sou · GSB329d2 · 2005-01-01 00:00:00 — Att poängen för arbetslivserfarenhet tycks sänka prog- nosvärdet kan ha flera orsaker (, Lexelius, & , 1998). Det kan exempelvis hänga samman med de studerandes egen förmåga att bedriva studier då de som antas med hjälp av hög- skoleprovsresultat i kombination med arbetslivspoäng sannolikt har ett lägre medelbetyg än de som antas på andra grunder. Det kan även hänga samman med studiesociala faktorer. Under alla för- hållanden saknar arbetslivspoäng en psykometrisk grund att användas vid urval och kan därmed ses som ett faktiskt ålders- tillägg. 12.4Utredningens syn på arbetslivserfarenhetens framtida användning Som framgått av beskrivningen i detta kapitel har arbetslivs- erfarenhet ett stort värde. Användandet av arbetslivserfarenhet har inneburit en breddning av rekryteringen och att högskolan som studenter antagit personer med andra kunskaper och referens- ramar. Men detta har också inneburit att den genomsnittliga åldern bland våra högskolestudenter ökat kraftigt och är bland de allra högsta bland . Så detta ställer oss i någon mening inför ett val: vill vi fortsätta premiera arbetslivserfarenhet – utifrån de plusvärden den kan ge – får vi förstås acceptera att våra studenter har en högre ålder än andra länders. Vi ska också ha klart för oss – som också framgått i kapitlet - att arbetslivserfarenhet inte står på psykometrisk grund och därför inte kan sägas ha något egentligt prognosvärde för framtida studie- framgång. Det sätt som arbetslivserfarenhet bedöms inom hög- skolan lämnar också en hel del i övrigt att önska. Arbetslivs- erfarenhet bedöms ytterst schablonmässigt; all arbetslivserfarenhet – oavsett om den är relevant eller irrelevant – tillmäts samma värde och en mängd andra verksamheter jämställs med arbetslivs- erfarenhet. Kort sagt premieras kvantitet i stället för kvalitet. Detta står numera i tydlig kontrast mot resonemangen bakom reell kompetens, där regeringen poängterar vikten av att göra individu- ella, inte schablonmässiga, bedömningar av den sökandes faktiska meriter. Mot bakgrund av ovanstående anser jag att arbetslivserfarenhet självfallet bör finnas kvar som en viktig beståndsdel i samband med antagningen till högskolan, men att formerna för hur den bedöms och värderas bör förändras. Arbetslivserfarenhet för grundläggande behörighet Genom reformen med reell kompetens som trädde i kraft (7 kap. 4 § högskoleförordningen, SFS 2002:761) skall den anses behörig som genom svensk eller utländsk utbildning, praktisk erfarenhet eller på grund av någon annan omständighet har förutsättningar att tillgodogöra sig en högskoleutbildning. Det innebär att de som inte uppfyller formella krav på grundläggande behörighet kan anses vara behöriga genom reell kompetens. 25:4-regeln måste trots allt ses som ett uttryck för en schablon- mässig och tämligen godtyckligt vald gräns – dess eventuella för- tjänster i övrigt till trots. En 25-åring som haft ett okvalificerat arbete anses som behörig, medan 24-åringen med ofull- ständigt gymnasiebetyg som hunnit skaffa sig väldigt kvalificerade meriter är obehörig. Jag anser därför att resonemangen bakom reformen med reell kompetens även bör vara giltiga när det gäller arbetslivserfarenhet som grund för grundläggande behörighet, dvs. att det bör ske individuella bedömningar av den sökandes faktiska meriter, och inte bara en robotmässig avprickning av en viss ålder. Detta innebär förstås att det ställs större krav på universitetens och högskolornas bedömningskompetens, men utvecklingsarbetet med reell kompetens lovar gott. I universitets- och hög- skoleförbunds rekommendationer till sina medlemshögskolor avseende reell kompetens (se även kapitel 16) skriver man apropå åldersgränser: En bedömning av den reella kompetensen grundar sig normalt på kunskaper och erfarenheter som förvärvats utanför eller efter avslutad utbildning på ungdomsgymnasiet eller motsvarande. Någon fast åldersgräns för när en person kan sägas ha