sou · GSB393 · 2005-01-01 00:00:00 — I detta ligger främst ett ansvar att granska kon- kursförvaltarens handläggning av konkursen samt att uttala sig om skäligheten i det arvode denne yrkar. I TSM:s tillsynsansvar ingår att även granska konkursförvaltarens handläggning av lönegaranti- ärenden. TSM är också motpart i de ärenden där konkursförvaltaren avböjer lönegarantin och där arbetstagaren för frågan vidare till tingsrätten. TSM kan vidare överklaga ett för arbetstagaren gyn- nande beslut genom att väcka talan vid tingsrätten. I praktiken tar konkursförvaltaren ofta tar en förhandskontakt med TSM för att få besked hur myndigheten ser på en uppkommen rättslig fråga. Vad som sagts betyder att TSM:s tillsyn över konkursförval- taren och dennes lönegarantihandläggning är av lite annan karaktär än en sedvanlig tillsynsmyndighets. Bakgrund och gällande rätt Det finns tio TSM i landet, med ansvar för varsin region. Skatte- verket är chefsmyndighet inom exekutionsväsendet och central förvaltningsmyndighet för bland annat frågor om tillsyn i och lö- negaranti vid konkurs. har således i egenskapen av chefsmyndighet över TSM formellt ansvar för så gott som samtliga systeminriktade funktioner för lönegarantin. Konkursförvaltaren står också i någon mening under tillsyn av tingsrätten, som förordnar och entledigar förvaltare samt bestäm- mer arvodet. Arvodet kan sättas ned om förvaltaren exempelvis visat oskicklighet gällande frågor kring lönegarantin (NJA 1995 s 627). Inte minst skall betonas att konkursförvaltaren står under tillsyn av samtliga borgenärer. Dessa kan klandra förvaltarens slutredovis- ning och på det sättet göra förvaltaren ansvarig för brister i förvalt- ningen. Konkursförvaltarna är normalt advokater och därmed medlem- mar i . har en disciplinär till- syn över advokaterna och kan, vilket skett i vissa fall, utdela disci- plinära påföljder mot en advokat i dennes göranden som konkurs- förvaltare. Ett sådant ärende har gällt en konkursförvaltare som dröjde med att meddela lönegarantibeslut , vilket föranledde disciplinnämnden att meddela varning (se Tidskriften nr 5/1996, ärende 8). Det andra momentet i tillsynen över lönegarantihanteringen ut- görs av tillsynen över länsstyrelserna. Kammarkollegiet, som dis- ponerar anslaget Bidrag till lönegarantimedel, har en återrapporte- ringsskyldighet av utbetalningarna till berört departement. Eko- nomistyrningsverket meddelar vissa ekonomiadministrativa före- skrifter för länsstyrelsernas utbetalningar. reviderar myndigheternas årsredovisningar samt genomför effektivitetsrevi- sion. 2.2Internationella normer om lönegarantin Europeiska gemenskapernas råd har antagit ett direktiv gällande lönegaranti, Rådets direktiv (80/987/EEG) av den 20 ok- tober 1980 om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning rö- rande skydd för arbetstagare vid arbetsgivarens insolvens (lönega- rantidirektivet). antogs och rådets direktiv /74/EG av om ändring av Bakgrund och gällande rätt rådets direktiv /987/EEG om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning om skydd för arbetstagarna vid arbetsgivarens insol- vens (ändringsdirektivet) 1. Ändringsdirektivet skall vara genom- fört i medlemsstaterna . För del innebär medlemskapet i EU ett åtagande att våra regler på lönegarantiområdet åtminstone skall överensstämma med direktivens krav. Direktiven syftar till att garantera arbetstagarna ett minimiskydd vid arbetsgivarens insolvens. Det innebär således att får införa förmånligare regler än vad direktiven anger. Enligt lönegarantidirektivet skall medlemsstaterna säkerställa betalning genom lönegaranti av lönefordringarna för tiden före ett visst datum som efter medlemsstaternas val kan vara dagen för insolvens; i detta fall ska garantin omfatta löneford- ringar om anställnings- förhållandet pågått före den dag då arbetsgiva- rens insolvens inträdde, dagen då uppsägning skedde på grund av insolvens; i detta fall skall garantin omfatta lönefordringar för det tre sista anställ- ningsmånaderna