sou · GSB3110 · 2005-01-01 00:00:00 — Detta regleras i lagen om internationellt tullsamarbete. I lagen anges att eller annan behörig myndighet skall bistå utländsk myndighet och mellanfolklig organisation. 148 Samarbetet får inte innebära att åtgärd vidtas som strider mot svensk författ- ning eller svenska allmänna rättsprinciper. Syftet med samarbetet är att förhindra, upptäcka, utreda och beivra överträdelser av tullbestämmelser. Samarbetet består bl.a. i att länderna självmant eller efter ansökan skall delge varandra upp- gifter som behövs för tullsamarbetet, och då även om uppgiften omfattas av sekretess enligt sekretesslagen. Svensk myndighet har också rätt att inleda utredning om överträdelse av tullbestämmelser i en annan stat. I sådan utredning får utländsk tjänsteman beviljas när- vara. I lagen regleras också om gränsöverskridande övervakning och förföljande. 147Med tredje land avses område som inte omfattas av EG:s tullområde. 148Behöriga myndigheter är , en polismyndighet, och , men har ansvaret för samordningen av samarbetet. Nuvarande förhållanden och reformarbeten 4.9.10Lagen (2004:487) om sjöfartsskydd I regelverken om sjöfartsskydd ges bl.a. särskilda möjligheter till kontroller ombord på fartyg och i hamnanläggningar som används för internationell sjöfart och handel för att förebygga brott som utgör fara för säkerheten i samband med sjöfarten. Vid kontrollen får den som uppehåller sig på ett fartyg eller i en hamnanläggning kroppsvisiteras som också t.ex. väskor, fordon och slutna förvaringsställen får undersökas. Föremål som påträffas vid kon- trollen och som kan komma till användning vid brott som utgör allvarlig fara för säkerheten skall, om föremålen inte tas i beslag med stöd av , förvaras på visst sätt. Den som inte frivilligt låter sig eller sin egendom undersökas eller som inte följer anvisning att förvara ett farligt föremål på ett sådant sätt att det inte kan användas i brottsligt syfte, får avvisas eller avlägsnas från fartyget eller hamnanläggningen.149 Kontrollen får endast utföras av polisman, en kustbevaknings- tjänsteman eller annan särskilt utsedd person som förordnats av polismyndighet. Dessa får också avlägsna den som obehörigen befinner sig på ett fartyg eller i en hamnanläggning, den som stör ordningen där, eller den som äventyrar skyddet av fartyget eller hamnanläggningen. har också, inom ramen för myndighetens sjö- övervakande verksamhet, till uppgift att verka för att förhindra brott mot lagen om sjöfartsskydd. Kustbevakningstjänsteman har därför samma befogenhet som polisman att, när det förekommer anledning att brott förövats mot lagen om sjöfartsskydd, hålla för- hör och vidta annan åtgärd med stöd av 23 kap. 3 § tredje stycket , ta med någon till förhör, gripa någon och företa husrannsakan om åtgärden har till syfte att eftersöka den som skall gripas eller att verkställa beslag. Om det uppenbart behövs för att dessa befogenheter skall kunna utövas, får en kustbevaknings- tjänsteman också stoppa och visitera ett fartyg eller inbringa det till svensk hamn.150 Inom ramen för sjöfartsskyddet är sjöfarten skyldig att till- handahålla information bl.a. om vilken hamn- anläggning fartyget skall anlöpa och om de hamnanläggningar far- tyget har anlöpt jämte en övergripande beskrivning av far- 149Se bl.a. och rådets förordning [EG] nr 725/2004 av om förbättrat sjöfartsskydd på fartyg och i hamnanläggningar 1501, 2 och 4 §§ lagen om medverkan vid polisiär övervakning. Nuvarande förhållanden och reformarbeten tygets last och annan praktisk skyddsrelaterad information som begär.151 Dessa anmälningar mottas och sam- ordnas vid kontaktpunkt för sjöfarten vid Kust- bevakningens Region (Swedish Guard Clearance; SMC) som också är mottagare av sjöfartens förhands- anmälningar enligt utlänningsförordningen och schengenregelver- ket. 4.9.11Lagen (1966:374) om Sveriges sjöterritorium Lagen om Sveriges sjöterritorium, vilken är under reformering, innehåller bestämmelser om vad som Sveriges sjöterritorium