sou · GSB3123 · 2005-01-01 00:00:00 — Kommitténs ställningstagande mot en samhällsgaranti be- träffande personer verksamma inom alternativmedicin innebär självfallet inte att det saknas anledning att uppställa vissa grundläggande krav på dessa yrkesutövare. Tvärtom finns det flera viktiga kompetenskrav som det är önskvärt att dessa yrkes- grupper svarar upp mot. Ett sådant krav är att yrkesutövaren har förmåga att bedöma vilka sjukdomar och tillstånd han kan och får behandla, respektive vilka vårdsökande som bör rekommen- deras att anlita läkare eller annan personal inom hälso- och sjuk- vården. Många frågor rörande utbildning, kontroll av kunskap och lämplighet bör emellertid kunna skötas av branschorganisa- tioner och på liknande sätt. hänvisade som exempel på sådan själv- reglering/egenkontroll inom alternativmedicin till organisationen auktorisationsverksamhet där det uppställs krav på viss ut- bildning; medlemmar som missköter sig kan vidare bli deauktorise- rade och eventuellt uteslutas ur förbundet. Kommittén ansåg att genom denna och liknande verksamhet kan olika branschorganisa- tioner sörja för en sanering och utmönstring av olämpliga yrkesut- övare. lämnade följaktligen inget förslag om kontroll och registrering liknande det som alternativmedicinkom- Den rättsliga regleringen på hälso- och sjukvårdsområdet mittén gjort, utan förslagen i fråga om alternativmedicin rörde endast de ovan berörda behandlingsförbuden i 1960-års lag. 3.2Den gällande regleringen inom alternativ- och komplementärmedicinen 3.2.1Utgångspunkterna för denna reglering Som nämnts tidigare är utgångspunkten att det är tillåtet för var och en att oavsett kompetens vara verksam på hälso- och sjuk- vårdens område. I samband därmed kan såväl etablerade som s.k. alternativa behandlingsmetoder användas. Näringsfriheten är dock, på liknande sätt som tidigare, kring- gärdad med vissa begränsningar. Dessa begränsningar återfinns numera i lagen (1998:531) om yrkesverksamhet på hälso- och sjuk- vårdsområdet (LYHS), som trädde i kraft . För den yrkesutövare som är hälso- och sjukvårdspersonal finns andra begränsningar, främst i 2 kap. LYHS. Begränsningarna för denna personal redovisas i avsnittet om hälso- och sjukvårdens ansvar och skyldigheter (3.3.4). De nu gällande bestämmelserna i , som finns intagna i lagens 4 kapitel, motsvarar i allt väsentligt de tidigare gällande i 1960-års lag. Förarbetena till 1960-års lag (prop. 141) samt även den praxis som utvecklats i enlighet med dessa bestämmelser kan således fortfarande ha betydelse inom detta område. Den principiella synen på alternativmedicin i förarbetena till LYHS Även om bestämmelserna i 1960-års lag i huvudsak bibehölls i den nu gällande LYHS, lyfte dock regeringen i förslaget till den nya lagen (prop. 1997/98:109) fram sin principiella syn på, som det be- nämns där, alternativmedicinen. har ställt sig bakom vad som anfördes i propositionen (bet 1997/98:SoU22, rskr 1997/98:290). I propositionen anförde regeringen följande om alternativ- medicin: Den rättsliga regleringen på hälso- och sjukvårdsområdet Patientsäkerheten är en väsentlig utgångspunkt vid regeringens ställningstaganden. Skyddet för patienten måste emellertid vägas mot bl.a. närings- och yrkesfriheten. Dessa rättigheter har ett starkt och grundlagsreglerat skydd. Inskränkningar i rättigheterna får dock ske om väsentliga allmänna intressen kräver det. Ett sådant intresse är hälso- och sjukvården. En annan väsentlig utgångspunkt är den enskildes frihet att välja behandlingsform. Det är viktigt att från samhällets sida visa respekt för människors önskan att själv välja vårdgivare och be- handlingsmetod. Denna frihet måste i sin tur vägas mot intresset av att upprätthålla ett gott skydd för den enskildes säkerhet i vården. Attityden till många s.k. alternativa behandlingsformer och metoder har förändrats under . Flera av de yrkesgrupper och behandlingsmetoder som tidigare räknades som kvacksalveri faller numera inom