före det att arbetstagaren fick besked om upp- sägning på grund av insolvens, dagen för insolvens eller dagen då anställningen upphörde på grund av insolvens; i detta fall skall garantin omfatta löneford- ringar före insolvens eller dagen då anställningen upphörde på grund av insolvens. Med detta alter- val får medlemsstaterna begränsa betalningsansvaret till lön motsvarande en tidsperiod eller flera kortare perioder om sammanlagt . Genom ändringsdirektivet är staternas möjligheter att begränsa ga- rantiinstitutionernas betalningsansvar friare. gäller dock en skyldighet för medlemsstaterna att tillhandahålla lönega- ranti för en period . Nytt är att ändringsdi- rektivet reglerar villkor över gränserna. Om ett företag som verkar i flera medlemsstater går i konkurs skall arbetstagarna få ersättning från lönegarantin i arbetslandet. Det skydd som direktivet föreskriver är anknutet till begreppet insolvens. Enligt den rättspraxis som utbildats i kan den slutsatsen dras att det finns en skyldighet för att till- 1 EGT L 270, 8.10.2002, s 10 (Celex 32002L0074). Bakgrund och gällande rätt handahålla lönegaranti i konkurs men däremot inte i företagsrekon- struktion. Medlemsstaterna har viss frihet när det gäller att utforma admi- nistrationen av lönegarantisystemet. Det finns alltså ingen skyldig- het för staten själv att svara för lönegarantiutbetalningarna. har i målet , C-441/99, dom , uttalat att lönegarantidirektivet har direkt effekt till . Ställningstagandet utgår från det faktum att lö- negarantisystemet i är en statlig angelägenhet. Domen in- nebär att en arbetstagare kan grunda rätt till betalning av lönega- ranti direkt på lönegarantidirektivet för den händelse lönegarantidi- rektivet skulle ge arbetstagaren rättigheter som inte har någon motsvarighet i svensk rätt (se NJA 2002 s 75). har behandlat insolvensskyddet av arbetstagares löneford- ringar i en konvention (nr 173) och en rekommendation (nr 180). har i sitt huvudbetänkande Nya förmåns- rättsregler (SOU 1999:1) gjort ställningstagandet att inte bör ratificera . 2.3Allmänt om lönegarantins finansiering Lönegarantin finansierades till och med genom en särskild lönegarantiavgift enligt lagen (1981:691) om socialavgifter. När lönegarantin infördes var lönegarantiavgiften 0,02 pro- cent av lönesumman. Avgiften höjdes därefter successivt för att uppgå till . höj- des lönegarantiavgiften ytterligare till . En av anled- ningarna till höjningen var att socialavgifter numera erläggs på ga- rantibeloppet. Den särskilda lönegarantiavgiften slopades 1999 och ersattes av en motsvarande höjning av arbetsmarknadsavgiften. Se- dan dess utgör lönegarantiavgiften en integrerad del av arbetsmark- nadsavgiften. Någon direkt koppling mellan avgiftens storlek och kostnaderna för lönegarantin finns därmed inte. Från början fördes lönegarantiavgifterna till en lönegarantifond som förvaltades av Kammarkollegiet. Lönegarantifonden avskaffa- des i samband med att en ny lag om statsbudgeten infördes . Avvecklingen var en naturlig följd av att principerna om fullstän- dighet och bruttoredovisning förklarades vara grundläggande för statlig redovisning och budgetering. Lönegarantifonden ersattes med ett anslag på statsbudgeten. Bakgrund och gällande rätt Fonden hade för avskaffandet ett underskott på . Inledningsvis användes således en del av anslaget för att betala av lönegarantifondens kvarvarande skuld till . Men skrevs skulden av och används anslaget enbart till utbetalningar och förvaltningskost- nader för lönegarantin. nettobudgeteras ansla- get vilket innebär att utdelningar i konkurser förs till anslaget och används till utgifter under anslaget. En sammanställning över avgiftsuttaget inklusive utdelning i konkurs och lönegarantiutbetalningarna från /80 och framåt, visar att systemet har gått med överskott sett över . Detta påpekar också i sitt huvudbetänkande Nya förmånsrättsregler (SOU 1999:1). Resone- manget om överskott blir emellertid rent teoretiskt eftersom den särskilda