sou · GSB348 · 2005-01-01 00:00:00 — 10 Med sui generis-grupper avser Kymlicka och grupper som avviker från majoritetssamhället etniskt och kulturellt, utan att för den skull i traditionell mening vara invandrade, till exempel romer, eller ryssar i länder i f.d. . Till denna kategori hänförs även afro-amerikaner (2000:23-24). Kapitel 6 Minoritetspolitik och skapandet av kollektiva kategorier 185 ordning är ett exempel på en mångfald av perspektiv och följaktligen tillerkänns deras krav samma normativa status som andra intellektuella perspektiv som ifrågasätter den dominerande ordningen, exempelvis religiösa fundamentalister och radikala miljöaktivister. Det är naturligtvis nödvändigt att göra åtskillnad mellan grupper i politisk praktik, som en naturlig följd av att olika gruppers rättvisekrav härrör från vitt skilda erfarenheter och skild historia, liksom att det råder stor skillnad i olika gruppers nuvarande situation. Dessa distinktioner bör dock vara sammanlänkade med de politiska lösningar som föreslås och inte vara del av den process i vilken särbehandling och särskilda rättigheter normativt rättfärdigas. En än viktigare kritisk punkt, som till stora delar följer min tidigare analys av politikens konstituerande karaktär, är att dessa teorier vilar på tvivelaktiga utgångspunkter. Att privilegiera kultur innebär att en huvudberättelse, den kulturella, urskiljs som mer betydelsefull än andra för individers identitetsformering. Vidare förutsätter dessa teo- rier att kulturer är tydligt avgränsbara helheter som överensstämmer med vissa givna befolkningsgrupper och att en icke-kontroversiell beskrivning av en kultur är möjlig (Benhabib 2002:4–16). Utifrån mitt perspektiv visar dessa teorier bara halva sidan av den problematik som frågan om minoritetsrättigheter väcker, genom att ignorera och ute- lämna politikens konstituerande karaktär och ta grupper eller kulturer för givna. Så fort kultur och gruppspecifika åtgärder i allmänhet sätts i centrum, så förutsätter det en definition av gruppen och dess kultur. Även om det inte är så svårt att definiera en samhällelig kultur i abstrakt teoretiska termer, är det något helt annat att försöka avgöra och bestämma vad som är den autentiska, eller sanna kulturen för en specifik minoritetsgrupp – den kontext som möjliggör val, för att använda Kymlickas terminologi – utan att luta sig mot tidigare defini- tioner och dominerande samhälleliga föreställningar. Minoritetspolitik tenderar därför att återskapa redan erkända och diskursivt väletable- rade föreställningar om kulturer och identiteter. Utan ett historiskt perspektiv implicerar dessutom denna betoning av kulturella gemenskaper att redan existerande och erkända (autentiska) identiteter eller kulturer är legitima och därför kan tas för givna i en specifik historisk-politisk kontext. Utifrån kan det förstås som att det rådande moraliska ramverket betraktas både som en förutsättning för identitetsformering och det som bäst förklarar vilka vi är, det vill säga att identiteten är en produkt av den kultur vi lever i. Det medför att existerande identiteters betydelse för utvecklingen av nya identiteter och möjligheten att utmana de rådande inte Och därmed utesluts frågan om dessa olika identiteter är en följd av ett samhälles maktrelationer, eller inte. Kulturella rättigheter blir också problematiska så snart vi tar skill- nader och mångfald på alltför stor allvar, särskilt inom grupper. Detta problem diskuteras av (2002:17), när hon hävdar att de som försvarar minoritetsrättigheter tenderar att behandla kulturella grupper som monolitiska block, att ägna mer uppmärk- samhet åt skillnader mellan olika kulturella grupper än åt skillnaderna inom respektive grupp [...]