sou · GSB399 · 2005-01-01 00:00:00 — Här är problemet att energipolitiken är en långbänk – det framgick också av anförande. Då blir också avfallsfrågan inklusive slut- förvaringen en mycket långsiktig fråga. Den etiska diskussionen är svår att föra i , bl.a. därför att det inte som äger frågan. Den hanteras ju på lokal nivå. Jag hör ofta kritik som går ut på att vi riksdagsledamöter inte är med i processen lokalt. Jag ska försöka förklara varför. Främsta anledningen tror jag är att frågan främst intresserar riksdagsledamöter från de områden som är aktuella. Och så är vi enstaka andra med intresse för frågan. Totalt sett är vi alltså ganska få riksdagsledamöter som känner oss berörda av frågorna. Därtill kommer att vi i vårt utskott visserligen hanterar kärnavfallsfrågorna och kärnkraftens säkerhetsproblem. Men de bakomliggande energipolitiska frågeställningarna hanteras av ett annat utskott (näringsutskottet). Detta avspeglar ju uppdel- ningen inom mellan och . Det är inte alltid som dessa kärl kom- municerar med varandra! Avfallsfrågan hör man numera inte talas om i de energipolitiska diskussionerna och uppgörelserna. Den enda del av miljöpolitiken som förekommer där är klimat- frågan. Dessutom måste vi komma ihåg att avfallsfrågorna löper över åtskilliga mandatperioder och att omsättningen bland riksdags- ledamöter är mycket stor. Jag vill knyta an till påpekanden om krets- loppstänkandet. På allt fler områden för vi in detta tänkande – jag har utrett åtskilliga av dessa frågor och kallas ibland sop- tant – men när det gäller kärnavfall och kvicksilver diskuterar vi i stället olika alternativ till hur det ska deponeras. Kärnavfallet var ju det första området där vi verkligen har genomfört ett producentansvar. Men det har inneburit att genom att stifta sådana lagar också har lämnat ifrån sig frågans hantering till någon annan, i det här fallet SKB samt kommunerna. Men det är nog ändå så vi bör göra. Alternativet till denna sorts ramlag är ju detaljregleringar som varken industrin eller kommunerna tycker är bra. Vi i kan ha anledning att diskutera igenom med kommunerna vilken sorts lagstiftning man egentligen vill ha. Det finns ytterligare aspekter. Energi- och kärnavfallsfrågorna har i det förgångna betraktats enbart ur ett nationellt perspektiv. Vi har en kärnavfallskonvention som säkerställer nationell handlingsfrihet på kärnavfallsområdet. Men vad händer i fram- tiden? Omvärldens och vårt eget sätt att tänka förändras kanske. Ska vi sitta var för sig och lösa problemen eller ska vi försöka klara av våra frågor tillsammans i en större krets? Jag säger inte att så bör ske , men vi bör tänka på vad som kan hända ! Svårast att hantera tycker jag att kunskaps- och kompetens- frågorna är. Hur får jag som riksdagsledamot den kunskap och kompetens som behövs för att klara av de frågor som väljarna har överlämnat till mig att hantera? Personligen har jag försökt skaffa mig kunskap genom att ställa inträngande frågor till personer som sysslar med frågorna professionellt och göra åt- skilliga studiebesök vid SKB:s anläggningar. Om man inte skaffar sig djupa kunskaper så är det alltför lätt att låta sig nöjas med de värderingar och uppfattningar man har. Men det är svårt, eftersom jag som riksdagsledamot drabbas av nya frågeställningar och tvingas ta ställning mycket snabbt. Priori- teringen mellan olika uppgifter är svår. Vi kan behöva utveckla dialogformer. Ett KASAM-semina- rium av denna typ är ett sätt. Det kan behövas fler. Hur ska vi hitta fora att öppet diskutera de svåra etiska frågorna. De är svåra just på lokalplanet. Varför är det just jag som ska ta hand om avfallet, varför inte Du? En sådan mer djupgående diskussion kan vi inte föra i , den går bara att föra lokalt. Men även om vi i har lagt över frågan till kärn- kraftsproducenterna och till kommunerna så har vi ett ansvar att följa upp hur frågan hanteras. Jag menar att varit dålig på denna uppföljning och utvärdering. Både tidigare och nu- varande talman (respektive ) har understrukit att utskotten måste bättra sig när det gäller att följa upp frågor. Vi ska i vårt utskott diskutera hur vi kan gå till väga vid ett sådant arbete. Jag vet