lönegarantiavgiften är avskaffad men har i sammanställningen beräknats utgöra även för åren efter 1998. Diagram 2.1 Sammanställning över lönegarantiavgifter inklusive utdelning i konkurs, lönegarantiutbetalningar samt lönegarantifon- den. Källa: SOU 1999:1 /80–1995/96, –2002, Finans- och Bakgrund och gällande rätt Efter att lönegarantiavgiften avskaffades 1999 består statens in- komster för lönegarantin enbart av de konkursutdelningar som staten får in som löneborgenär. De medel som har inbetalats från utdelning i konkurser –2003 motsvarar i ge- nomsnitt av utbetalningarna. Med de nya förmåns- rättsreglerna som trädde i kraft förväntas intäkterna från regressfordringar stiga från av utbetalning- arna. Förmånsrättsreformen beskrivs närmare i avsnitt 2.1.1 och 2.5. Således kan man konstatera att även om lönegarantin övergick från fondfinansierat till anslagsfinansierat system har det inte skett några mer genomgripande förändringar i finansieringssystemet se- dan starten . 2.4Allmänt om lönegarantins administration Lönegarantin har en stark koppling till konkurs. Följaktligen finns det starka samband mellan hanteringen av lönegarantin och han- teringen av konkurser. Statskontoret har i sin rapport, En samlad administration av lönegarantin2, kartlagt den nuvarande administra- tionen och pekat på vissa brister i det nuvarande systemet. Det or- ganisatoriska ansvaret för lönegarantin är fördelat mellan ett flertal aktörer på lokal och regional nivå, vilket innebär att kunskaperna om systemet är spridda på många håll. Statskontoret noterar också att många olika aktörer kan skapa viss förvirring för löneborgenä- ren. Konkursförvaltarna fattar i normalfallet beslut om lönegarantin. Anslaget för lönegarantin utbetalas via Kammarkollegiet till läns- styrelserna, som har behållit rollen som utbetalare trots att man numera saknar anknytning till konkursförfarandet. Länsstyrelserna betalar alltså ut garantibeloppet till arbetstagarna. Vid utbetal- ningen övertas arbetstagarnas lönefordran gentemot konkursboet av staten. Länsstyrelserna har ansvaret för att bevaka fordran men kan överlåta detta till kronofogdemyndigheten, vilket också ofta är fallet. Enligt Statskontoret brister den nuvarande ordningen i budget- ansvar, tillsyn och kontroll, föreskriftsarbete och ansvarsfördel- ning. Det saknas till exempel ett centralt lönegarantiregister vilket 2 Statskontoret (1999) En samlad administration av lönegarantin. Bakgrund och gällande rätt bland annat innebär att man inte kan kontrollera om en person uppbär lönegaranti i flera län. Utöver Statskontorets påpekanden har jag under utredningsar- betets gång konstaterat att det med nuvarande ordning saknas möj- lighet att utveckla en enhetlig praxis. 2.5Allmänt om kostnaden för lönegarantin Statens kostnader för lönegarantin beror dels på antalet anställda som drabbas av arbetsgivarens konkurs, dels på lönenivån och till- gångarna i konkursföretagen. Företag med höga personalkostnader och få fasta tillgångar genererar i större utsträckning höga lönega- rantiutbetalningar som möjligheterna till utdelning i konkursen är små. Det finns ett tydligt samband mellan antal anställda i konkursfö- retag och lönegarantiutbetalningar. Enligt statistik från () och () utgjorde majoriteten av konkurserna företag utan anställda, det vill säga det fanns inte några löneborgenärer. av de företag som gick i konkurs –2003 saknade anställda. av konkursföretagen med anställda utgörs dessutom av företag med 1–4 anställda. En kraftig uppgång av både antalet konkurser och antalet an- ställda i konkursföretagen skedde i samband med lågkonjunkturen . Under /uppgick utbetal- ningarna till rekordhöga , att jämföra med ut- betalningar på (se diagram 2.1). sjönk konkursantalet och utbetalning- arna kom att stanna runt /95–1999. började emellertid konkurserna och därmed kostnaderna för lönegarantin åter att öka. blev det med en ökning i antal konkurser. Totala antalet an- ställda i konkursföretagen var dock i stort sett oförändrat