uppnått reell kompetens bör inte ställas upp men som en riktlinje kan sägas att bör ha förflutit efter avslutat ungdomsgymnasium för att nödvändiga förutsättningar för reell kompetens ska anses föreligga. Det är också viktigt att högskolorna är tydliga på denna punkt i sin information till presumtiva sökande till gymnasieskolorna. Min uppfattning är alltså att 25:4-regeln i sin hittillsvarande form har spelat ut sin roll och att bedömningarna av reell kompetens på ett mer individuellt sätt bör kunna ersätta den. Uppfattningen grundar sig dels på behovet av konsekvens mot resonemangen bakom, och regleringen av, reell kompetens, dels av det önskvärda i att gå från dagens schablonmässiga bedömning av kvantitet till en individuell bedömning av arbetslivserfarenhetens kvalitet och rele- vans. I detta ligger också att universitet och högskolor tilltros ett större ansvar för att göra dessa bedömningar. Dock bör Hög- skoleverket ges i uppdrag att noga följa tillämpningen av en sådan hantering. Arbetslivserfarenhet som grund för särskild behörighet Den som vill utbilda sig till psykolog eller studie- och yrkes- vägledare måste styrka arbetslivserfarenhet för att anses vara behörig. Den fråga som infinner sig är då om kravet på arbets- livserfarenhet för dessa utbildningar är ett helt nödvändigt krav, för att använda högskoleförordningens terminologi. Och om nu så skulle vara fallet: varför bara till psykolog- och studievägledarutbildningarna?! Varför inte till socionomutbild- ningen, lärarutbildningen, sjuksköterskeutbildningen, juristutbild- ningen osv.? Att enbart psykolog- och studievägledarutbild- ningarna – men inga andra längre yrkesutbildningar – kräver arbetslivserfarenhet för sin särskilda behörighet förefaller tämligen godtyckligt valt. Jag anser därför att arbetslivserfarenhet som grund för särskild behörighet till dessa utbildningar skall tas bort. Skälet bakom denna uppfattning är dels direktiven till utredningen: att bidra till att öka direktövergången till högskolan, dels att det är godtyckligt valt att just psykolog- och studievägledarutbildningarna skall tillåtas att ställa krav på arbetslivserfarenhet för särskild behörighet, men inga andra programutbildningar. Jag är helt och fullt övertygad om att det är en stor fördel för psykologer respektive vägledare att ha uppnått en viss personlig mognad innan man etablerar sig i dessa yrken, men behörig- hetskraven bör rimligen kopplas samman med utbildningens fak- tiska krav, inte de framtida yrkenas. Det andra och kanske vikti- gaste skälet är konsekvensen i vårt handlande: om nu ändå arbetslivserfarenhet anses vara ett absolut och oeftergivligt krav till psykolog- och studie- och yrkesvägledarutbildningen så är det svårt att inte hävda att samma krav borde ställas på en lång rad andra utbildningar – och då kommer åldern bland våra högskolestudenter att stiga ännu mer, tvärt emot ambitionerna att öka direktöver- gången. Arbetslivserfarenhet som merit vid urvalet Enligt skall en av utgångspunkterna för arbetet med att se över och föreslå ändringar i tillträdesreglerna vara att öka direktövergången från gymnasieskola till högskola. Det innebär att givet dessa direktiv är det svårt att behålla arbetslivs- erfarenhet som generell poänggivande merit i urvalet. Att å ena sidan säga att vi vill öka direktövergången till högskolan, och å andra sidan att vi vill premiera all slags arbetslivserfarenhet via ett generellt poängtillägg haltar rent logiskt. Dessutom kan som tidigare beskrivits i detta kapitel sättet på vilket arbetslivserfarenhet meritvärderas i provurvalet ifrågasättas. Enligt de nuvarande reglerna adderas resultat på högskoleprovet och arbetslivserfarenhetspoäng i merithänseende trots att de inte har något samband med varandra (Wedman, 2000). Genom att avskaffa det generella poängtillägget för arbetslivserfarenhet i urvalet skulle man gynna strävandena att fler skall påbörja hög- skoleutbildning . Jag anser dock att det är viktigt att