behörighetslagens ram. Detta gäller exempelvis logopeder, psykoterapeuter, kiroprakto- rer och naprapater men även en sådan verksamhet som aku- punktur när den utövas av hälso- och sjukvårdspersonal. Skador, risker och riskbeteenden inom den offentliga sjuk- vården har, bl.a. genom anmälningsskyldigheten i , i viss mån blivit kända. Här fungerar exempelvis RiskDataBasen hos som en kunskapskälla och som en bas för forskning och utveckling. Motsvarande kunskap och fakta- underlag finns inte när det gäller alternativa vårdformer utanför den offentliga sjukvården. Forskningen om alternativmedicin har i haft en relativt begränsad omfattning. Även om det skett en förändring när det gäller synen på alternativmedicin och vissa alternativa behandlingsmetoder gäller detta självfallet inte alla förekommande metoder och terapier. Den kompetens- och kvalitetshöjning som en del yrkesgrupper kunnat peka på omfattar heller inte alla yrkes- utövare. De risker som är förknippade med alternativmedicinsk verksamhet förefaller vara mera att hänföra till den enskilde yrkesutövarens bristande kompetens än till metoderna i sig. Vid bedömningen av hur riskfyllda eller farliga de alternativ- medicinska behandlingsmetoderna är, måste man emellertid också försöka att väga in den preventiva effekt som kvack- salverilagen kan ha haft. Även om det är svårt att värdera sådana effekter kan det finnas skäl att anta, att lagens förbud mot vissa behandlingsformer och behandling av vissa sjukdomar och tillstånd förhindrat spridningen av farliga metoder eller behand- lingar. Regeringens utgångspunkt är därför att det fortfarande krävs en lagstiftning som värnar om patienternas säkerhet genom att förbjuda personer som saknar erforderlig kompetens att utöva viss verksamhet. Ur rättssäkerhetssynpunkt och särskilt med beaktande av den grundlagsskyddade närings- och yrkesfriheten Den rättsliga regleringen på hälso- och sjukvårdsområdet intar regeringen den principiella ståndpunkten att varje väsentlig begränsning av yrkesutövningen inom hälso- och sjukvårdsom- rådet bör ske i lagform. (a. prop. s. 105 f.) I samband med behandling av propositionen uttalade socialutskottet bl.a. följande med anledning av ett antal motioner. Inledningsvis konstaterar utskottet att attityden till flera s.k. alternativa behandlingsmetoder, dock inte alla, har förändrats under . Kunskaper inom alternativ- medicin behövs enligt utskottet både för att kunna bedöma effekter och vinster och för att utröna eventuella skador och bi- verkningar. Utskottet förutsätter att ansökningar om medel till forskning på området behandlas i en positiv anda. Utskottet delar inte motionärernas uppfattning om registrering m.m. av alternativmedicinska utövare hos . Utskottet be- farar att ett system som bygger på en sådan registrering skulle kräva utökade resurser utan att ge motsvarande vinst. Utskottet avstyrker motionerna So308 (mp) yrkandena. (bet 1997/98:SoU22 s. 18). 3.2.2Närmare om den nu gällande regleringen De nu gällande bestämmelserna om begränsningarna i rätten att vidta vissa hälso- och sjukvårdande åtgärder återfinns i 4 kap. LYHS. Detta kapitel omfattar endast 3 paragrafer. Ytterligare kompletterande bestämmelser rörande bl.a. straffansvar finns i 8 kap. i lagen. I 8 kap. regleras även förbudet för annan än en tand- läkare att utöva tandläkaryrket (4 §). I 4 kapitlet anges inledningsvis under vilka förutsättningar be- stämmelserna i detta kapitel är tillämpliga (1 §). Dessa motsvarar som nämnts i sak bestämmelserna i 1960-års lag. Det anges att be- stämmelserna i kapitlet gäller den som yrkesmässigt undersöker annans hälsotillstånd eller behandlar annan för sjukdom eller där- med jämförligt tillstånd genom att vidta eller föreskriva åtgärder i förebyggande, botande, eller lindrande syfte. Bestämmelserna gäller dock inte den som enligt 1 kap. 4 § LYHS tillhör hälso- och sjuk- vårdspersonalen. (1 §). Den rättsliga regleringen på hälso- och sjukvårdsområdet I förarbetena till lagen