sou · GSB327 · 2005-01-01 00:00:00 — En analys genomförs i syfte att undanröja hinder och utveckla regler för lärosätena att utfärda gemensamma examina med andra lärosäten inom och utom landet (joint degrees). Reglerna för uppehållstillstånd för doktorander utanför EES- området bör ändras så att det är möjligt för dem att stanna kvar för att arbeta i efter doktorsexamen. En lösning bör skyndsamt tas fram som möjliggör bibehållen rätt till sjuk- och föräldrapenning efter en postdoc-vistelse utomlands. 4.9.1Forskarskolor för samverkan mellan och inom lärosäten Det finns starka skäl som talar för en ökad samverkan både inom lärosätena och dem emellan, men också mellan lärosätena och omgivande samhälle. Att skapa optimala forskningsmiljöer, nya forskarutbildningar m.m. ställer krav som är svåra att förena med varje enskild högskolas önskemål om profilering och koncentration till vissa områden. Forskarskolor som är gemensamma för flera lärosäten, kan här spela en stor roll för att utveckla multi- En Ny Doktorsutbildning – ett samlat förslag disciplinära och goda arbetsformer, strukturerad uppläggning, en gemensam bas för vetenskapliga seminarier mm. De forskarskolor som föreslås är avsedda att initiera och främja utvecklingen av starka forskningsmiljöer. De kommer också att utgöra en förstärk- ning av möjligheten för högskolor utan vetenskapsområde att med- verka i forskarutbildning. Under utredningsarbetet har vi funnit att forskarskolor stärker det vetenskapliga och sociala nätverket samt främjar kontakter med arbetsliv och organisationer utanför hög- skolan. Det är särskilt angeläget att understryka de yrkesverksammas möjligheter att delta i forskarskolor med inriktning mot behov av kunskapsutveckling för ett särskilt yrkesområde. De som har arbetat inom ett yrke och går tillbaka till en doktorsutbildning kommer att kunna tillföra doktorsutbildningen kvaliteter som inte är tillgängliga inom akademin. Även i perspektivet av livslångt lärande kommer sådana forskarskolor att ha en viktig uppgift. Det är angeläget att för framtiden kunna utveckla fler forskar- skolor som en integrerad del av hela doktorsutbildningssystemet. För att det ska vara möjligt måste nya resurser anslås eftersom de forskarskolor som genomförs kommer att vara avslutade . Stiftelser och forskningsråd har gjort stora satsningar på forskarskolor , vilka dock inte förlängs i den om- fattning som är önskvärd. Andra former av samverkan mellan högskolor och universitet kan också utnyttjas bättre för att skapa kreativa forskningsmiljöer och utbyte av gjorda erfarenheter. I saknas ett organ som skulle kunna ta ett uttalat ansvar för samordning av vissa insatser inom forskarutbildningen, dvs. motsvarigheten till Forskeruddannelse- rådet i och . Det saknas också samarbetsorgan liknande t.ex. i . Vi har dock valt att inte lämna förslag till en ny organisation för ändamålet eller att lägga uppdraget utanför högskolorna. En lämplig modell menar vi borde vara att högskolorna gemensamt, genom sin egen organisation och högskole- förbund (SUHF), tar ett sådant samlat ansvar. En förutsättning för att avnämare utanför akademin ska få bättre inblick i vad doktorsutbildningen innebär är ett ökat samarbete. Lärosätena måste bygga upp och stärka kontakterna med om- givande samhälle för att utveckla en naturlig dialog med avnämare om doktorsutbildningen och dess innehåll och uppläggning. En Ny Doktorsutbildning – ett samlat förslag En del högskolor saknar examensrätt för vissa eller alla vetenskaps- områden. Vid flera av dessa bedrivs i hög utsträckning grund- utbildning av det slag som vi kallar professionsutbildning, bl.a. vård-, ingenjörs- och lärarutbildningar, men även utbildningar av såväl fler- som tvärvetenskaplig karaktär. Det är angeläget att skapa möjlighet till forskningsanknytning och bättre förutsättningar för dessa högskolor att medverka i forskarutbildningen och därmed ge sina studenter utökade möjligheter att genomgå doktorsutbildning. Relativt sett är det en