omfattar. I lagen anges att detta omfattar inre vatten och territorialhav och att det begränsas mot det fria havet eller annan stats territorium av territorialgränsen. Till inre vatten räknas, insjöar, vattendrag och kanaler och vid kusterna belägna hamnar och vikar samt vattenområden mellan öar, och skär. I räknas endast vissa hamnar som inre vatten. Till territo- rialhav räknas det utanför landområden och inre vatten belägna vattenområden och inre vatten belägna vattenområden beräknat på visst sätt. 4.9.12Lagen (1992:1140) om ekonomiska zon Lagen om ekonomiska zon reglerar att ekonomiska zon omfattar havsområde utanför den fastställda territorialgränsen. I lagen finns också bestämmelser om skyddet för den miljön, utnyttjande av naturtillgångar, marinvetenskaplig forskning, bestämmelser om tillsyn över den verksamhet som bedrivs inom den ekonomiska zonen samt ansvarsbestämmelser vid överträdelser av lagen. 151Sjöfartsverkets föreskrifter [SJÖFS 2004:13] om sjöfartsskydd 1528 § förordning (1992:1226) om ekonomiska zon. Nuvarande förhållanden och reformarbeten 4.9.13Lagen (1996:517) om begränsningar av tillämpningen av svensk lag vad gäller vissa brott begångna på utländska fartyg I lagen om begränsningar av tillämpningen av svensk lag vad gäller vissa brott begångna på utländska fartyg regleras, att brott mot be- stämmelser i svenska lag om förebyggande, begränsning och kontroll av föroreningar i den miljön, som begås på ett fartyg som är registrerat i en främmande stat, får inte strängare straff än böter dömas ut, när fartyget befinner sig utanför svenskt inre vatten. Detta gäller dock inte allvarliga och uppsåtliga gärningar som avser föroreningar av territorialhav. För att påföljd skall kunna dömas ut krävs att den misstänkte häktats eller fått del av åtal från det att brottet begicks. Sjöfarten är en näring som i stor utsträckning styrs av folkrättsliga regler och internationellt samarbete. I 2 kap. 7 § anges också att vad som följer av allmänt erkända folkrättsliga grund- satser begränsar svensk lags tillämplighet och svensk domstols behörighet utöver vad som direkt följer av nämnda kapitel i brotts- balken. Havsrätten har i stor utsträckning kodifierats i FN:s havs- rättskonvention, UNCLOS; United Nations Convention on the of the Sea. Konventionen trädde i kraft , och ratificerades av . Ett av huvud- syftena med havsrättskonventionen är att skapa balans mellan rättigheter och skyldigheter och den omfattar därför i stor sett alla aspekter på havens och havsbottens fredliga användning, främst på miljöområdet, jämte bestämmelser om nyttjande av havsområden för internationell sjöfart. Staters jurisdiktion över vattenområden och fartyg I havsrättskonventionen skiljer man mellan olika slags vatten- områden – inre vatten och territorialhav, den ekonomiska zonen, den angränsande zonen och det fria havet. Syftet med indelningen i olika vattenområden är att reglera staternas rättigheter och skyl- digheter. Huruvida en stat har rätt att ingripa beror således på var Nuvarande förhållanden och reformarbeten ett fartyg befinner sig och varifrån det kommer. Man skiljer i detta avseende också på olika jurisdiktioner. Utgångspunkten för folkrätten är att varje stat är suverän och således har exklusiv jurisdiktion, både lagstiftande och verk- ställande, över sitt territorium; territoriell jurisdiktion. En stat kan emellertid också ha jurisdiktion över fartyg som är registrerade i den staten (s.k. bär den statens flagg) även när fartygen befinner sig utanför registreringslandets vatten; flaggstatsjurisdiktion. En stats inre vatten utgörs av de vattenområden som ligger innanför de s.k. baslinjerna, i praktiken främst vattendrag, hamnar och inre skärgårdsområden. Varje stat har sedan enligt havsrätts- konventionen rätt till ett territorialhav på högst tolv natuiska mil räknat från baslinjen. tillsammans med det inre vattnet utgör statens sjöterritorium. Med utgångspunkt från territorialprincipen har en hamnstat full jurisdiktion över sina