jämfört med . Lönegarantikostnaden för (1,8 mdkr) blev också lägre jämfört med (1,9 mdkr). () har på uppdrag av utredningen och tagit fram en prognosmodell för antalet an- ställda drabbade av konkurser samt bruttokostnaden för dessa. Syftet med uppdraget var att utveckla en prognosmodell som tillva- Bakgrund och gällande rätt ratar kopplingen mellan lönegarantikostnaderna och KI:s kon- junkturprognos. Modellen skattas i två steg. Steg 1: Antalet anställda som drabbas av konkurser. Steg 2: Bruttoutbetalningar givet resultatet i steg 1. I modellen har KI valt ett antal variabler som bedöms ha det star- kaste sambandet med anställda som drabbas av konkurser. Dessa variabler utgörs av produktionsgapet och huspriser. Produktions- gapet är ett mått på resursutnyttjandet i ekonomin. Ett högt re- sursutnyttjande, det vill säga ett positivt gap, indikerar att ekono- min befinner sig i högkonjunktur och vice versa. I KI:s ekvation används dock den årliga förändringen, i stället för nivån av produk- tionsgapet. Det innebär att det snarare är förändringar i konjunk- turläget som påverkar antalet konkurser. En längre tids lågkon- junktur genererar således inte av höga konkursni- våer. Faktorerna som påverkar bruttoutbetalningarna är dels antalet anställda som drabbas av konkurser men även utvecklingen av timlöner och arbetslöshet. En förändring av arbetslösheten kom- mer att påverka bruttoutbetalningarna men effekten är dock av mindre betydelse än från en förändring av antalet anställda som drabbas av konkurser eller en förändring i timlöner. KI:s prognosmodell beskrivs utförligt i bilaga 3. Jag återkommer till resultatet av prognosen i avsnitt 6. var lönegarantin maximerad till . höjdes maximibeloppet till fyra prisbasbe- lopp (2004: ). förlängdes också den tid under vilken lönegarantin kan utgå från sex till åtta måna- der. /93 hade av arbetstagarna fått en sammanlagd utbetalning av lönegarantin med belopp . av arbetstagarna hade haft lönefordringar överstigande maxbeloppet . låg av utbetalningarna per lönegarantifall, varav låg . I av fallen låg utbetalningarna på 90 000–. Bakgrund och gällande rätt Motsvarande uppgifter för visar att av ar- betstagarna hade en utbetalning på , varav låg . hade lönefordringar på 90 000–och hade lönefordringar . Arbetsgivaravgifter är inkluderade i de utbetalda beloppen. Uppgifterna baseras på fyra län; , , och Jönköping.3 Statistiken tyder således på att arbetstagarnas lönefordringar ge- nomsnittligt sett ligger under beloppsgränsen. Utgifterna för lönegarantin beror även på tillgångarna hos de före- tag som går i konkurs. Det finns ingen löpande statistik över till- gångar och skulder i de företag som går i konkurs. Två undersök- ningar avseende dels (SOU 1992:113) , dels (SOU 1999:1) visar att det i av konkurserna inte sker någon utdelning alls. saknade av konkursföretagen till- gångar. Konkursföretagens tillgångar varierar dock mellan olika branscher. Exempelvis kan tillverkningsföretagen ha relativt stora fasta tillgångar medan servicesektorn har knappa fasta resurser. kan man se att konkursrisken vad gäller antalet an- ställda var störst i sektorer som karakteriseras av få fasta tillgångar och dessutom höga lönekostnader. Finansiella effekter av två lagändringar Två lagändringar kommer sannolikt att påverka den framtida kost- naden för lönegarantin. Nya förmånsrättsregler trädde i kraft . I vissa avseenden gäller dock äldre bestämmelser till . Förmånsrättsreformen beskrivs närmare under avsnitt 2.1.1. Härutöver finns ett förslag om införande av lönega- ranti vid företagsrekonstruktion från . Jag redovisar här några kommentarer kring konsekvenserna för lönegarantin. 