arbetslivserfarenhet även i fortsättningen skall premieras vid urvalet till högre utbildning, men att det bör göras på ett annat sätt än . Jag anser inte att poäng skall ges schablonmässigt för allt slags arbete. Enligt mitt förslag skall grunderna för urval vid antagning till högre utbildning vara betyg, högskoleprovet och av högskolan beslutade urvalsgrunder. I det lokala urvalet ska den sökande kunna få sina speciella meriter, t.ex. arbetslivserfarenhet, bedömda. Ett problem med reformen om reell kompetens har också visat sig vara att många bedöms behöriga på grundval av sin reella kompetens, men ändå inte blir antagna eftersom betyg eller högskoleprovsresultat saknas. Jag föreslår därför att det av högskolan beslutade urvalet ska kunna bestå av bl.a. kunskap, arbetslivserfarenhet eller annan erfarenhet som är särskilt värdefull för den sökta utbildningen eller är särskilt värdefull för det yrkesområde som utbildningen förbereder för. (se författningsförslaget § 14) Alltså, även i detta sammanhang är tiden mogen att ta steget från en generell och schablonmässig bedömning till en mer individuell bedömning av relevans och kvalitet – helt i linje med tankegångarna bakom reell kompetens och högskolans ansvar för det livslånga lärandet, och helt i linje med att tilltro universitet och högskolor ett större ansvar för dessa bedömningar. Möjligheten att tillgodoräkna arbetslivserfarenhet både som behörighetsbakgrund i den allmänna behörigheten och som merit i urvalet tillkom . Den har använts som ett medel för att nå utbildningspolitiska mål, framför allt för att bredda rekryteringen och ge nya grupper ökade möjligheter till högre utbildning. I samband med tillträdesregler fick arbetslivserfaren- het stor vikt i förhållande till betygsmeriter. Effekten av arbetslivspoängen blev bl.a. dels en ökad betygs- konkurrens bland yngre sökande, dels att medelåldern bland de antagna steg, framför allt på vissa attraktiva utbildningar. Arbetslivserfarenhet tillgodoräknas helt schablonmässigt. Den kan därför betraktas som ett rent ålderstillägg. Ingen hänsyn tas till arbetslivserfarenhetens relevans för den sökta utbildningen. Arbetslivserfarenhet bör även i fortsättningen kunna utgöra såväl behörighets- som urvalsgrund. Vid sådana bedömningar bör dock individuella, inte schablonmässiga, bedömningar göras, vilket ligger i linje med resonemangen bakom reformen med reell kompetens och med högskolans ansvar för det livs- långa lärandet. Arbetslivserfarenhet som ett särskilt behörighetskrav till psy- kolog- och studie- och yrkesvägledarprogrammet bör avskaffas. Skälet till detta är att det är godtyckligt att just till dessa utbildningar – men inga andra – tillåts ställa det kravet, och att högskolans behörighetskrav bör kopplas till utbildningens, inte till yrkets, krav. 13 Andra särskilda prov I detta kapitel redogörs för urvalsgrunden andra särskilda prov. I kapitlet beskrivs bakgrunden till denna urvalsgrund, hur den används och hur vanlig den är. Jag redogör även för min syn på hur andra särskilda prov, vilket också inkluderar intervju, bör kunna användas framgent. 13.1Hur används andra särskilda prov? Andra särskilda prov är beteckningen på en av de urvalsgrunder som används vid antagning till högskoleutbildning. Enligt 7 kap. 15 § högskoleförordningen får andra särskilda prov än högskole- provet användas som urvalsgrund endast i fråga om utbildningar som förbereder för yrkesområden som ställer krav på vissa person- liga egenskaper eller särskild kompetens samt för utbildningar med konstnärlig inriktning. I fråga om de utbildningar som inte är konstnärliga beslutar om tillstånd för högskolan att få använda andra särskilda prov och om de villkor som skall gälla för användningen. kan därvid besluta om undantag från hur platserna normalt skall fördelas enligt 7 kap. 12 § första stycket andra meningen högskoleförordningen, dvs. att av platserna skall minst en tredjedel fördelas på grundval av betyg och minst en tredjedel på