hamnar, hamnstatsjurisdiktion, och en kust- stat jurisdiktion över sitt territorialhav, kuststatsjurisdiktion. Med stöd av dessa principer är svensk lag är tillämplig på utländska far- tyg som befinner sig på svenskt sjöterritorium. Visserligen före- ligger en rätt för utländska fartyg till s.k. oskadlig genomfart. Denna genomfart skall emellertid ske skyndsamt, vara oavbruten och inte störa kuststatens lugn, ordning och säkerhet. En kuststat har därför obegränsad jurisdiktion med anledning av alla brott som begås ombord på utländska fartyg som passerar genom dess territorialhav, exempelvis om brottets följder sträcker sig till kuststaten, om brottet är av sådant slag att det stör lugnet i landet eller ordningen på territorialhavet, eller om åtgärder beträf- fande fartyget är nödvändiga för att undertrycka olaga handel med narkotika eller psykotropa ämnen. Kuststatens myndigheter, i främst polismyndigheterna och , får när genomfarten inte är oskadlig ingripa med de befogenheter som gäller enligt svenska lagar och författningar. Denna möjlighet omfattar såväl ingripanden mot fartyg i territorialhavet vid brotts- misstanke enligt vad som anges ovan som andra åtgärder riktade mot fartyget för t.ex. ordningshållning eller gränskontroll i sjö- trafiken när genomfarten inte sker skyndsamt och oavbrutet på det sätt som havsrättskonventionens rätt till oskadlig genomfart förut- sätter. Över den ekonomiska zonen, ett område utanför territorialhavet som får sträcka sig högst från baslinjen, är kust- statsjurisdiktionen inte huvudregel utan snarare undantag. Nuvarande förhållanden och reformarbeten stat har endast vissa suveräna rättigheter i den ekonomiska zonen, exempelvis rörande fisket, och befogenheter att utfärda lagar och författningar för att förhindra, begränsa och kontrollera förore- ningar från fartyg inom den ekonomiska zonen. Med stöd av svensk författning kan t.ex. under vissa förut- sättningar vidta brottsbekämpande åtgärder vid utsläppsbrott eller fiskebrott i zonen liksom även utan brottsmisstanke vidta fiskeri- kontrollåtgärder avseende fisket som bedrivs där. Begreppet angränsande zon avser, liksom den ekonomiska zonen, ett område utanför territorialhavet. Området får dock endast sträcka sig från baslinjen. I den angränsande zonen har kuststaten rätt till viss begränsad jurisdiktion inom områdena tullar, skatter, invandring, hälsovård och skydd av arke- ologiska och historiska fynd. har inte inrättat en sådan zon. har emellertid behovet av att tillsätta en utredning för att närmare granska frågan om inrät- tande av en sådan zon gjort sig påmind. Vid antagandet av havs- rättskonventionen gjorde exempelvis regeringen bedömningen att övervägande skäl talade för att en angränsande zon borde inrättas runt Sveriges kuster.153 En sådan utredning har dock inte tillsatts. Ett fartyg lyder, som nämnts, även under flaggstatens jurisdiktion. Detta medför att flaggstaten har jurisdiktion över fartyget var det än befinner sig. Flaggstatens jurisdiktion är emellertid endast suve- rän när fartyget befinner sig på flaggstatens territorium, på flagg- statens ekonomiska zon eller på det fria havet. Sammantaget innebär således havsrättskonventionen att under- sökning m.m. av svenska fartyg på svenskt sjöterritorium regleras uteslutande av svensk lagstiftning. Vidare innebär den att de brottsutredande myndigheterna också har möjlighet att besluta om undersökningar ombord på utländska fartyg, dels när dessa befin- ner sig på inre vatten, dels när de befinner sig på territorialhavet och kan åberopa rätt till oskadlig genomfart. Beträf- fande utländska fartyg som befinner sig i svensk hamn, finns alltså inga begränsningar vare sig vad avser administrativa eller brotts- bekämpande åtgärder och undersökningar ombord. 