uttalade regeringen att den inte hade funnit skäl att definiera vilka åtgärder som är förbjudna på annat sätt än vad som skedde i den då gällande 1960-års lag. Något krav på att den behandlade verkligen lider av den sjukdom som behand- lingen riktas mot uppställs inte. Liksom enligt 1960-års lag faller exempelvis allmänna hälsoråd som lämnas utan någon anknytning till sjukdom utanför lagens tillämpningsområde. Regeringen tillade även att med den angivna definitionen faller även verksamheter så- som exempelvis tatuering utanför det reglerade området (a. prop. s. 106). Som framgått har, i enlighet med behörighetskommittés förslag, grundkriteriet för lagens tillämpning, mot ersättning bytts ut mot den som yrkesmässigt undersöker Regeringen anförde att vid bedömningen av om en verksamhet sker yrkes- mässigt torde uttagande av ersättning kunna vara ett viktigt krite- rium. Ett annat kriterium kan vara verksamhetens omfattning, dvs. att undersökning eller behandling inte skett vid bara ett enstaka tillfälle utan i något större omfattning (a. prop. s. 107). Bestämmelserna i 4 kap. är som framgår i övrigt inte tillämplig på hälso- och sjukvårdspersonal. Med andra ord är dessa bestämmelser avgränsade till att vara tillämpliga enbart på dem som inte är att anse som hälso- och sjukvårdspersonal. I sammanhanget bör också nämnas att aktuella bestämmelser i 4 kapitlet inte heller är tillämp- liga på en delegitimerad läkare. En delegitimerad läkare är enligt ansvarsbestämmelserna i 8 kap. (3 §) direkt förhindrad att utöva läkaryrket. Förbudet att utöva tandläkarverksamhet regleras inte heller av 4 kap, utan det framgår som nämnts av 8 kap. 3 § och 3 kap. 4 § LYHS. Vilka som är att anse som hälso- och sjukvårdspersonal framgår av 1 kap. 4 § LYHS. Sådan personal omfattas i sitt arbete av de sär- skilda bestämmelserna i 2 kap. LYHS om denna personals skyldig- heter och ansvar. Det kan redan här nämnas att hälso- och sjuk- vårdspersonalen genom dessa bestämmelser har mycket begränsade möjligheter att utöva alternativ- eller komplementärmedicin. Regelverket kring denna personals skyldigheter och ansvar redo- görs närmare för i avsnitt 3.3.4. Den rättsliga regleringen på hälso- och sjukvårdsområdet I 4 kap. återfinns också materiella bestämmelser som förbjuder annan än hälso- och sjukvårdspersonal att utföra vissa åtgärder på hälso- och sjukvårdens område. I förarbetena diskuterades möjlig- heterna att förändra dessa bestämmelser mot bakgrund av att olika remissinstanser framfört att det förbjudna området såväl borde be- gränsas som utökas. Regeringen konstaterade att de sjukdomar som får behandlas och de undersökningsmetoder som får utföras endast av hälso- och sjukvårdspersonal generellt kan sägas vara ytterst begränsade. Regeringen ansåg att det var tveksamt om det utan risk för patientsäkerheten är möjligt att ytterligare begränsa det förbjudna området. Någon ytterligare begränsning på detta område föreslogs därför inte. Regeringen ansåg inte heller att för- budet att utan personlig undersökning av den som sökt honom eller henne lämna skriftliga råd eller anvisningar för behandling, skulle slopas såsom behörighetskommitté hade föreslagit. Regeringen ansåg att en personlig undersökning och ett personligt sammanträffande alltid skulle krävas. Förbudsbestämmelserna är angivna i fem olika punkter. Där föreskrivs att behandling av vissa sjukdomar och utförande av vissa behandlingsmetoder är förbjudna att utföra för den som inte är hälso- och sjukvårdspersonal. Närmare innebär dessa att den som utövar verksamhet som omfattas av 4 kap. 1 § inte får -behandla sådana smittsamma sjukdomar som enligt smittskyddslagen (2004:168) är anmälningspliktiga sjukdomar, -behandla cancer och andra elakartade svulster, diabetes, epilepsi eller sjukliga tillstånd i samband med havandeskap eller förlossning, -undersöka eller behandla annan under allmän bedövning eller under lokal bedövning genom in- jektion av bedövningsmedel eller under hypnos, -behandla