inte om just kärnavfallsfrågan bör tas med i det sammanhanget. Vårt utskott har ett mycket stort område att bevaka. Vi har hela jordbrukspolitiken, livsmedels- frågor, rennäringen, hela miljöpolitiken – och dessutom kärn- avfall. Prioriteringarna i utskottsarbetet är svåra. Vi styrs naturligtvis i första hand av vilka frågor som tas upp i regeringens pro- positioner. I den mån det finns motioner om kärnavfallsfrågor från allmänna motionstiden kan vi kanske få anledning att skriva ett fåtal sidor. Kanske ska vi nu göra någon slags uppföljning eller utvärdering. Men hur bär man sig åt för att utvärdera en ramlag? Det ligger ett särskilt problem i att omsättningen av ledamöter i utskottet är så stor. I praktiken är det ett helt nytt utskott efter varje val. Just nu tror jag att jag är den ende bland ledamöterna som har tillräckliga kunskaper för att kunna delta i offentlig debatt kring kärnavfallsfrågor. Och jag har också många andra frågor att bevaka. Hur ska vi lyckas öka kunskaperna bland ledamöterna? Denna fråga gäller oavsett vilka politiska partier vi tillhör. Än så länge har det ju i stort sett varit politisk enighet i dessa frågor. Men det kan ändras. Vi vet inte hur nya ledamöter kommer att agera, även om jag har uppfattningen att det inte finns särskilt många politiska poäng att plocka på att som riksdagsledamot engagera sig i kärnavfallsfrågan. Men är ju frågan i sak oerhört viktig. Vi har alla ett ansvar – det finns ett nationellt ansvar eftersom vi har tagit ett nationellt beslut att använda oss av kärnkraften. Men ansvaret har i praktiken hamnat lokalt. Hur går vi alltså vidare? Hur kan ni hjälpa oss att komma ut på banan? Vad ska jag göra för att ni ska bli nöjda? : Också jag har sagt att vi har ett gemensamt ansvar. Vi måste tillsammans hitta en möjlighet att använda den samlade kompetens som finns på området, både lokalt och nationellt. Vi behöver skapa fora där vi kan byta åsikter mellan riksdags- och kommunpolitiker, både tidigare och nuvarande. Det behövs en kunskapsöverföring och enda sättet är att vi träffas och pratar, att vi talar med varandra fritt och öppet. Kunskapsöverföring är för mig inte att någon talar om vad jag ska tycka utan att jag i en dialog lär av andra. Vi kommun- politiker vill att Du som riksdagsledamot tillsammans med Dina kolleger i utskottet kommer ut och pratar med oss som har varit med och de nya som måste vara med framöver. Det håller inte att bara sitta i ett riksdagsutskott, det är ute i verkligheten som yrkeskompetensen och kunskaperna finns. : Detta är svårt eftersom det finns så många nya ämnesområden som de nya ledamöterna behöver sätta sig in i. Vi behöver diskutera vem som ta initiativ till detta. : Jag känner en viss rädsla när Du beskriver problemen med den nödvändiga överföringen av kunskaper. Tyvärr bekräftar Din beskrivning nog vår uppfattning – själv har jag diskuterat dessa frågor . Jag blir faktiskt upprörd när jag förstår att nya ledamöter i utskottet har nästan obefintlig erfarenhet av sakfrågorna. : Vid val blev det ca 100 nya ledamöter i . Jag avtackade 11 av de 17 ledamöterna i miljö- och jordbruksutskottet. De flesta av oss är visserligen erfarna kommunpolitiker. Men vi har inte levt med frågorna som ni i t.ex. har gjort – och det tar åtskillig tid att tränga in i frågorna. : Även jag blir litet rädd av Din beskrivning. som vi i hanterade denna fråga så gick ju vår kritik mot riksdagsledamöterna inte ut på att man inte kunde frågan utan att man var dörädd för frågan. var det, som jag nämnde , två partier som sökte skapa sig lagrar på frågan, nämligen och . Jag tror det är oerhört viktigt att utskottets ledamöter sätter sig in i denna svåra fråga – och jag kräver ett sådant ansvarstagande av ledamöterna. : I vårt parti där vi är ganska många hade vi möj- ligheten att under förra mandatperioden, då förstudiefrågorna var aktuella, låta olika utskottsledamöter känna ansvar för be- vakning av händelseutvecklingen i olika kommuner. Men det var möjligt då, eftersom det fanns ganska många erfarna ledamöter. Vi har tappat kompetens – och det har varit ännu värre för de mindre partierna. Men gäller det att hitta metoder att åter- skapa den