grundval av resultat från högskoleprovet i kombination med arbetslivserfarenhet. regler innebar att samma urvalsregler gällde för av nybörjarplatserna. Reglerna var mycket detaljerade och tog ingen hänsyn till att olika utbildningars syfte och innehåll skulle kunna motivera olika urvalsmetoder. tillträdesutred- ning påpekade detta förhållande i sitt betänkande Tillträde till högskolan (SOU 1985:57). Utredningen ansåg att ett nytt urvals- system borde ge utrymme för mer variation och föreslog att upp till en tredjedel av högskoleplatserna borde få tillsättas utan sär- skilda beslut av statsmakterna med hjälp av andra urvalsinstrument än de som gällde generellt. Utredningen anförde att för flera utbildningslinjer skulle det vara positivt att tillämpa sådana urvals- metoder som var anpassade till deras specifika förutsättningar. Följaktligen borde andra urvalsregler utvecklas i samband med utvecklingen av respektive linjes innehåll och organisation. Det skulle t.ex. kunna vara särskilda antagningsprov. Utredningen före- språkade dock en successiv övergång till andra, mer relevanta urvalsregler med motiveringen att det tar tid att utveckla nya metoder. I propositionen Om urval m.m. till högskoleutbildning (prop. 1987/88:109) intog regeringen en mer avvaktande hållning till användandet av alternativa urvalsmetoder. Regeringen föreslog att den försöksverksamhet med urval på grundval av prov, intervjuer och dylikt som påbörjats för vissa icke konstnär- liga utbildningar skulle fortsätta. borde erfarenheter av den- na verksamhet kunna ge en grund för ställningstagande till frågan om användningen av sådana urvalsinstrument i större omfattning. I promemorian och högskolor (Ds 1992:1) anfördes att statens reglering av urvalet borde begränsas till ett minimum. Grundläggande för urvalet borde vara den sökandes kunskaper, erfarenheter och särskilda fallenhet för den sökta ut- bildningen. Det borde ankomma på eller högskolan att bestämma vilka av de i högskoleförordningen angivna urvals- kriterierna som skulle användas. Det skulle gynna den enskilde studenten vars möjligheter att bli prövad utifrån sina individuella studieförutsättningar skulle öka. Regeringens förslag i propositionen Universitet och högskolor – frihet för kvalitet (prop. 1992/93:1) beträffande urval stämde huvudsakligen överens med förslagen i promemorian. Regeringen föreslog att endast en eller flera av urvalsgrunderna betyg, hög- skoleprov, annat särskilt prov, tidigare utbildning samt arbetslivs- erfarenhet skulle få användas vid urval. Vilka urvalsregler som skulle användas för respektive utbildning skulle beslutas av varje universitet och högskola. Den nya högskoleförordningen trädde i kraft . ansåg i sitt delbetänkande Behörighet och urval (SOU 1995:71) att de traditionella och generella urvalsmetoderna, dvs. betyg och högskoleprov, inte skulle vara tillräckliga för urvalet . Utredningen ansåg att de båda urvalsmetoderna dels var bristfälliga ur prognossynpunkt, dels inte passade alla sökande med deras olika bakgrund. Utredningen menade att andra urvalsprov, t.ex. intervjuer, färdighetsprov eller kunskapsprov borde utvecklas. Tillämpningen av sådana prov skulle medföra flera fördelar. Man skulle öka möjligheten för personer med mer udda meriter att komma till sin rätt. Dessutom skulle man kunna mäta de kvalifika- tioner som är viktiga för den sökta utbildningen men som varken betygen eller högskoleprovet kan mäta. Vidare skulle speciella antagningsprov användas till de utbildningar där det krävs maximal eller nästan maximal betygspoäng för att komma in. I propositionen Tillträde till högre utbildning m.m. (prop. 1995/96:184) anförde regeringen att det i normalfallet skall vara möjligt att komma in även på mycket eftertraktade utbildningar på enbart betyg eller på grundval av resultat på högskoleprovet. Följaktligen ansåg regeringen att de särskilda urvalsproven skall användas restriktivt. skall besluta om för vilka utbildningar särskilda prov