. Låt oss anta att en kultur backar upp och underlättar mäns kontroll över kvinnor på olika sätt [...] [och] att det råder klara skillnader i makt mellan könen i så måtto att de mäktigare manliga medlemmarna gene- rellt är de som kan bestämma och uttrycka gruppens uppfattningar, seder och intressen. Under sådana omständigheter är grupprättigheter potentiellt och i många fall reellt antifeministiska. De begränsar avsevärt förutsättningarna för kulturens kvinnor och flickor att leva ett människovärdigt liv i samma grad som männen, och att leva ett lika fritt liv som de.11 I sin diskussion om kulturella rättigheter som syftar till att kontrollera kvinnors sexualitet och reproduktiva funktioner, är naturligtvis hete- rogenitet inom grupper Okins huvudpoäng. Kultur som grund för sär- rättigheter sätter på ett uppenbart sätt rättvisa mellan grupper i cent- rum, särskilt relationen mellan staten och olika grupper/kulturer. Där- med har relationen mellan gruppen som kollektiv och gruppmedlem- marna utelämnats, vilket gjort enskilda medlemmar – ofta kvinnor och barn – sårbara för allvarliga orättvisor inom gruppen (Shachar 2001:3). Trots min korta kritik är kultur och identitet naturligtvis centrala beståndsdelar i en debatt om minoritetsrättigheter. Kultur kan vara och är ofta i praktiken den huvudsakliga anledningen till att det råder ojämlikhet i liberala demokratier. Vad som däremot bör överges är föreställningen att kultur i sig kan legitimera särskilda rättigheter och fungera som skiljedomare mellan legitima och illegitima rättighets- krav. Min poäng här liknar (1997:189) när han hävdar att vi inte skall föra debatten om särskilda grupprättigheter genom att skilja olika grupper från varandra, tvärtom. Målet måste vara att finna en gemensam måttstock utifrån vilken skilda gruppers krav kan dis- kuteras och värderas. Kultur är inte en sådan måttstock och kan endast 11 Okin har fått kritik för att vara alltför individualistisk, etnocentrisk och paternalis- tisk – kort sagt, att hon reproducerar en liberaldemokratisk, patriarkal, vit mans bild av den andre (se t.ex. al-Hibri 2002). Kapitel 6 Minoritetspolitik och skapandet av kollektiva kategorier 187 legitimera särskilda rättigheter om det stöds och kompletteras av nor- mativa argument, som ett ideal om jämlikhet. Parekhs (2000:79) avvisande av kulturessentialism tydliggör min huvudkritik mot teorier som legitimerar avvikelser från ett lika- behandlingsideal genom att hänvisa till kultur och kulturella skillna- der: Once a culture is viewed as an integrated and self-contained whole, its devel- opment can only be explained by reifying it and endowing it with a collective spirit possessing the power of independent and autotelic agency. Such a view in turn makes culture an autonomous area of life, and overlooks its embeddedness in the wider economic and political structure. And once we see cultures as more or less closed worlds, we get caught up in the interminable and irresoluble debate of how to judge them. Our standards do not apply to them, theirs might be difficult to discover or accept, and common standards are either impossible in such a fragmented world or beyond our ethnocentric grasp. Även om Parekh har rätt i sin analys, så missar han genom att ute- lämna relationen mellan teori och praktik ändå det mest centrala, nämligen att han till en stor del beskriver hur gruppspecifika rättigheter som politisk praktik i allmänhet fungerar. Detta får också allvarliga implikationer, då försummandet av politikens konstitue- rande karaktär går stick i stäv med de intentioner han och andra före- språkare för kulturella rättigheter har i termer av att tillförsäkra indivi- der självrespekt och fördjupa den demokratiska jämlikheten.12 Skall vi ta politisk praktik och politikens konstituerande karaktär på allvar i minoritetsfrågor implicerar det därför att det är den faktiska process i vilken erkännande genom särskilda rättigheter och sär- behandling sker, som måste stå i fokus för analysen. 