mycket liten del av studenterna vid hög- skolor utan vetenskapsområde som tar steget till forskarutbildning. En tydlig profilering av forskning och forskarutbildning med utgångspunkt i den egna verksamheten vid en högskola utan examensrätt kan vara svår att förverkliga. Högskolorna utan veten- skapsområde använder stor del av sina forskningsanslag till fors- karutbildning och doktorandernas studiefinansiering. Utbildningen genomförs i vissa fall nästan uteslutande vid högskolan utan examensrätt medan doktoranderna är antagna vid en annan. Det uppstår problem för doktoranden som blir utsatt för dubbla lojali- teter och osäkerhet i hanteringen. Den eller de fakulteter hög- skolan vänder sig till för samverkan kanske inte har sådan inrikt- ning på forskarutbildningen som är mest relevant för den utförande högskolan, som då måste anpassa doktorsutbildningen och därmed frångå önskvärd profilering. Mot den bakgrunden framstår nödvändigheten av att träffa tydligare överenskommelser mellan högskolor utan vetenskaps- område och högskola/universitet med vetenskapsområde när det gäller denna form av samarbete i forskarutbildningen. Överens- kommelser finns inte alltid och de som finns är av mycket skiftande slag (kapitel 13). Indelningen av forskning, forskarutbildning, examina, organisation och anslag i vetenskapsområden skapar problem i verksamheten, som styrs mot allt fler områden av fler- eller tvärvetenskaplig natur, vilka ofta spänner över mer än ett vetenskapsområde. Indelningen tillkom ursprungligen som ett instrument för att fördela och till- dela forskningsmedel men har också kommit att användas för En Ny Doktorsutbildning – ett samlat förslag indelning av examina och definition av organisatoriska enheter. Indelningen av verksamheten i vetenskapsområden är i många fall inte konsistent med högskolornas indelning av verksamheten i större profilområden och/eller deras strategiska satsningar och kan därför i vissa fall vara hindrande för en framväxt av nya och gräns- överskridande verksamheter. Dagens indelning av examensrätten i vetenskapsområden ger högskolor utan vetenskapsområde incitament till breddning inom ett vetenskapsområde och efterliknande av universiteten snarare än den profilering som krävs för effektiv resursanvändning och förnyelse. Många högskolor har profiler som passar för behovs- motiverad och annan doktorsutbildning som styrs av problem- och behovsområdet snarare än disciplinära gränser, men sådana kan endast utvecklas vid universitet med generell examensrätt. När vetenskapsområde beviljas ges dessutom examensrätt inom ett större område än prövningen avser. En större möjlighet till profilering nås om lärosäten kan prövas och beviljas examensrätt för andra områden för doktorsutbildning än vetenskapsområde. Områden för nya examensrätter ska bedömas utifrån den samlade verksamhet högskolorna föreslår. Forskningsområden för nya examensrätter, som företrädesvis bör ligga i gränslandet mellan flera vetenskapsområden, ska präglas av stark miljö och varaktighet. Regelverk och kriterier för att tillerkännas examensrätt ska finnas och vara kända. har utvecklat ett regelverk för bedömning av vetenskapsområden, vilket borde kunna anpassas efter de förhållanden som blir aktuella då förslaget om examensrätt ska förverkligas. För doktorsutbildning som genomförs vid annat lärosäte än där doktoranden är antagen ska överenskommelse upprättas mellan högskolan med respektive utan examensrätt då de genomför doktorsutbildningen gemensamt. En nationell mall för sådana överenskommelser bör kunna utarbetas av SUHF. Universitet och högskolor tar ett gemensamt ansvar för vissa övergripande frågor rörande samordning och kontakt. Uppgif- ten läggs på SUHF i egenskap av högskolornas gemensamma organisation. En Ny Doktorsutbildning – ett samlat förslag Forskarskolor inrättas i samverkan mellan lärosäten, eller områden för forskarutbildning inom ett lärosäte, för doktors- utbildning i t.ex. små ämnen, nya ämnen, behovsmotiverad forskning. Medel