får användas och om de villkor som skall gälla för detta. I den mån särskilda prov skall förekomma skall det gälla sådana utbildningar som leder fram till yrken som ställer särskilda krav på vissa personliga egenskaper, t.ex. vård- eller lärarutbildningarna, eller en särskild kompetens. I propositionen Den öppna högskolan (prop. 2001/02:15) ansåg regeringen att bestämmelsen om andra särskilda prov i 7 kap. 15 § högskoleförordningen borde behållas oförändrad. Det innebär att högskolorna även i fortsättningen skall ansöka hos om att få använda andra särskilda prov än högskoleprovet som urvalsgrund till vissa utbildningar. föreslog regeringen att en bestämmelse om alternativt urval för av nybörjar- platserna skulle införas. Den nya bestämmelsen trädde i kraft . Den innebär att högskolorna för högst av nybörjarplatserna får tillämpa andra urvalsgrunder än de gängse. 13.3Hur ser tillståndsprocessen ut? 1997 inrättade ett rådgivande organ med represen- tanter från landets universitet och högskolor – . Syftet med var dels att bistå verket inför beslut om andra sär- skilda prov, dels att fungera som ett rådgivande organ när det gäller högskoleprovet. avslutade sin verksamhet och ersattes med . Även stöder i frågor som rör riktlinjer för beslut om ett univer- sitet eller en högskola skall få använda andra särskilda prov samt frågor som rör högskoleprovet. I rapporten till högskolan – erfarenheter och visioner (rapportserie 2000:14 R) redogörs för den policy som utarbetat i samråd med . Policyn grundar sig på förordningstexten och dess förarbeten. Enligt dessa utgör särskilda prov undantag från huvudregeln att huvudsakliga urvalsgrunder skall vara betyg och högskoleprovsresultat i kombi- nation med arbetslivserfarenhet. Särskilda prov skall alltså tillämpas restriktivt. utgångspunkter vid bedömningen av en ansökan om särskilt prov är att det lärosäte som söker tillstånd bör eftersträva mångfald i såväl urvalsgrunder som urvalsinstru- ment, beakta de svårigheter som finns i att precisera personliga egen- skaper som särskilda prov vill mäta och de mättekniska svårig- heter som är förknippade med detta, beakta osäkerheten i tillgängliga mätinstrument, överväga vems intressen som primärt gynnas av urval genom särskilt prov, i första hand använda särskilda prov för att pröva lämplighet för utbildning och ej för yrke, samt lägga lika stor vikt vid rättssäkerheten vid användning av sär- skilda prov som vid andra urvalsförfaranden. När det gäller konkreta regler för utformning av särskilda prov har verket kommit fram till att särskilda prov inte får fungera som behörighetskrav, särskilda prov inte i första hand får vara ett sätt att välja bort sökande, högst två tredjedelar av platserna får besättas genom särskilda prov, förstahandsval av berörd utbildning inte får ingå som ett villkor i den särskilda urvalsprocessen, och en urvalsprocess med flera steg, som t.ex. baseras på betyg och högskoleprov, får användas. Enligt rapporten av särskilt urval vid antagning (Hög- skoleverkets rapportserie 2001:1 R) har den huvudsakliga motive- ringen när givit avslag varit att utbildningen inte uppfyllt de villkor som ställs i högskoleförordningen om andra särskilda prov. Enligt samma rapport har beviljat 48 utbildningar vid 17 lärosäten ej tidsbegränsade till- stånd att använda andra särskilda prov. Sex utbildningar beviljades 2000 tidsbegränsade tillstånd med krav att inkomma med en utvärdering efter tre respektive . De särskilda prov man använder är huvudsakligen inträdesprov, arbetsprov och intervjuer. Det förekommer också urvalsförfaranden där urvalet sker i flera steg och där olika urvalsinstrument kombineras, exempelvis den prov- och intervjubaserade antagningen till vissa utbildningar vid . praxis har således inneburit bl.a. att verket inte gett tillstånd till att använda urvalsgrunden andra särskilda prov för mer än maximalt två tredjedelar av utbildningsplatserna på en utbildning. innebär den nya bestämmelsen i