12 Jag vill inte gå så långt som Okin (2002) och (2001:viii–ix, 137–140), när de beskriver särskilda grupprättigheter som ett sätt att legitimera det mest brutala för- tryck i kulturens namn. De missar nämligen något mycket viktigt i sin kritik: i den teoretiska debatten är det väldigt få försvarare av grupprättigheter som kan hävdas befinna sig utanför ett vidare liberalt förhållningssätt. Flertalet är precis lika benägna som Okin och att hålla fast vid sådana ideal som att alla individers intressen har lika värde och att alla individer skall ha lika rättigheter och friheter – kort sagt, att alla individer skall behandlas med lika omtanke och respekt. Hierarki, heterogenitet och historicitet Den mest intressanta teoretiska ansatsen i den mångkulturella debatten står, i mitt tycke, att finna i teorier där minoritetsrättigheter betraktas som ett sätt att hantera institutionella hinder för självutveckling och självbestämmande (se t.ex. 1990, 2000). Med detta perspektiv är krav på särskilda grupprättigheter explicita rättvisekrav, där demo- kratisk inklusion och lika möjligheter utgör normativt fundament. Två antaganden ligger till grund för detta synsätt: För det första uppfattas gruppskillnader som relationella, det vill säga sociala grupper kan inte definieras utifrån en given essens. Skillnader skapas istället genom interaktion mellan människor och dessa skillnader tolkas ofta i termer av kultur, kön, etnicitet och ras, men också som skillnader i kapacitet, förmåga och särskilda behov. För det andra är det här ett strukturellt perspektiv, där institutionella hinder definieras som strukturellt för- tryck och dominans, det vill säga fokus utgörs av hur ett samhälles maktrelationer ser ut. Fem olika former av förtryck urskiljs av (1990:48–63) – exploatering, marginalisering, maktlöshet, kulturell dominans och våld – och dessa institutionella hinder positionerar people unequally in processes of power, resource allocation, or discursive hegemony. Claims of made from specific social group positions expose the consequences of such relations of power or opportunity (2000:86–87).13 Det som sätter grupper och särskilda grupprättigheter i fokus är förtryckets systematiska karaktär, som människors skilda ställning i den sociala strukturen och deras olika erfarenheter och förståelse av rådande maktrelationer inte betraktas som politiska frågor. De idéer och föreställningar som dominerar i samhället för- klarar istället den rådande politiska ordningen i termer av neutralitet, nödvändighet och opartiskhet. De grupper som är privilegierade är också de som dominerar i formuleringen och tolkningen av olika 13 De första tre kategorierna av förtryck är konkreta och en följd av den sociala arbetsdelningen. Grupptillhörighet kan därför inte sägas vara förutsättning för för- tryck, snarare är det så att grupper konstitueras som en följd av det ekonomiska och materiella skeendet. Förtryck i termer av kulturell dominans förutsätter däremot grupptillhörighet som härrör från konstitueringen av kollektiva identiteter. Medlem- mar av en grupp upplever hur samhällets dominerande idéer och föreställningar osyn- liggör deras egna erfarenheter och perspektiv, som den egna gruppen ste- reotypiseras och gruppmedlemmarna utpekas som de andra (1990:58–59). Grupprelaterat våld kan förstås som en konsekvens av att kulturell dominans struktu- rerar ett samhälles sociala relationer på ett visst sätt, där vissa gruppers erfarenheter upphöjs till universella normer. Således förutsätter våld att det råder ojämlikhet mel- lan vilka erfarenheter som privilegieras i ett samhälle. Kapitel 6 Minoritetspolitik och skapandet av kollektiva kategorier 189 sociala idéer och föreställningar.14 De representerar det normala – den allmänna viljan och intresset – medan individer som utsätts för exem- pelvis kulturell dominans ständigt påminns om sin annorlundahet och sin gruppidentitet (1990:65–74, 2000:97–98). En föreställning om kulturell och politisk homogenitet präglar, enligt (1995:35), fortfarande samtida demokratier, där det språk som används för att värdera olika krav på erkännande fortsätter att under- trycka kulturella skillnader och påtvinga minoriteter och marginalise- rade grupper den dominerande kulturen. Särskilda grupprättigheter