslokal i annat fall än när det är uppenbart att drycken inte är avsedd att säljas i lokalen. Ett annat alternativ är att knyta ett förbud till begreppet butikslokal. I lagen (1998:150) om allmän kameraövervakning an- vänds uttrycket butikslokal och i 12 § 2 st. samma lag finns en definition av begreppet som anger att Med butikslokal avses en lokal, där konsumenter kan köpa varor eller tjänster eller hyra varor, dock inte restauranger och andra näringsställen. Vad som sägs om butikslokal gäller även i fråga om sådan bankverksamhet genom ombud eller postverksamhet som bedrivs i en butikslokal. I förarbetena till lagen om allmän kameraövervakning anfördes i prop. 1997/98:64 om vad som utgör butikslokal bl.a. följande. Begreppet butikslokal saknar en enhetlig definition. Butiks- begreppet bör tolkas så att därmed förstås en lokal där det bedrivs försäljning av varor eller tjänster eller uthyrning av varor till kon- sumenter. I begreppet innefattas då det som, i dagligt tal, kallas affärer liksom varuhus, stormarknader och försäljningstält. I defini- tionen ingår vidare lokaler där verksamheten består i att tillhanda- hålla tjänster t.ex. resebyråer, skomakare och frisörer, liksom verksamheter som kombinerar försäljning av varor och tjänster, t.ex. optiker och lokaler för uthyrning, t.ex. av videofilmer. Om det t.ex. i ett köpcentrum ryms flera butiker med gångstråk mellan affärerna, utgör gångstråken inte del av butikslokalen. I ett varuhus utan avgränsade affärslokaler får hela varuhuset anses utgöra Kontroll av införsel och vidareförsäljning butikslokal, i den mån inte särskilt utrymme avskilts för annat ändamål. Utanför butiksbegreppet faller restauranger och andra näringsställen, t.ex. pubar och caféer. När det gäller bensinstationer bör den lokal där det uppbärs betalning för inköpt bensin och där det bedrivs försäljning av biltillbehör och andra varor anses som butikslokal i lagens mening. Ett förbud skulle då innebära att alkoholdrycker inte får förvaras i butikslokal i annat fall än när det är uppenbart att drycken inte är avsedd att säljas i lokalen. Förvaringsförbudet på restauranger gäller alkoholdrycker men inte öl. Ett förvaringsförbud i butik bör gälla de alkoholdrycker som inte får säljas i den aktuella butiken vilket innebär att förbudet inte gäller för öl i de butiker som har rätt att sälja öl. Mot bakgrund av den beskrivning som lämnats ovan av hur den illegala alkoholhanteringen bedrivs och de svårigheter som rappor- terats när det gäller polisens arbete med att stävja den olovliga försäljningen av alkohol finner vi att det finns skäl att starkt överväga en kriminalisering både av förvaring av alkoholdrycker i butiker och på restauranger när förvaringsförbud enligt alkohol- lagen föreligger. En sådan straffrättslig skärpning skulle underlätta polisens bekämpning av den illegala handeln med alkohol. Skäl föreligger således, enligt vår mening, för att införa ett förbud mot förvaring av alkoholdrycker i butiker och på restauranger. För att bestämmelsen om förvaringsförbud för alkohol i butiker skall få avsedd effekt bör den avse alla butikslokaler. Det är därför, enligt vår uppfattning, lämpligt att använda samma definition av be- greppet butikslokal som anges i lagen om kameraövervakning. Ett förbud mot förvaring av alkohol i butikslokaler bör införas i alkohollagens tredje kapitel om allmänna bestämmelser för för- säljning och straffbeläggas som olovlig dryckeshantering, med en straffskala om böter eller fängelse . Även förbudet mot förvaring av alkohol på restauranger i 6 kap. 9 § alkohollagen bör kriminaliseras som olovlig dryckeshantering. Kravet i 10 kap 5 § alkohollagen på att innehav skall vara i uppenbart syfte Enligt 10 kap. 5 § alkohollagen döms den som innehar alkohol- drycker i uppenbart syfte att olovligen sälja dem för olovligt inne- hav av alkoholdrycker. Kriminaliseringen av innehavet av alkohol- Kontroll av införsel och vidareförsäljning Av förarbetena (prop. 1961:135) framgår att kontrollstyrelsen hade föreslagit införandet av en bestämmelse som gav möjlighet till beslag och förverkande utan att någon kunde fällas till ansvar för brott. Departementschefen anförde då bl.a. följande (s. 21 ff). Kontrollstyrelsens förslag har till huvudsakligt syfte att ytter- ligare förbättra möjligheterna att bekämpa langningen och försvåra ungdomarnas åtkomst av sprit. Förslaget går ut på att öka möjlig- heterna att beslagta rusdrycker och förklara dem förverkade. För det fall att rusdrycker anträffas under omständigheter som gör det uppenbart att olovlig försäljning är avsedd bör en förutsättning för beslag och förverkande vara att innehavet som sådant straff- belägges. Enligt vår mening kan kravet på att innehavet av alkoholdrycker skall vara i uppenbart syfte att olovligen sälja dem ifrågasättas då all försäljning till konsumenter, utom genom detaljhandelsbolaget och då serveringstillstånd föreligger, är otillåten. Vad som framkommit ovan om olika försäljningsställen där olovlig försäljning av alko- holdrycker förekommer kan också antas vara en annan verklighet än den som låg bakom lagstiftningen . Det framstår numera som en onödigt konstlad och försiktig förstärkning av beviskravet att det skall vara uppenbart att avsikten är att sälja alkohol- dryckerna. Innehavet av alkoholdrycker i syfte att sälja dem