kompetens som behöver finnas inom utskottet. Men det ligger också ett ansvar på er lokalpolitiker att efterfråga riks- dagsledamöter med kunskaper på området! : ger ju en riktig bild av hur vi i upplevde situationen då det begav sig. Vi försökte få riksdagsledamöterna från att sätta sig in i frågan. Men jag upplevde det så, att frågan inte hade någon nationell legitimitet, varför man inte engagerade sig. När jag nu lyssnar till frågar jag mig var riksdagsledamöterna från de aktuella regionerna i och finns. Är de inte intresserade av utvecklingen där? Jag tror att om vi ska öka kun- skaperna i , så måste vi få ett engagemang av just de riksdagsledamöter som har sin hemvist i de områden som kan bli berörda av ett slutförvar. : Jag skulle naturligtvis aldrig kunna uppmana riksdagsledamöter från ett visst område att engagera sig. Dia- logen måste finnas lokalt. Men jag tycker nog att det inte bör gå till på det sätt som berättade. : En lämplig form skulle kunna vara att t.ex. KASAM som ett statligt organ inbjuder riksdagsledamöter från berörda regioner till ett seminarium att diskutera kärnavfalls- frågorna. : Kanske är det störst möjlighet till framgång om ett sådant seminarium förläggs till . Visserligen är konkurrensen stor mellan olika arrangemang, men deltagarna slipper restid. Kanske skulle målgruppen vara riksdagsledamöter från berörda regioner samt ledamöter och suppleanter i de två utskott som är närmast berörda, alltså näringsutskottet samt miljö- och jordbruksutskottet. Ansvaret för informationen skulle kunna ligga på KASAM, på SKB och på forskare – med syfte att väcka. Jag är öppen för olika uppslag. : Också jag tillhör de som har saknat att man på nationell nivå inte har pekat ut någon riktning. Du har själv sagt att inte äger frågan. Men varför tar ni inte till er frågan? Det gjorde ni ju när det gäller frågan om nya Tror Du vi hade legat bättre till i avfallsfrågan om ni hade tagit till er den? : Egentligen äger vi ju alla den här frågan. Men vi har en lagstiftning som inte tvingar regeringen att redovisa läget för och då tränger sig andra frågor fram i utskottsarbetet. Men om vi ordnar någon slags seminarium för att inhämta kunskaper och använder dessa kunskaper vid be- handling av motioner från ledamöterna – då kan vi till del komma att äga de frågorna. Men systemet med producent- ansvar skapar nya frågor! : Vid KASAM:s seminarium i () talades mycket om långa och hållbara strukturer i sam- hället. underströk detta tydligt när han sade att den enda bäraren av en långsiktig politik möjligen är staten. Och vid det seminariet kom vi ju också fram till att det endast är staten och de demokratiska strukturerna som långsiktigt är hållbara. Vi har skapat ett problem genom att avpolitisera frågan och föra över den till producenterna och de tekniska tillsyns- myndigheterna. Om de politiska strukturerna ska kunna styra processen kring kärnavfallsfrågan så krävs då och då en politisk avstämning med den tekniska avstämningen. Det är utmärkt att talmannen nu kräver uppföljning i av olika frågor. Demokratin i teknikens tidevarv styrman eller städgumma? Jag vill börja med en replik till : Avfall är ingen slutprodukt – avfall är där fantasin tar slut! Det kom jag fram till när jag för länge sedan började läsa botanik och då man höll på att upptäcka delarna i fotosyntes-cykeln i varje delprocess bildas en restprodukt. Men den tas om hand som utgångsmaterial i nästa del av cykeln, som bildar ytterligare en restprodukt etc. Allt detta förlöper och det produceras syre – inget avfall uppkommer. Så avfall är en mänsklig skapelse och finns där fantasin tar slut! Till : Skönt att ha riksdagsledamöter som både vågar ta itu med frågor och som också vågar tala om vad som ytterligare behövs! Var håller makten hus och vem är det som styr? Allt färre pekar på eller på . får vi för oss att det är i de yttersta dagarna som den politiska makten börjar vittra. Men man behöver bara läsa den senaste boken om , Rönndruvan glöder, för att möta hans förakt och frustration inför riksdagssessionerna i . Hans bild var att man där förödde tiden på meningslösa petitesser som tvister om paragraferna i tullstadgan, medan viktiga