och erkännande av specifika grupper eller kulturer har med detta synsätt inget värde i sig, utan är av betyd- else för att skapa lika möjligheter att delta och inkluderas i den offentliga sfären. En strukturellt definierad social grupp är, för att tala med (2000:97) a collection of persons who are similarly positioned in interactive and institu- tional relations that condition their opportunities and life . This con- ditioning occurs because of the way that actions and interactions conditioning that position in one situation reinforce the rules and resources available for other actions and interactions involving people in the structural positions. Om det existerar ojämlikheter i ett samhälle i form av diskriminering och politisk marginalisering, är särbehandling och särskilda rättigheter legitima för att åstadkomma demokratisk jämlikhet, det vill säga att allas intressen beaktas med lika respekt och omtanke.15 Denna 14Ett exempel på en fråga som i ett historiskt perspektiv varit svår att politisera är etnisk diskriminering, då problemet formulerats utifrån det dominerande samhällets perspektiv (se t.ex. 2000; 1995, 1997). En annan sådan fråga är mäns våld mot kvinnor, där problemet i den offentliga debatten i i huvudsak for- mulerats utifrån ett manligt perspektiv. Det har inneburit att kvinnors erfarenheter osynliggjorts och marginaliserats, medan mäns erfarenheter har privilegierats (Wendt 2002:190–205). 15Youngs synsätt förefaller vid första anblicken inte vara alltför långt från en liberal teoretiker som (2001). Både liberala egalitärer och förespråkare för en skill- nadens politik betonar oundvikligen empiriska förhållanden, det vill säga de måste besvara frågan om någon av samhällets medlemmar faktiskt behandlas ojämlikt. Det finns dock två stora skillnader mellan dessa normativa teorier: För det första så tillåter inte det individualistiska ramverk inom vilket liberala egalitärer rör sig, en analys av gruppskillnader i strukturella termer (förutom när det gäller omfördelning av materi- ella tillgångar), vilket medför att de därför ignorerar andra skillnader än ekonomiska och materiella; för det andra så är ordet makt, eller snarare ojämlika maktrelationer mellan samhällets medlemmar, i det närmaste helt frånvarande i Barrys argumentation och följaktligen analyserar han inte heller den dimension av makt som är under- liggande stora delar av debatten om gruppspecifika rättigheter. problematik har också uppmärksammats i svensk politik . I demokratiutredningen hävdas exempelvis att landets etniska sammansättning påkallar diskussioner om hur olika etniska identiteter kan få tillgång till folkstyrelsens värde (SOU 2000:1:51). Med denna skillnadens politik sätts således demokratisk jämlik- het i centrum och den hierarkiska ordning som särlagstiftning tenderar att institutionalisera kan både utmanas och motverkas. För att bemöta politikens konstituerande karaktär finns det dock ytterligare två kon- kreta antaganden som bör ligga till grund för en politisk teori till för- svar för minoritetsrättigheter och för en analys av vilka skillnader, identiteter och kulturer som bör privilegieras i ett visst samhälle: anta- ganden om heterogenitet och historicitet.16 Heterogenitetsantagandet innebär att det är nödvändigt att ställa frågan huruvida grupp- en/kulturen är så enhetlig, lättdefinierad och avgränsbar som det hävdas i den offentliga diskursen och om erkännande faktiskt tjänar ett ideal om jämlikhet. Särskilda rättigheter fungerar inte på samma sätt för alla grupper och inte heller för alla individer som definieras som tillhöriga samma grupp. Det är exempelvis av stor vikt att inom en specifik grupp ta på allvar det angelägna i en adekvat omsorg om mindre inflytelserika personer i gruppen (Okin 2002:31). Historicitet, i sin tur, innebär att ett samhälles sociala relationer måste analyseras i ett historiskt perspektiv. Genom att studera hur den identitet som skall erkännas har konstituerats, tas varken grupper eller kulturer