3 Källa: SOU 1999:1 Nya förmånsrättsregler /93 samt Kammarkollegiet samt 2003 Bakgrund och gällande rätt Enligt Förmånsrättskommitténs förslag (Nya förmånsrättsregler, SOU 1999:1) skulle löner fortfarande vara förmånsberättigade och komma närmast efter företagshypoteket. Därför skulle utdelningen på lönefordringar förbättras kraftigt. Bland förslagen fanns också ett antal förändringar av lönegaran- tin. För det första skulle maximibeloppet per arbetstagare höjas från till fyra prisbasbelopp. Man räknade med att av dem som fick lönegaranti eller cirka 3 000 personer skulle ha fordringar som översteg det gamla maximibeloppet och som uppgick till eller översteg även det nya beloppet. Grundat på detta bedömdes utbetalningarna öka med cirka 137 miljoner kro- nor. Vidare föreslogs en förlängning av maximitiden under vilken lönegaranti kunde betalas från . skulle enligt förslaget ingen lönegaranti alls betalas för tid under vilken arbete utfördes åt konkursboet. I stället skulle fordran på lön för sådant arbete bli så kallad massafordran och därmed gå före alla konkursfordringar. Effekterna av det sist- nämnda bedömdes mer än väl komma att neutralisera effekten av höjt maximibelopp och förlängd maximitid. Kommittén ansåg det därför rimligt att utgå från årliga utbetalningar på , det vill säga den nivå som utbetalningarna hade legat –1999. Vad gäller lönefordringarna, som alltså var det inslag i reformen som skulle bättra på utfallet av reformen för statens del, utgick kommittén från att skulle komma att avse tiden före konkursen och vara förmånsberättigade enligt förslaget, samt att dessa skulle få utdelning . Resterande skulle liksom andra oprioriterade få utdelning . Med denna utgångspunkt kom kommittén fram till att utdelningen på en genomsnittlig utbetalning på skulle bli , jämfört med motsva- rande den genomsnittliga utdelningen –1999. I propositionen (prop. 2002/03:49, Nya förmånsrättsregler) följde regeringen i allt väsentligt kommitténs förslag. Regeringen sade sig inte ha funnit skäl att ifrågasätta kommitténs beräkning av statsfi- nansiella konsekvenser och andra ekonomiska effekter av förslagen. Det redovisades även vissa nyare beräkningar som gjorts av Riks- skatteverket. hade simulerat utfallet av reformen på 176 slumpvis utvalda utdelningskonkurser i Bakgrund och gällande rätt Med samma antagande som kommittén gjort om relationen mellan prioriterad och oprioriterad del av lönefordran pekade undersökningen på att utdelningen på lönefordringar, uppräknad till rikstal, skulle öka med . Utöver redovisningen av dessa beräkningar förs i propositionen även ett resonemang om positiva effekter av bland annat en tidiga- reläggning av insolvenshanteringen. Något försök att kvantifiera de ekonomiska effekterna av sådana förändringar görs dock inte i pro- positionen. Vid riksdagsbehandlingen ändrades de nya förmånsrättsreglerna på det sättet att företagsinteckningen skulle gälla i av all gäldenärens egendom i stället för som regeringen före- slagit. Några nya beräkningar av reformens finansiella konsekven- ser redovisades dock inte med anledning av detta. Statens intäkter från regressfordringar avseende utbetalade löne- garantibelopp har –2003 uppgått till cirka 10 pro- cent av utbetalningarna. De nya förmånsrättsreglerna skulle enligt bedömningar i propositionen Nya förmånsrättsregler innebära att inkomster i form av regressfordringar kommer att stiga från av utbetalningarna. I har en departementspromemoria (Ds 2003:17) tagits fram innehållande förslag till att införa lönegaranti vid företagsrekonstruktion. Förslaget bygger på Förmånsrätts- kommitténs huvudbetänkande Nya förmånsrättsregler (SOU 1999:1) och har samband med de nya förmånsrättsreglerna som trädde i kraft . Förslaget går huvudsakligen ut på att lönegaranti vid företagsrekonstruktion utformas på ett sätt som motsvarar lönegaranti vid konkurs. Promemorian har remisshand- lats och beslutade regeringen om att överlämna lagrådsremissen Lönegaranti vid företagsrekonstruktion till lagrådet. Den slutgiltiga utformningen är dock inte säker förrän proposition lämnats och antagits. Utredningens förslag utgår från gällande regelverk, det vill säga att lönegarantin inte gäller vid företagsrekonstruktion. Utred- ningen har emellertid resonerat kring frågan om det kan tänkas bli en merkostnad avseende