annan med användande av radiologiska metoder, -utan personlig undersökning av den som sökt honom eller henne lämna skriftliga råd eller anvis- ningar för behandling, eller prova ut eller tillhanda- hålla kontaktlinser. Den rättsliga regleringen på hälso- och sjukvårdsområdet De särskilda bestämmelserna rörande barn Under remissbehandlingen av behörighetskommitténs förslag framkom olika synpunkter på en eventuell åldersgräns för att få behandla och undersöka barn. Bland remissinstanserna fanns före- språkare för en gräns vid 8, 15 respektive , liksom önskemål om ett totalt slopande av åldersgränsen. Regeringen framhöll att omsorgen om patienternas säkerhet måste anses väga särskilt tungt när det gäller barn. Små barn saknar i regel förmåga att välja mellan behandlingsmetoder och själva ta ansvar för en behandling. Vidare konstaterade regeringen att åtta- årsgränsen enligt 1960-års lag valdes eftersom barnet då hade börjat skolan och kommit under regelbunden läkarundersökning och kontroll. Sammantaget ansåg regeringen att omsorgen om barnens bästa talade för att den nuvarande åttaårsgränsen måste bibehållas. I likhet med 1960-års lag föreskrivs därför ett generellt förbud för den som utövar verksamhet som omfattas av 4 kap. 1 § att be- handla eller undersöka barn (3 §). Som nämnts inledningsvis kompletteras bestämmelserna i 4 kap. LYHS av vissa ansvarsbestämmelser i 8 kap. denna lag. Dessa mot- svarar bestämmelserna i 1960-års lag. I likhet med denna lag anges i LYHS att den som bryter mot någon av bestämmelserna i 4 kap. eller som under utövning av verksamhet som sägs i 4 kap. upp- såtligen eller av oaktsamhet tillfogar den undersökte eller behand- lade skada, som inte är ringa, eller framkallar fara för sådan skada, döms till böter eller fängelse i högst . Detta gäller oavsett om skadan eller faran orsakats av olämplig behandling eller genom av- brott i eller dröjsmål med läkarvård (6 § första stycket). Vidare an- ges att brist i utbildning och erfarenhet inte befriar personen i från ansvar (6 § andra stycket). Det bör här påpekas att det finns särskilda straffbestämmelser angående obehörigt utövande av läkar- respektive tandläkaryrket (3 och 4 §§) Dessa bestämmelser har företräde framför 6 §, om förutsättningar föreligger att tillämpa någondera av dessa bestäm- melser. Den rättsliga regleringen på hälso- och sjukvårdsområdet Vidare har annan lag företräde framför samtliga nu nämnda be- stämmelser (3–6 §§), om den aktuella gärningen är belagd med strängare straff i den lagen (8 kap. 7 §). Flera av de förfaranden som beskrivits, kan nämligen även vara straffbelagda enligt främst bestämmelser (närmast bestämmelserna i tredje och fjärde kapitlet). Om strängare straff föreskrivs i t.ex. än i LYHS, ska således den förstnämnda lagen tillämpas i en kon- kurrens situation mellan lagarna. Förutom att straffansvar kan ådömas vid brott mot bestämmel- serna i 4 kap. LYHS, kan dessutom under vissa för- utsättningar meddela förbud att eller för alltid utöva verksamhet som anges i 4 kapitlet (8 kap. 8 §). Ett sådant förbud får förenas med vite. Styrelsen får meddela sådant förbud och vite om någon genom dom som vunnit laga kraft befunnits skyldig till brott som anges i 8 kap. 6 §. Möjligheten att meddela förbud motsvaras av den tidigare be- stämmelsen i 1960-års lag, medan möjligheten att meddela vite in- fördes i LYHS. beslut om förbud och vite gäller , om inte annat anges i beslutet (8 kap. 15 §). Ett sådant beslut får över- klagas hos allmän förvaltningsdomstol. 