för givna utifrån vissa specifika traditioner eller praktiker. Normativa diskussio- ner om minoritetsrättigheter måste därför situeras i en specifik histo- risk-politisk kontext. Det innebär inte att företräde ges åt en given och redan existerande kultur, tradition, eller ett visst levnadssätt, utan målet med denna historiska situering är att problematisera det som tas för givet (se t.ex. Connolly 1991:182). Heterogenitet och historicitet är viktiga beståndsdelar i ett synsätt där etablerade identiteters tillfälliga och relationella karaktär betonas. Om grupper delvis konstitueras politiskt, är det viktigt att teorier om minoritetsrättigheter är så pass öppna att dominerande identiteter kan ifrågasättas. Gränserna för vad som kan sägas av vem på vilket sätt måste kontinuerligt omvärderas och prövas. Att söka hålla dessa offentligt konstituerade identiteter öppna är nödvändigt för att 16 I Kukathas (1995:234-235) avvisande av kulturella rättigheter är heterogenitet och historicitet centrala element. Grupper formas, menar han, utifrån historiska omstän- digheter och beroende av hur de politiska institutionerna (som t.ex. ett system av sär- skilda rättigheter) utformas, inte på grund av någon naturlig ordning. Det är därför viktigt att inse både att grupper förändras och att de flesta grupper inte vid någon given tidpunkt är homogen. Kapitel 6 Minoritetspolitik och skapandet av kollektiva kategorier 191 utmana och möjliggöra förändring i de sociala relationer som grundas i konstitueringen av kollektiva identiteter. Detta pekar mot en teori som betonar det tillfälliga, preliminära och flyktiga i minoritetspolitik, liksom betydelsen av diskursiv öppenhet. Särskilda rättigheter måste, för att tala med (1996:39) om demokrati, vara a moment rather than a form, eftersom institutionaliseringen av ett system av särskilda rättigheter, som vi har sett, alltid löper en stor risk att grundmura förtryck och rådande maktrelationer. Således bör vi ur ett teoretiskt perspektiv formulera specifika procedurer som inkluderar ett moment av kontinuerligt ifrågasättande och problematiserande av etablerade identiteter och samhällets maktrelationer, snarare än att på förhand definiera en viss uppsättning rättigheter, som hänger samman med vissa på förhand definierade grupper. I linje med det bör debatten om grupp- och minoriteters rättigheter förstås som del av ett större projekt, där det huvudsakliga målet är att utvidga den krets som inkluderas i vår demokrati, som nya svar på frågan hur man kan inkludera minoritetsgrupper måste utar- betas. Gruppspecifika rättigheter som ett sätt att garantera demokratisk jämlikhet innebär att det är av central betydelse att skapa politiska institutioner som garanterar olika grupper fair say i den demokra- tiska proceduren. Det starka försvaret för politisk inklusion som for- muleras i vissa versioner av deliberativ demokrati, skulle kunna fun- gera som utgångspunkt för ett sådant projekt, eftersom det både beto- nar jämlikhet och diskursiv öppenhet. Med (1990:66) välkända formulering kan endast de normer göra anspråk på giltighet som vinner (eller skulle kunna vinna) bifall från alla berörda i deras egenskap av deltagare i en praktisk diskurs.17 Betraktar vi jämlikhet som ett eftersträvansvärt ideal är det avgö- rande att konstruera institutionella arrangemang som motverkar att vissa grupper eller kulturer exkluderas. Detta oavsett om exklusion sker externt genom att dessa grupper eller kulturer utestängs från den offentliga debatten eller i beslutsfattandet, eller internt genom att dis- kursen är ordnad på ett sådant sätt att den fungerar exkluderande, trots 17 I ett annat sammanhang skriver Habermas (1998:458): In the lights of this dis- course principle, citizens test which rights they should mutually accord one another. Och, fortsätter han, medborgarna must legally institutionalise those communicative presuppositions and procedures of a political opinion- and will-formation in which the discourse principle is