högskole- förordningen om alternativt urval som trädde i kraft att en högskola, i fråga om utbildningar som vänder sig till nybörjare, får bestämma urvalsgrunder som innefattar vissa för- kunskaper eller andra sakliga omständigheter till högst av platserna (7 kap. 10 och 16 c §§). använda sig av alternativa urvalsinstrument utan att söka tillstånd. Detta kommer sannolikt att innebära att intresset från lärosätenas sida att söka tillstånd att använda särskilda prov kommer att minska. Lärosätenas senaste utbildningskataloger visar också att flera av de utbildningar som fått tillstånd att använda andra sär- skilda prov inte längre använder dessa prov. Det är dock oklart vad som är anledningen till att man inte längre använder sig av det sär- skilda urvalet. Erfarenheter av användningen av andra särskilda prov – ett exempel på tillämpning av urvalsgrunden andra särskilda prov introducerades vid en prov- och intervjubaserad antagning till läkarutbildningen (). PIL-antag- ningen sker i tre steg. Steg I utgörs av resultat på högskoleprovet (från antagningen kommer urvalet att göras även på betyg). De sökande som har anmält sig och har de högsta poängen på högskoleprovet kallas till steg II, som är ett skriftlig prov. Provet består av ett begåvningstest och en levnadsbeskrivning. Begåvningstestet mäter generell begåvning till skillnad från högskoleprovet som är ett studiefärdighetsprov. I levnadsbeskrivningen skall den sökande presentera sig så att läsaren får en idé om vem den sökande är och varför vederbörande vill bli läkare. Urval till nästa steg görs av en antagningskommitté efter resultat på begåvningstestet medan levnadsbeskrivningen tjänstgör som underlag för intervjun. Steg III utgörs av intervjuer där varje sökande träffar en eller flera läkare vid och en psykolog, var och en . Intervjun är ett samtal där läraren och psykologen bedömer den sökandes personlighetsegenskaper och förutsättningar att bli en bra läkare. Intervjun är av psykometrisk art, dvs. struktu- rerad kring klart definierade kriterier. Vid den slutliga antagningen gör antagningskommittén och alla deltagande lärare och psykologer en slutlig sammanvägning av de sökandes resultat. tar därefter beslut om vilka som skall antas. Den utvärdering som redovisades i (Vol. 96 nr 36: s. 3767–3772) visade att det särskilda urvalet fungerat väl. studenter som annars ej skulle ha antagits på traditionellt sätt lyckades väl med sina studier, både kliniska och teoretiska. Studen- terna i PIL-gruppen fick genomgående högre skattningar beträffan- de klinisk lämplighet än övriga studenter. Även erfarenheterna när det gäller motivation för studierna, trivseln i kamratgruppen samt en realistisk syn på läkarutbildningen var högre för PIL-studenterna. har man vid upplevt den alltmer växande s.k. 20.0 – problematiken, dvs. att det högsta jämförelsetalet på 20,0 är en garanti för att man kommer in på läkarutbildningen. Att bort upplevs av de sökande som det absolut sämsta alternativet. Det särskilda urvalet skapar legi- timitet för antagningsprocessen eftersom de sökande verkar ha lättare att acceptera om de inte antagits i det särskilda urvalet jäm- fört med det ordinära. Det är viktigt för dem att de blivit sedda. Det finns dock vissa problem med PIL-antagningen. För det första är den mycket kostsam. För det andra missgynnas de som inte har svenska som modersmål av att första steget utgörs av hög- skoleprovsresultat. Det finns dock en medvetenhet om att det är viktigt att fler personer med utländsk bakgrund kommer in på läkarutbildningen och det finns tankar om att man i processen skulle kunna väga in mångfaldsaspekter. Det bör även påpekas att fr.o.m. antagningen kommer urvalet i steg I att göras även på betyg. Uppföljning av antagning genom särskilda prov gjorde en uppföljning av hur universitet och högskolor använder andra särskilda prov för antagning. Resul- tatet av uppföljningen redovisades i rapporten av särskilt urval vid antagning (rapportserie 2002:1 R).