lönegaranti med hänsyn till att lönegaranti Bakgrund och gällande rätt enligt förslag i Ds 2003:17 skall kunna betalas också i en företags- rekonstruktion. Slutsatsen i Ds 2003:17 är att införandet av lönega- ranti i företagsrekonstruktion inte kommer att leda till några kost- nadsökningar. Det ställningstagandet har också stöd i SOU 1999:1. Slutsatsen i Ds 2003:17 görs på basis av ett antagande. Förslaget bedöms tillsammans med de nya förmånsrättsreglerna , leda till en tidigareläggning av insolvenshanteringen och minskade utgifter för lönegarantin, samt ökade intäkter från regressford- ringar. Jag konstaterar att det är svårt att med någon grad av säkerhet göra bedömningar i frågan om införandet av lönegaranti i företags- rekonstruktion medför merkostnader. Som framgår av SOU 1999:1 är konkursfrekvensen den enskilt mest betydelsefulla faktorn när det gäller storleken på lönegarantiutbetalningarna. Om ändrade regler leder till färre insolvensförfaranden blir det mindre kostna- der och om de leder till fler insolvensförfaranden blir det större kostnader. Det finns emellertid en faktor som man inte har beaktat eller beräknat vare sig i SOU 1999:1 eller i Ds 2003:17. Det är i vad mån införandet av lönegaranti vid företagsrekonstruktion kan leda till att företag som eljest inte skulle ha underkastat sig ett formali- serat insolvensförfarande, nu gör det. Därmed inte sagt att samtliga företagsrekonstruktioner kommer att omfatta lönegaranti. Det finns alltså anledning att misstänka att nytillkommande fö- retag i insolvenshanteringen kan ha betydelse för belastningen av lönegarantin. Denna belastning motverkas dock direkt av om anta- let konkurser, genom lyckade företagsrekonstruktioner, kan bringas ned. Vilken av dessa faktorer som är starkast är omöjligt att veta. För en bedömning av de ekonomiska konsekvenserna av en ny fi- nansieringsmodell har jag även sett det som värdefullt att försöka få fram en uppgift om nuvarande kostnader för administrationen av lönegarantin. Den översiktliga beräkningen av förvaltningskostna- derna i nuvarande lönegarantisystem utgår ifrån den modell som använts i Ny lönegarantilag (SOU 1986:9) och Statskontorets rap- port En samlad administration av lönegarantin (1999:20). Kolumnen för kostnader är hämtad från Statskontorets rapport medan kostnaderna är baserade på uppgifter från Bakgrund och gällande rätt respektive myndighetshandläggare inom . I det fall uppgift saknas har en uppräkning med konsumentprisindex (KPI) gjorts. Förvaltningskostnader för nuvarande lönegarantisystem (mnkr) 1Inklusive uppskattad OH. 2Uppgiften uppräknad med KPI . Det är oklart varför kostnaderna har sjunkit trots att utgifterna har ökat. En rimlig förklaring är att det är svårt att upp- skatta tidsåtgång, särskilt när det är små belopp. Det finns också anledning att ifrågasätta om fulla overheadkostnader ingår i ovan- stående belopp och de faktiska kostnaderna är sannolikt högre än vad som redovisas här. Jag återkommer också till kostnad för debitering och uppbörd av lönegarantiavgiften som inte ingår i tabellens uppgift för . Sammantaget kan dock detta ge en ungefärlig bild över vilka kostnader som skulle överföras i ett nytt system, det vill säga . En förvaltningskostnad på motsvarar i arbetsgivaravgift. Konkursförvaltarnas kostnader täcks huvudsakligen av konkurs- boet och övriga kostnader av statsbudgeten. Jag kan konstatera att man i det danska lönegarantisystemet redovisar en högre total årlig förvaltningskostnad trots en, enligt min bedömning, mycket effektiv hantering. Varje lönegarantifall kostar i genomsnitt jämfört med i . Det skulle möjligen ytterligare stärka min uppfattning om att uppgiften om den sammanlagda kostnaden i inte är komplett och därmed för lågt räknad. Bakgrund och gällande rätt att den verkliga kostnaden är i samma storleksordning som i skulle den totala förvaltningskostnaden i stället hamna på , det vill säga i ar- betsgivaravgift. Det danska lönegarantisystemet redovisas närmare i avsnitt 3.2.5.