bör därför enligt vår mening vara otillåtet utan att sådant syfte är uppenbart. Vi anser därför att den förstärkning av beviskravet på innehavets syfte som uppenbart innebär bör kunna tas bort. Vad som skall bevisas för att någon skall dömas i enlighet med stadgandet blir då att innehavet av alkoholdrycker varit i syfte att olovligen sälja dem, dvs. att försäljningsavsikt förelegat. Med hän- syn till den korta tid som utredningen haft till sitt förfogande och då denna fråga aktualiserats i slutskedet inför detta delbetänkandet har dock inte någon närmare analys av grunden för uppenbarhets- rekvisitet, och alla följder av vårt förslag, kunnat ske inom ramen för utredningen. I lagen (1977:293) om handel med drycker, som föregick alkohol- lagen, fanns en bestämmelse i 79 § som angav att föremål som hade använts som hjälpmedel vid brott enligt 72 eller 74 § (olovlig Kontroll av införsel och vidareförsäljning försäljning av alkoholdrycker eller olovligt anskaffande av alko- holdrycker) eller dess värde fick förklaras förverkat om det var påkallat till förebyggande av brott eller av annan grund särskilda skäl förelåg. I förarbetena till den nämnda lagen (Ds S 1977:1 s. 234 och prop. 1976/77:108 s. 93) finns ingen redogörelse för de överväganden som föranledde införandet av bestämmelsen. Det angavs endast att den föreslagna bestämmelsen saknade motsvarig- het i tidigare gällande rätt. Motivet till förslaget var att för att, i första hand, förebygga fortsatt brottslighet borde förverkande även kunna ske av hjälpmedel som kommit till användning vid olovlig försäljning av alkoholdrycker eller olovligt anskaffande av alkohol- drycker samt att förverkande av hjälpmedel även skulle kunna ske om annat särskilt skäl förelåg. Vid införandet av alkohollagen, som ersatte både lagen om handel med drycker och lagen om tillverkning av drycker, angavs i prop. 1994/95:89 i specialmotiveringen att den föreslagna alko- hollagens bestämmelser om förverkande i huvudsak motsvarade de bestämmelser som fanns i de båda andra lagarna efter vissa redak- ändringar. Någon förklaring till varför den möjlighet att förverka föremål som använts som hjälpmedel vid brott som fanns i lagen om handel med drycker inte togs med i alkohollagen gavs inte. Enligt finns möjlighet att förverka egendom som använts som hjälpmedel vid brott och även i lagen om straff för smuggling finns motsvarande regler. I förarbetena till lagen om straff för smuggling (prop. 1999/2000:124 s. 154–155) angavs beträffande bestämmelsen om förverkande av egendom som använts som hjälpmedel vid brott följande. Med hjälpmedel avses i princip detsamma som i 36 kap. 2 § . Förverkande kan komma att avse bl.a. transport- redskap, såsom bilar, båtar, släpkärror m.m. och yttre höljen för varor t.ex. containrar och resväskor. Det krävs inte att använd- ningen av hjälpmedlet varit en förutsättning för att brottet skulle kunna komma till stånd och det behöver inte heller vara så att föremålet är särskilt konstruerat eller annars särskilt lämpat för att användas just för brott. Särskilt avseende bör fästas vid egen- domens mer eller mindre utpräglade egenskap av hjälpmedel, omständigheterna kring brottet och egendomens betydelse i sam- manhanget. Att hjälpmedlet även tidigare använts vid likartad brottslighet torde redan i sig vara en sådan omständighet som starkt talar för att ett förverkande är påkallat för att förebygga Kontroll av införsel och vidareförsäljning Särskilda skäl tar närmast sikte på förverkandeinstitutets allmänpreventiva betydelse. Det blir tillämpligt främst när det gäller sådan egendom som inte i sig utgör något typiskt hjälpmedel utan som normalt används i helt legala sammanhang. Denna grund kan bli aktuell vid grova brott, särskilt när det gäller organiserad införselbrottslighet eller annars omfattande brottslighet av allvar- ligare slag. Återfall kan också tillmätas betydelse. Värdeförverkande bör tillgripas endast när egendomen inte längre finns i behåll eller något annat särskilt skäl talar för det. Sådana skäl kan vara att hjälpmedlet utgör ordinär egendom som har ett så högt eko- nomiskt värde att ett förverkande skäligen bör avse endast en del därav. Mot bakgrund av vad som framkommit ovan, i kapitel 5, om den ökade olovliga försäljningen av alkoholdrycker och då, som redovisats tidigare, en viktig försäljningskanal när det gäller försälj- ning till ungdomar är den ambulerande verksamhet som innebär att försäljning sker efter beställning per telefon finns det enligt vår mening starka skäl för att åter införa en möjlighet att förverka de hjälpmedel som ofta är en förutsättning för verksamheten. En sådan möjlighet till förverkande skulle ge polisen möjlighet att ta t.ex. de bilar och mobiltelefoner och annan utrustning som används vid olovlig försäljning av alkoholdrycker i beslag. Härigenom skulle man hindra, eller i vart fall försvåra, den omedelbara fortsatta illegala handeln med alkohol. En möjlighet att förverka egendom som använts som hjälpmedel vid brott bör, enligt vår mening, utformas på samma sätt som i och lagen om straff för smuggling. Bestämmelsen bör lämpligen införas som en ny paragraf i kapitel 11. En ändring bör också göras i 11 kap. 3 § som genom våra förslag endast skall avse förverkande enligt 1 och 2 §§. 13Begränsningar av tillgängligheten till alkoholdrycker