applied. Thus the of the legal code, which is undertaken with the help of the right to equal individual liberties, must be completed through communicative and participatory rights that guarantee equal opportunities for the public use of communicative liberties. In this way, the discourse principle acquires the legal shape of a democratic principle. att dessa grupper formellt inkluderas. I ett historiskt perspektiv är det uppenbart att diskursens ordning har varit ett allvarligt hinder för medlemmar av minoritetsgrupper att få tillträde till den offentliga are- nan och delta i den politiska debatten: the terms of discourse make assumptions some do not share, the interaction privileges specific styles of expression, the participation of some people is dismissed as out of order (2000:53).18 För att inkludera vissa grupper i samhället och garantera att deras intressen beaktas med lika omtanke och respekt, är tre centrala led i vad som ofta beskrivs som en ideal deliberativ procedur viktiga (Benhabib 2002; 1989; Elster 1986): (i) att dessa grupper fakt- iskt tillerkänns samma chanser att initiera politiska frågor, påverka beslutsprocessen och delta i en offentlig debatt, som andra medbor- gare; men också (ii) att tillerkänna dem rätt att ifrågasätta de ämnen som är uppe för diskussion på den politiska dagordningen; samt (iii) att tillerkänna dem rätt att ifrågasätta de regler som styr hur det poli- tiska samtalet utformas, det vill säga skapa institutioner som möjliggör att den demokratiska proceduren i sig kan ifrågasättas och förändras. Utifrån mitt perspektiv kan dock inte målsättningen med denna typ av procedur vara att finna en gemensam värdegrund, eller att nå kon- sensus rörande samhällets normer och mål, utan snarare skall vi se det som ett sätt att utvidga det politiska handlingsutrymmet för grupper, som på olika sätt är marginaliserade. Politikens konstituerande karak- tär innebär att det inte finns några demokratiska procedurer som står fria från samhälleliga maktrelationer. De grupper, eller identiteter som representeras i en deliberativ modell präglad av diskursiv öppenhet, kan därmed inte heller tas för givna, utan de konstitueras i politisk praktik. Demokratisk jämlikhet kan inte eliminera frågan om makt, men ett utökat politiskt handlingsutrymme är ett sätt att bemöta vad (2000:100) beskriver som en huvudfråga för en demokratisk politik: not how to eliminate power but how to consti- tute forms of power more compatible with democratic values. 18 Gränsen för det normala politiska livet avtäcks exempelvis i motståndet mot kvin- nors kollektiva handlande, menar (2002:13): Det normala framträder, benämns, i mötet mellan kvinnors självorganisering och den etablerade demokratiska ordningen. Det blir tydligt vem som har rätt att organisera sig, hur, var och kring vilka frågor. Genom att studera kvinnors gemensamma handlingar och hur de uppfattas får vi en bild av hur gränser sätts – och utmanas – i demokratin. Kapitel 6 Minoritetspolitik och skapandet av kollektiva kategorier 193 En ny minoritetspolitik? Skall vi ta detta resonemang på allvar får det vissa konsekvenser för hur svensk politik bör utformas i dagens mångkulturella samhälle. I ett övergripande perspektiv tror jag att det är betydelsefullt att på allvar studera och pröva alternativ till vår klassiska form för demokrati – majoritetsmodellen. I ett mångkulturellt samhälle uppfylls nämligen sällan de förhållanden som ofta anförs som grundläggande för att majoritetsprincipen skall åtnjuta legitimitet: Att befolkningen är homogen med gemensamma politiska attityder, att en politisk minoritet är [övertygad] om att den kommer att ingå i en framtida majoritet, samt att minoriteten inte behöver frukta att kollektiva beslut skall hota grunden för deras religiösa livsstil, deras språk eller ekonomiska trygghet (1999:180–181). Majoritetsprincipen ger det dominerande majoritetssamhället stora möjligheter både att driva sina egna intressen och motverka minoritetsgruppers.