tilldelas av forskningsråden eller beroende på forskarskolans inriktning. Möjlighet bör öppnas för högskolor utan vetenskapsområde att söka examensrätt i doktorsutbildning för områden för fors- karutbildning i stället för vetenskapsområden. Beslut om exa- mensrätt ska utgå från forskningsbaserade överväganden och inte regionalpolitiska. Kapitel 7, 8 och 13 De direkta statsanslagens relation till externa medel för forskar- utbildningens finansiering innebär en obalans som måste rättas till. En förstärkning krävs av de direkta statsanslagen som bör tilldelas i proportion till de examinationsmål som ställer upp. En mål- och prestationsrelaterad resurstilldelnings- modell presenteras, där av de faktiska kostnaderna täcks. En viss mindre del bör fortfarande enligt vår mening finansieras med externa medel. Ett beräkningsexempel visar vilket resurstillskott som krävs på de direkta statsanslagen för att genomföra modellen givet nuvarande examinationsmål. Ett sådant resurstillskott kommer enligt vår bedömning att innebära en faktisk resursförstärkning till forskningsråden och andra forskningsfinansiärer och leda till ett mer kvalitetsdrivande system, genom att projekten i högre utsträckning utförs av etablerade forskare. Forskningsråden och bör vidare tilldelas särskilda medel för att bekosta infrastrukturen för de forskar- skolor som närmare beskrivs i kapitel 8 och som syftar till att skapa excellens i forskningsverksamheten och främja tillväxt i samhället. Särskilda medel bör också avsättas för den nya anställningsform som doktor som presenteras i kapitel 10. Kost- naderna för detta beräknas som ett exempel. Sammantaget innebär beräkningarna att ett resurstillskott på statliga medel om totalt är nödvändig under nästa forskningspolitiska period för att förverkliga utred- ningens förslag, utan att dra in på andra verksamheter. Utan resurstillskott bör examinationsmålen sänkas. I skrivelse till regeringen har landets univer- sitet och högskolor, de statliga forskningsråden, och Vetenskapsakademierna IVA och KVA lagt fram ett gemensamt förslag till en strategi för den svenska forsknings- politiken.1 I skrivelsen uttrycks farhågor för en oroande utveckling, som bl.a. innebär en försämrad position för i fråga om vetenskapliga citeringar av forskningsresultat. Flera studier tyder på att svensk forskning är lika framgångsrik som tidi- gare med avseende såväl på kvantitet och kvalitet som på omsätt- ningen av forskningsresultat i direkt samhällsnytta och ekonomisk tillväxt. Antalet disputerade har ökat väsentligt, vilket betyder att forskningsmedel fördelas på fler personer och projekt än tidigare, med följd att enskilda forskningsprojekt tenderar att bli under- finansierade. Utvecklingen har också lett till att en växande del av forskningen utförs av doktorander. En allt mindre del utförs av seniora forskare vilket får negativa konsekvenser inte minst för den svenska forskningens betydelse internationellt. I skrivelsen framhålls vidare att nedskärningar av den statligt finansierade forskningen har skett också i samband med att stora marknader avreglerats och därmed har statens roll som beställare av forskning förändrats med följd att en för samhället viktig långsiktig strategisk forskningssektor har krympt. För att kompensera den förändringen krävs att långsiktig, industriellt behovsmotiverad forskning säkerställs; en uppgift som tidigare låg på statliga affärs- drivande verk och föregångare. har till regeringen uttryckt sin syn på forskningspolitiken i , som är ett underlag inför nästa forskningspolitiska proposition.2 Vikten av att statsmakterna ökar de ekonomiska resurserna till områden som kan skapa tillväxt och ökad konkur- renskraft för svenskt näringsliv betonas. Det innebär, framhålls i skrivelsen, att det behövs en kraftig förstärkning av behovsmoti- verad, strategiskt inriktad forskning och av att forskningsresultat kommersialiseras. 1Vetenskapsrådet m.fl., En nationell strategi för högre utbildning, forskning och inno- vation (gemensam skrivelse till regeringen ). 