1995/96:140 angående svensk ratifikation m.m. av havsrättskonventionen. Nuvarande förhållanden och reformarbeten I det följande redovisas de grundläggande bestämmelserna för sekre- tess, och för de bestämmelser som närmast har koppling till utlän- ningskontrollen. I avsnittet redogörs inledningsvis för innebörden av sekretess och sekretessbestämmelsernas uppbyggnad.154 Därefter redogörs för de sekretessbestämmelser som har koppling till ut- lands- och utlänningssekretessen.155 Redogörelsen omfattar också en beskrivning av de sekretessbestämmelser som är kopplade till det brottsbekämpande och brottsutredande arbetet, nämligen för- undersökningssekretess, sekretess i underrättelseverksamhet samt registersekretess.156 Eftersom ett effektivt brottsbekämpande och brottsutredande arbete förutsätter ett informationsutbyte mellan olika myndigheter, redovisas också vilka bestämmelser som i ett sekretesshänseende har betydelse före ett effektivt informations- utbyte mellan myndigheterna. Slutligen redovisas kortfattat de förslag som lämnats beträffande sekretesslagstiftningen. 4.10.1Allmänt om sekretessens innebörd och sekretessbestämmelsernas uppbyggnad Sekretesslagen (1980:100) har sin grund i offentlighetsprincipen. Enligt 2 kap. 1 § tryckfrihetsförordningen har varje svensk med- borgare rätt att ta del av allmänna handlingar.157 Rätten att ta del av allmänna handlingar tillkommer även utlänningar, såvida inskränk- ningar inte gjorts i tryckfrihetsförordningen eller annan lag.158 Alla personers rätt att ta del av en allmän handling kan enligt 2 kap. 2 § tryckfrihetsförordningen begränsas. 154För en djupare genomgång av sekretessbestämmelserna hänvisas till Prop. 1979/80:2, m.fl., Sekretesslagen En kommentar, cit och Offentlighets- och sekretess- kommitténs huvudbetänkande Ny sekretesslag SOU 2003:99, cit OSEK. 155Utförligare information finns också i Utredningens om sekretess hos utlandsmyndigheter m.m. betänkande Utlandsmyndigheters medverkan i utlänningsärenden m.m., SOU 2001:110, Utredningens om översyn av regler och praxis vid verkställighet av avvisnings- och utvis- ningsbeslut betänkande Verkställighet vid oklar identitet, m.m., SOU 2003:25 och Utlän- ningsdatautredningens betänkande Utlänningsdatalag, SOU 2003:40. 156Beträffande sekretess i brottsbekämpande verksamhet se också Tullbrotts- datautredningens betänkande brottsbekämpning Integritet – Effektivitet, SOU 2002:113. 157Att en handling är allmän avser kort utryckt en handling som förvaras hos en myndighet och som anses ha kommit in dit eller upprättats där, se bl.a. , och m.fl., Grundlagar, 1980, s. 388 f. 15814 kap. 5 § tryckfrihetsförordningen. Nuvarande förhållanden och reformarbeten principen skall ske genom reglering i sekretesslagen eller i annan lag som sekretesslagen hänvisar till. I ett antal lagar om internationellt samarbete på brottmålsområdet finns begränsningar i möjligheten att utnyttja information. Detta erinras särskilt om i 1 kap. 4 § tredje stycket sekretesslagen. I 5 kap. 1 § lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål åläggs svenska myndigheter som, enligt en internationell överenskommelse fått upp- gifter eller bevisning från annan stat, att följa villkoren som begrän- sar möjligheterna att använde uppgifterna eller bevisningen oavsett vad som annars är föreskrivet i lagen eller annan författning. Mot- svarande begränsningar finns i 3 § lagen om internationellt polisiärt samarbete och i 4 kap. 2 § lagen om internationellt tullsamarbete. I 10 § lagen (2000:344) om Schengens informationssystem föreskrivs att en svensk myndighet inte utan samtycke av den registrerade staten får utnyttja en uppgift i registret för något annat syfte än den registrerade staten har angett i registreringen (se också nedan under 4.10.6. om bestämmelsen i 5 kap. 7 § sekretesslagen). Sekretessregleringen tillämpas i det allmännas verksamhet. I första hand är det de egentliga myndigheterna som omfattas av lagen. Be- greppet myndighet skall här förstås i regeringsformens bemärkelse och avser regeringen, domstolarna och förvaltningsmyndigheterna. I sekretesslagen föreskrivs vilka personer som omfattas av sekretess- lagen.159 Dessa utgörs i första hand av personer som under anställ- ning hos en myndighet