3.3Regleringen av hälso- och sjukvården och dess personal – en översiktlig beskrivning De grundläggande bestämmelserna och målen för hur hälso- och sjukvården ska vara utformad i återfinns i hälso- och sjuk- vårdslagen (1982:763, HSL). Dessa bestämmelser riktar sig främst till sjukvårdshuvudmännen. I lagen anges de övergripande målen för hälso- och sjukvården och vilka krav som kan ställas på vården. Bestämmelserna i 1–2 e §§ och 27–33 §§ gäller all hälso- och sjuk- vård, både offentlig och enskild. I övrigt reglerar HSL kraven på den offentliga hälso- och sjukvårdens verksamhet. I lagen anges att hälso- och sjukvården ska bedrivas så att den uppfyller kraven på en god vård. Med god vård menas bl.a. att Den rättsliga regleringen på hälso- och sjukvårdsområdet vården ska vara av god kvalitet och tillgodose patientens behov av trygghet i vården och behandlingen (2 a § 1). För att uppnå målet om en god vård ställer samhället olika krav på hälso- och sjukvården. Det gäller såväl krav på hälso- och sjuk- vårdens organisation och dess verksamhet som på hälso- och sjuk- vårdens kompetens. Samhället använder sig av flera styrmedel för detta ändamål. De viktigare av dessa styrmedel är de som rör eko- nomi, lagstiftning och kvalitetssäkring av utbildningen för perso- nalen inom hälso- och sjukvården. Personalen har naturligtvis en nyckelfunktion i uppfyllande av målen inom vården. Samhället har därför i särskild lagstiftning närmare bestämt under vilka former hälso- och sjukvården ska be- drivas av den som är yrkesverksam inom vården. De grundläggande bestämmelserna om detta återfinns numera i lagen (1998:531) om yrkesverksamhet på hälso- och sjukvårdens område (LYHS). I LYHS finns detaljerade bestämmelser om kraven på hälso- och sjukvårdspersonalen. 3.3.2Lagen om yrkesverksamhet på hälso- och sjukvårdens område Regleringen om yrkesverksamhet inom hälso- och sjukvårds- området finns alltså numera i en sammanhållande lag – lagen om yrkesverksamhet på hälso- och sjukvårdens område (LYHS). Förarbetena till denna lag är främst prop. 1997/98:109, 1997/98:SoU22 och rskr. 1997/98:290. Denna lag innebar att det, utöver den översyn som gjordes av lagen (1984:542) om behörighet att utöva yrke inom hälso- och sjukvården m.m (behörighetslagen, skedde en samordning med flera lagar, nämligen åliggandelagen, dvs. lagen (1994:953) om åligganden för personal inom hälso- och sjukvården, disciplinpå- följdslagen, dvs. lagen (1994:954) om disciplinpåföljd m.m. på hälso- och sjukvårdens område, tillsynslagen, dvs. lagen (1996:786) om tillsyn över hälso- och sjukvården och 1960-års lag, dvs. lagen (1960:409) om förbud i vissa fall mot yrkesverksamhet på hälso- och sjukvårdens område. Vissa av de nämnda lagarna har i huvudsak överförts oförändrade till LYHS och motsvaras där av bestämmelser som uppdelats i 8 olika kapitel. Den rättsliga regleringen på hälso- och sjukvårdsområdet Alternativ- och komplementärmedicin anses inte vara hälso- och sjuk- vård enligt LYHS och HSL I det inledande kapitlet i LYHS anges vad som avses med hälso- och sjukvård, med vårdgivare samt hälso- och sjukvårdspersonal enligt denna lag (1 kap. 2–4 §§). När det gäller definitionen av hälso- och sjukvård görs en hän- visning till HSL. Det framhålls dock i förarbetena till lagen att den hänvisningen inte innebär att HSL blir tillämplig på alla personer som vidtar hälso- och sjukvårdande åtgärder. HSL riktar sig främst till sjukvårdshuvudmännen. Vidare anges att det t.ex. inte är så att HSL:s allmänna regler om kraven på hälso- och sjukvården genom hänvisningen i LYHS blir tillämpliga på alternativmedicinska yrkesutövare (prop. 1997/98:109 s. 148). Dessutom uttalas i för- arbetena att det av definitionen av hälso- och sjukvård i LYHS framgår att kvacksalveriverksamhet inte utgör hälso- och sjukvård och således inte heller kan omfattas av tillsyn annat än i det begränsade avseende som anges i 8 kap. 8 §. Definitionen av hälso- och sjukvård utesluter vidare att den som bedriver kvacksalveriverksamhet ska kunna anses vara vårdgivare enligt definitionen i 1 kap. 3 § (a. prop. s. 167). 