2Svenskt Näringsliv, Tillväxtfrämjande forskningspolitik: Svenskt Näringslivs och dess medlemsorganisationers syn på forskningspolitiken (). har i sina forskningsstrategier för hållbar tillväxt som lämnades till regeringen i likhet med pekat på behovet av insatser för att få ett bättre samspel inom det svenska innovationssystemet och öka satsningarna på behovsmotiverad forskning.3 Vi vill understryka att forskarutbildningen bidrar till att skapa nödvändiga förutsättningar för ekonomisk tillväxt, god samhällelig infrastruktur och en samhällsutveckling som tillvaratar olika sam- hällssektorers inverkan på människans livsvillkor. Det är nödvän- digt att i detta sammanhang betona betydelsen av bidrag och insatser från samtliga vetenskapsområden, för att ge goda förutsätt- ningar för samhällsutveckling och tillväxt. 5.2Utvecklingen av statsanslag och övriga medel Till skillnad från grundläggande utbildning har för forskarutbild- ningen inte gällt vare sig att den ska anpassas till arbetsmarknadens behov eller till studenternas efterfrågan. Storleken på de direkta statsanslagen för forskning och forskarutbildning, de f.d. fakultets- anslagen, är en följd av forskningspolitiska beslut. Forskarutbild- ningen finansieras via direkta statsanslag för forskning och forskar- utbildning, men inga särskilda medel är allokerade till forskarut- bildningen. Till och med var dock ett minsta belopp för doktorandernas studiefinansiering angivet för varje lärosäte och vetenskapsområde. I nuvarande system saknas en koppling mellan examinationsmål för forskarutbildningen och storleken på de direkta statsanslagen, vilket är orimligt. Regeringen har i propositionen Vissa forskningsfrågor uttalat sitt ansvar för bl.a. forskarutbildningen: Likaså kan endast offentlig finansiering garantera att samhällets behov av kompetens på ett långsiktigt och uthålligt sätt tillgodoses genom en ämnesmässigt allsidig forskarutbildning. Detta stöd är ofta en för- utsättning för annan forskning och utvecklingsarbete inom såväl näringslivet som den offentliga sektorn.4 3VINNOVA, Strategi för hållbar tillväxt: 2005 2008 (). 1998/99:94 Vissa forskningsfrågor 10. I samma proposition görs bedömningen att lärosätena bör förfoga över merparten av de medel för studiefinansiering som krävs för att uppnå statsmakternas examinationsmål. Examinationsmålen för forskarutbildningen bör höjas på sikt.5 Statsanslagen för forskning och forskarutbildning har ökat i fasta priser mellan 1994/95 och 2002 medan antalet forskarstuderande och antalet doktorsexamina har ökat respektive . Anslagen är otillräckliga och krympande i relation till forskarutbildnings- volymen, vilket har medfört att den externa finansieringen har ökat och kommit att bli alltför dominerande. Som framgår av följande diagram har de samlade intäkterna för forskning och forskarutbild- ning ökat , vilket inte är i paritet med den ökade examinationen. I sammanhanget kan nämnas att har antalet helårsstudenter i grundutbildningen ökat och grundutbildningsanslaget . Utvecklingen i fasta priser, tkr, av anslag och externa medel för grundutbildning och forskning/forskarutbildning i perioden /95–2002 Anslag fo/foutb Totalt fo/foutb Källa: HSV:s NU-databas. 5 ibid. 28. har antalet examina i forskarut- bildningen fördubblats utan motsvarande resursökning av de direk- ta statsanslagen. Det har inneburit att den ökade aktiviteten i forskarutbildningen finansieras dels med externa medel, dels med medel ursprungligen avsedda för forskningsverksamhet efter doktorsexamen. Det senare har fått den effekten att antalet fors- karassistenter varit eller minskat något det senaste decen- niet, trots ökat behov. 