fått kännedom om sekretessbelagda upp- gifter. Därutöver omfattas den som på grund av uppdrag hos en myndighet, på grund av tjänsteplikt eller på annan liknande grund för det allmännas räkning deltar eller har deltagit i myndighets verksamhet och på så sätt fått kännedom om sekretessbelagd upp- gift. Även personer utan anknytning till myndigheten kan omfattas av en bestämmelse i sekretesslagen, och i dessa fall lämnas vanligen uppgiften ut med förbehåll om nyttjandet av densamma.160 Sekretesslagen behandlar både tystnadsplikt i det allmännas verk- samhet och förbud mot att lämna ut allmänna handlingar (handlings- sekretess). Sekretessen gäller för en uppgift som anges i en sekretess- bestämmelse, inte för själva handlingen där uppgiften förekommer. Sekretess innebär ett förbud att röja uppgift, vare sig det sker muntligen eller genom att allmän handling lämnas ut eller det sker på annat sätt.161 Sekretess innebär inte bara förbud att röja hemlig 1591 kap. 6 § sekretesslagen. 16014 kap. 9 § sekretesslagen. 1611 kap. 1 § andra stycket sekretesslagen. Nuvarande förhållanden och reformarbeten uppgift utan även förbud mot att utnyttja sådan uppgift utanför den verksamhet i vilken sekretess gäller för uppgiften.162 Förbud att röja uppgift gäller både gentemot enskild och mot annan myndighet. Förbudet kan till och med gälla inom samma myn- dighet, nämligen när två olika verksamhetsgrenar är att betrakta som självständiga i förhållande till varandra. De intressekonflikter som uppkommer mellan sekretessintressena, å ena sidan, och myn- digheternas informationsbehov, å den andra, löses genom bestäm- melserna om undantag från sekretessen. Den som röjer en uppgift som han är pliktig att hemlighålla enligt lag eller annan författning eller förordnande eller förbehåll som meddelats med stöd av lag eller annan författning eller olovligen utnyttjar sådan hemlighet, kan enligt 20 kap. 3 § dömas till böter eller fängelse . Bestämmelsen är subsidiär till andra föreskrifter som särskilt straffbelägger gärningar som innebär att hemliga uppgifter röjs eller utnyttjas. Den som av oaktsamhet begår brott mot tystnadsplikt kan dömas till böter. I ringa fall skall dock inte dömas till ansvar. Som nämnts får en sekretessbelagd uppgift inte röjas för enskild, om det inte följer av sekretesslagen eller en lag som den lagen hänvisar till.163 Enligt huvudregeln har emellertid den enskilde som uppgiften berör rätt att ta del av sådan uppgift som rör hans eller hennes personliga förhållanden.164 Denna rätt kan dock begränsas, om det följer av bestämmelse i sekretesslagen. Bestämmelser härom finns för uppgifter om den enskildes personliga hälsa samt för upp- gifter i belastningsregistret.165 Någon generell rätt för en enskild att få ta del av sekretessbelagda uppgifter där skyddet inte avser den enskilde själv finns inte. I 14 kap. 5 § sekretesslagen finns emeller- tid en bestämmelse som ger en part rätt att ta del av materialet i ett mål eller ärende hos domstol eller annan myndighet, partsinsyn. Partsinsynen kan emellertid begränsas, om det med hänsyn till all- mänt eller enskilt intresse är av synnerlig vikt att uppgiften inte lämnas ut. Vid olika tillfällen har dock frågan ställts i vilken omfattning denna bestämmelse grundar rätten till insyn i ärendet eller målet.166 Enligt Regeringsrättens praxis skall den misstänkte anses som part under en förundersökning och skall då ha rätt att ta del av uppgifterna i densammas.167 Emellertid torde bestämmelsen i 1621 kap. 4 § sekretesslagen. 1631 kap. 2 § sekretesslagen. 16414 kap. 4 § sekretesslagen. 1657 kap. 3, 7 och 17 §§ sekretesslagen. 