3.3.3Vilka tillhör hälso- och sjukvårdspersonalen? Som framgått av den tidigare redovisningen i detta kapitel av- gränsas tillämpningsområdet för 4 kap. LYHS mot dem som tillhör hälso- och sjukvårdspersonalen enligt lagen. Den som tillhör hälso- och sjukvårdpersonalen har också som tidigare nämnts begränsade möjligheter att utöva alternativmedicin. Mot denna bakgrund är det naturligtvis av intresse att närmare redogöra för vilka som tillhör denna personal. Följande yrkesutövare hör f.n. till hälso- och sjuk- vårdspersonalen (1 kap. 4 § LYHS). Den som har legitimation för yrke inom hälso- och sjukvården Enligt LYHS aves med hälso- och sjukvårdspersonal till att börja med den som har legitimation för yrke inom hälso- och sjukvården (punkten 1). Vilka yrkesgrupper inom hälso- och sjukvården som har legitimation framgår av 3 kap. 2 §. Den rättsliga regleringen på hälso- och sjukvårdsområdet omfattar legitimationsreglerna 17 yrkesgrupper. Dessa är apotekare, arbetsterapeut, barnmorska, kiropraktor, logo- ped, läkare, naprapat, optiker, psykolog, psykoterapeut, receptarie, röntgensjuksköterska, sjukgymnast, sjukhusfysiker, sjuksköterska, tandhygienist samt tandläkare. Enligt en upprättad prome- moria inom Legitimation och skyddad yrkes- titel (Ds 2004:28) föreslås dock att ytterligare 4 yrkesgrupper – audionomer, biomedicinska analytiker, dietister och ortoped- ingenjörer – ska erhålla legitimation (se vidare nedan om dessa gruppers nuvarande status). Förslaget bereds f.n. inom . LYHS bestämmelser gäller all legitimerad hälso- och sjukvårds- personal oberoende av om de arbetar i offentlig eller privat regi. Det kan tilläggas att en legitimerad yrkesutövare omfattas av regleringen i LYHS i alla situationer – i och utom tjänsten – när yrket på något sätt utövas. Den som använder en skyddad yrkestitel för yrke inom hälso- och sjukvården Till hälso- och sjukvårdspersonalen hör även den som med stöd av LYHS (3 kap. 6 §) använder en skyddad yrkestitel för yrke inom hälso- och sjukvården (punkten 1). Denna bestämmelse var en nyhet i och med LYHS och har inte sin motsvarighet i den tidigare lagstiftningen. Bestämmelsen gäller de som genom sin högskole- examen har rätt att använda en i LYHS angiven yrkestitel. Dessa är audionomer, biomedicinska analytiker, dietister och ortoped- ingenjörer. Som framgår av ordalydelsen gäller bestämmelsen när nämnda yrkesverksamma använder yrkestiteln. Detta kan ske genom skyltning och annonsering m.m. och att yrkesutövaren därigenom presenterar sig för allmänheten med sin yrkestitel. Om yrkes- utövaren i sin verksamhet väljer att inte nyttja möjligheten att an- vända sig av yrkestiteln är denne inte att anse som hälso- och sjuk- vårdspersonal och omfattas inte heller av tillsyn. Som nämnts föreslås det i promemorian Legitimation och skyddad yrkestitel (Ds 2004:28) att nu aktuella yrkesutövare ska erhålla legitimation. Den rättsliga regleringen på hälso- och sjukvårdsområdet Personal verksam vid sjukhus m.m. och som medverkar i hälso- och sjukvården Vidare hör till hälso- och sjukvårdspersonalen de yrkesutövare som är verksamma vid sjukhus och andra vårdinrättningar och som medverkar i hälso- och sjukvård av patienter (punkten 2). Genom denna bestämmelse faller inom lagens tillämpnings- område även personal som inte legitimerad eller som inte är an- ställd, men i egenskap av uppdragstagare medverkar i hälso- och sjukvård av patienter. Utanför denna punkt faller personal som inte har något direkt samband med vården, t.ex. städpersonal. Den som i annat fall biträder en legitimerad yrkesutövare Den som i annat fall vid hälso- och sjukvård biträder en legitimerad yrkesutövare är också att betrakta som hälso- och sjukvårds- personal (punkten 3). Apotekspersonal och personal vid larmcentraler, m.m. Slutligen hör till hälso- och sjukvårdspersonalen de som arbetar på apotek eller annan liknande detaljhandel, om de inte redan tillföljd av legitimation eller andra fall i punkterna 1–3 omfattas av bestäm- melserna (punkten 5). Vidare hör till denna grupp personal vid larmcentral som förmedlar hjälp eller lämnar råd och upplysningar till vårdsökande (punkten 6). Regeringen har vidare givits möjlighet att föreskriva att ytter- ligare yrkesutövare ska tillhöra hälso- och sjukvårdspersonalen och därmed omfattas av LYHS (punkten 7).