1990-talets besparingar har betytt rationaliseringar och effektivi- seringar. Handledare och lärare presterar nu mer för mindre pengar men fortfarande med bibehållna krav på hög kvalitet. Ekonomin vid universitet och högskolor är nu så ansträngd att det är troligt att kvaliteten i forskarutbildningen kan upprätthållas . Det kärva finansiella läget har också yttrat sig i ökande ohälsa bland de anställda. Ytterligare rationaliseringar och effektivitets- vinster är därför uteslutna. På de direkta statsanslagen måste det därför finnas en basresurs för doktorsutbildningen, vilket blir av- görande för att förverkliga utredningens förslag. Endast med en given basresurs ges t.ex. lektorer och befordrade professorer reella möjligheter till handledning och egen forskning. Även om de externa bidragen inkluderas har utvecklingen av tillgängliga resurser inte hållit jämna steg med antalet doktorander . Sambandet mellan mål för examinationen och finansiering av forskarutbildningen blir än viktigare då det klart uttalas att doktorsutbildningen, och även nuvarande forskarutbild- ning, i första hand är en utbildning och inte ett bidrag till landets samlade forskningsinsatser. I en situation med forskarutbildning som är underfinansierad från de direkta statsanslagen, och som finansieras med tillskott från en uppsjö av olika källor, riskeras både doktorandens rättigheter och handledarens möjligheter att bidra till ett bra resultat. En stor del av de problem som berör allt från antagning, rättssäkerhet, effektivitet och kvalitet, har sin rot i bristen på strukturerad och adekvat finansiering. Mot den bakgrunden är det nödvändigt att resurserna för forskarutbildningen förstärks genom att bastilldel- ningen inom de direkta statsanslagen ökar väsentligt. 5.2.2Statsanslag i relation till externa medel – vilken betydelse? Beroendet av externa bidrag till forskning och forskarutbildning har ökat i i likhet med många andra länder. svarade statsanslagen för av intäkterna för forskning och forskarutbildning. Det finns en oro inom högskolor och universitet att den ökande andelen externa medel ska minska möjligheten att strategiskt leda och prioritera verksamheten. finns en positiv syn på de nya förutsättningar som forskningsråd och stiftel- ser erbjuder. Externa medel öppnar nya möjligheter till utveckling och organisation av forskning och forskarutbildning eftersom kunskapsutveckling och kunskapsbildning blir allt mer komplex, vilket betyder att forskare från olika områden måste samverka. I rätt balans med direkta statsanslag kan de externa medlen i adekvat omgivning bidra till ökad kvalitet och bättre förutsättningar för bl.a. tvärvetenskapliga samarbeten. Forskarutbildning som finansieras med externa medel förutsätts ha en kvalitetssäkring genom att det forskningsprojekt inom vilket avhandlingsarbetet bedrivs har prövats och tilldelats medel i kon- kurrens. Dessa medel tilldelas dock för forskningsprojektet och inte utbildningen, och det kan finnas en konflikt mellan utbild- ningens mål och krav på färdiga forskningsresultat inom . Externfinansiering kan då innebära att doktoranden betonas som arbetskraft i forskningen på bekostnad av utbildning och utveck- ling av doktorskompetensen. Det huvudsakliga ansvaret för kvali- tetssäkringen av doktorsutbildningen måste ligga på högskolorna själva. För att de ska kunna ta ett samlat ansvar för antagning, handledning m.m. i enlighet med utredningens förslag måste de också förfoga över de medel som behövs. Externa medel som erhålls i konkurrens och därmed inte har någon given nivå innebär ett uppenbart moment av osäkerhet i verksamhetsplaneringen. Högskolans möjligheter att ansvara för utbildningens kvalitet kan också inskränkas av krav som ställs av finansiären eller den forskare som erhållit medlen. Externa forskningsprojekt bör i högre utsträckning än i dags- läget utföras av disputerade forskare så att externa medel blir tydligt kvalitetsdrivande, vilket inte alltid är fallet då de utnyttjas inom forskarutbildningen. Om huvuddelen av lärosätenas forsk- ning utförs av doktorander är det inte säkert att bästa tänkbara effektivitet uppnås. Ett ökat statligt ansvar för finansieringen av forskarutbildningen medför att mer externa medel kan utnyttjas av examinerade och etablerade forskare, vilket ger en stabilare grund för forskarutbildningens finansiering och planering. 