166Se SOU 2003:99, s. 190 f. RÅ 1984 ab 176, RÅ 1995 ref 28 och Rå 2001 ref 27 och SOU 2003:99, sid. 190 f. Nuvarande förhållanden och reformarbeten 14 kap. 5 § inte ge den enskilde rätt till insyn, utan rätten därtill är reglerad i , annan författning eller följer av rätts- praxis.168 OSEK har i sitt huvudbetänkande (SOU 2003:99) Ny sekretesslag föreslagit, att det direkt av en bestämmelse skall framgå, att bestämmelsen i sig inte ger någon rätt till insyn, utan att den enbart reglerar konflikten som kan uppstå mellan rätten till parts- insyn enligt andra bestämmelser eller rättsgrundssatser och sekre- tesslagen.169 Sekretessbestämmelserna har byggts upp med hjälp av tre olika slags rekvisit. Dessa anger föremålet för sekretessen, sekretessens räckvidd och sekretessens styrka. Med föremålet för sekretessen avses vilken slags uppgift som sekretessregleringen avser. Sekretessens räckvidd är, om ingenting annat anges, hela den offentliga förvaltningen och därmed jämställda organ och verksam- heter. Vanligtvis anger sekretessbestämmelserna dock en mer be- gränsad räckvidd genom att det där uttrycks, att sekretess gäller i en viss verksamhet eller i ett ärende av angivet slag. I undantags- fall hänvisas i stället till en viss bestämd myndighet, dvs. sekre- tessen gäller direkt i den myndigheten eller den särskilda verksam- heten. Detta brukar kallas primär sekretess.170 Sekretessen kan emellertid med stöd av överföringsbestämmelser spridas utanför det primära sekretessområdet. Detta kallas sekundär sekretess.171 Den sekundära sekretessen har sagts först och främst innebära, att en handling som är hemlig hos en myndighet behåller denna sin karaktär också hos en annan myndighet som tar emot handlingen, samt att en tjänsteman som muntligen får del av en sekretessbelagd uppgift från ursprungsmyndigheten har tystnadsplikt därom. Tyst- nadsplikten omfattar också innehållet i den hemliga handlingen. Sekretessens anknytning till uppgiften medför att den sekundära sekretessen dessutom gäller i fråga om en ny handling, till vilken en sekretessbelagd uppgift har förts över från den inlånade handlingen eller från det muntliga meddelandet. Den primära och sekundära sekretessen faller alltid tillbaka på samma bestämmelse. I många fall kan en primär sekretessregel åberopas hos den mottagande myn- 16823 kap. 18 § reglerar partsinsynen i den brottsutredande verksamheten, och i förvaltningsärenden gäller 16 § förvaltningslagen. 170Se t.ex. 7 kap. 19 § sekretesslagen. 171Se t.ex. 12 kap. 1 § sekretesslagen. Nuvarande förhållanden och reformarbeten digheten för de uppgifter som träffas också av den sekundära sekre- tessen.172 I nuvarande sekretesslagstiftning finns ingen bestämmelse om överföring av sekretess mellan de brottsbekämpande myndigheter- na eller . Som framgår nedan måste det således finnas en primär sekretessbestämmelse för den mottagande myndig- heten för att uppgiften också där skall omfattas av sekretess. Sekretessens styrka anges med hjälp av skaderekvisit. Med offent- lighetsprincipen som utgångspunkt är strävan att sekretess endast skall gälla i den omfattning som är nödvändig för att skydda det intresse som föranlett bestämmelsen. Skaderekvisiten är av två huvud- typer. Den första är det raka skaderekvisitet som kan sägas innebära en presumtion för offentlighet. I det fallet föreligger sekretess, om det kan antas att en viss skada uppkommer om uppgiften lämnas ut. Den andra typen, det omvända skaderekvisitet, innebär däremot att sekretess är huvudregel. En uppgift får då endast lämnas ut om det står klart att ingen skada därigenom uppkommer. Det finns olika sätt att beskriva den skada som krävs för att sekretess skall föreligga. När det är fråga om skydd för allmänna intressen eftersträvas så konkreta skadebeskrivningar som möjligt. I fråga om t.ex. utrikessekretess gäller den, om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan att /det stör mellanfolkliga förbindelser eller på annat sätt skadar landet/.173 Beträffande sekre- tess till skydd för enskilda förhållanden används oftast bara uttrycken skada och men. Det finns enstaka sekretessbestämmelser som saknar skaderekvisit, t.ex. 7 kap. 17 § sekretesslagen som avser belastningsregistret. Man brukar här tala om absolut sekretess, men även sådan sekretess kan få vika för de undantag från sekretess som finns i 14 kap. 1–3 §§ sek- retesslagen (se nedan).