5.3Mål- och resultatstyrt resurstilldelningssystem – en modell Diskussionen om resurser till forskarutbildningen har som nämnts tidigare begränsats till att gälla studiefinansieringen. har dock regeringen lämnat uppdrag att utreda möjlig- heten att skapa ett resurstilldelningssystem för doktorsutbild- ningen. Detta gäller även denna utredning. Avsaknaden av ett resurstilldelningssystem för forskarutbildningen blir alltmer påtag- lig då resurserna är krympande. Det blir viktigt att ha ett rationellt och transparent system som skapar planeringsunderlag. Det är ett krav att det direkta statsanslaget ska stå för kontinuitet och sta- bilitet, en form för bastilldelning som är känd och accepterad, och som inte kan överlämnas till forskningsråd eller andra bidrags- givare. En bättre koppling mellan resurser och mål/resultat i forskarut- bildningen skulle underlätta prioriteringar såväl mellan forskarut- bildning inom olika områden som i förhållande till andra verksam- heter och dessutom göra det möjligt att bedöma omfattningen av de resurser som krävs för fortsatt expansion. Det är rimligt att staten via de direkta anslagen täcker huvud- delen av kostnaderna för forskarutbildningen utifrån fastställda examinationsmål som statsmakten ställer upp och i en utsträckning och på ett sätt som är känt. Samma förutsättningar för genom- förande av doktorsutbildningen bör då gälla för samtliga lärosäten och vetenskapsområden. Därmed kommer statens ansvar för fors- karutbildningen att vara lika stort inom samtliga vetenskapsområ- den. De externa medel som frigörs då staten tar ett ökat ansvar för forskarutbildningen kommer att bli tillgängliga för senior forsk- ningsverksamhet och för meriteringsanställningar efter doktors- examen. Förutom att lektorer och professorer får möjlighet att arbeta med egen forskning blir systemet mer stabilt och underlättar för planering och långsiktig uppbyggnad av profilerade forsknings- strategier. 5.3.2Utgångspunkter för den föreslagna modellen I utredningens uppdrag ingår att analysera såväl statsmakternas som lärosätenas resurstilldelningssystem till forskarutbildningen. Utredningen har inhämtat uppgifter om lärosätenas interna resurs- tilldelningssystem för forskarutbildningen. Det framkommer att många använder prestationsrelaterade resurstilldelningssystem, och några exempel på sådana redovisas i bilaga 8. Inom ramen för utredningsarbetet har en arbetsgrupp tagit fram en modell för ett resurstilldelningssystem som bygger på tilldelning i relation till uppställda examinationsmål.6 Gruppen har överlämnat en rapport där modellen beskrivs (bilaga 3). Utredningen har tagit fasta på ett antal utgångspunkter för gruppens ställningstagande och kompletterat med ytterligare förutsättningar som bör gälla för det resurstilldelningssystem som föreslås. Därmed har vi antagit följande förutsättningar för ett resurstilldelningssystem: Statsmakterna bör ha det huvudsakliga ansvaret för finan- siering av forskarutbildningen på samma sätt som gäller för grundutbildningen, av kvalitetsskäl, integritetsskäl, men också på grund av de skärpta krav på finansiering av studiestödet som infördes i högskoleförordningen . Den rätt omfattande externa finansieringen av forskning inklusive forskarutbildning varierar betydligt mellan olika ämnen och vetenskapsområden. Genomsnittet låg enligt på , men intervallet för extern finansieringsgrad varierade för enskilda ämnesområden från och närmar sig 70 pro- cent för , KTH och KI. Samband skapas mellan uppställda examinationsmål och de resurser som högskolorna själva förfogar över på direkta stats- anslag. Eftersom det är önskvärt att externa medel bekostar en mindre del av den samlade forskarutbildningen reser sig frågan huruvida statsmakterna indirekt, via icke-finansierade exa- 6 I gruppen har ingått: , KI; , SULF samt , UU. minationsmål, ska ålägga högskolorna forskarutbildning för externa finansiärers räkning.