frågor – som befolkningens armod, osunda levnadsförhållanden och brist på möjligheter att genom utbildning själv skapa sig bättre villkor – verkade totalt ointressanta för . frågade om bilismen hade kunnat införas genom demokratiska beslut om man till alla fördelar hade lagt priset på några hundratusen dödade i Demokratin i teknikens tidevarv styrman eller städgumma? hela världen, varav kanske 600 bara i . Och många fler skadade. Nej, bilismen smög sig in genom enstaka entusiaster som i och försåg sig med den nya tidens underverk och genom att mekaniska snillen ute i byarna spände från hästarna och satte egenhändigt hopknåpade motorer på trillorna. – Och lagstiftningen följde i hälarna: vi fick nya vägar, säker- hetsföreskrifter, förarutbildning, förarprövning, försäkring, nya uppgifter för polis och sjukvård. Allt detta infördes efter hand i bästa demokratiska ordning. Hur demokratisk är kärnkraften? , professor vid i fick för sin upptäckt 1938 att uran som bestrålades med neutroner gav upp- hov till bl.a. barium. Uranatomen hade kluvits och en av klyv- ningsprodukterna var barium. Dessutom frigjordes stora mänger energi. Kanske ska vi vara tacksamma mot för att han i vettlös förföljelse av sina hatobjekt tvingade en av Hahns främsta medarbetare, , att fly från . Det blev inte som fick skicka iväg den första atombomben. Andra hann före. Hur mycket av demokratiska beslut som låg bakom atom- bomben och det fredliga bruket av denna for- midabla kraftkälla lämnar jag åt mera insiktsfulla statsvetare att bena ut. Att presidenten i utövade legitim makt verkar klart, likaså att folket hade delegerat beslutet till honom. Att påstå att folket slet med frågan vore att ta i! Informations- broschyrer och studiecirklar var knappast aktuella. – Detta sagt för att ge visst perspektiv på det arbete, som våra kärnkrafts- kommuner lägger ner . Problem som föreläggs kongresser och parlament hänger mera ihop med efterbörden. Hur ska man hantera det som är lönsamt, det som kostar och som kastar skuggor tio- eller hundratusentals år framåt i tiden? Jag frågade en gammal kärnkraftsmotståndare, , om varför de aldrig tog upp avfallsfrågan under utvecklingsåren . Hon svarade att måste all Demokratin i teknikens tidevarv styrman eller städgumma? kraft sättas in på för att hindra att skaffade atomvapen. Det var en kamp som både hon och fick lida mycken smälek för, men som vi tackar dem för . All offentlig makt utgår från folket. Detta är ju kärnorden i regeringsformen och i vår nationella självkänsla. Hur kan någon ens antyda att svenska folkets makt skulle vara begränsad? Bekymret är att verkligheten redan har sprungit ifrån oss. Vårt nationella självbestämmande ger oss full frihet att anta välklingande miljönormer och pressa svenska företag att minska sina föroreningar med ytterligare någon promille. Det är natur- ligtvis bra – men det löser dessvärre inte problemen med den mångfaldigt större nedsmutsning som utifrån väller in över våra gränser. Som exempel på den begränsade möjligheten vi har att själva bestämma tar jag gärna euron. Vi diskuterar nu EMU-frågan, argument för och emot. Ett av argumenten mot EMU är ju att man då skulle förlora den svenska makt att be- stämma över räntan. Den danske tidigare utrikesministern fick frågan om vilken frihet danskarna har att sätta räntan (inte är ju inte med i ). Hans svar var ! Detta är alltså den frihet man har i en internationell värld där vi är starkt beroende av storebröder runt oss. Kapitalet rör sig med elektronens hastighet. Företag skrotas och etableras, köps och säljs, med vinsten som ledstjärna. I en folkomröstning lades flest röster på ett alternativ som bl.a. krävde att kärnkraftverk och andra framtida anläggningar för produktion av elektrisk kraft skall ägas av stat och kommun. Det stod på baksidan av linje 2 – så det var kanske inte meningen att det skulle tas så allvarligt. Löftet hölls tills det blev mera lönsamt att sälja. Och vet vi att vårt gamla Syd- kraft, där de sydsvenska kommunerna var största ägare, numera har vandrat mellan norska, franska, tyska och finska händer och är ett tysk-finskt företag. Vår nationella makt begränsas till att erbjuda företagen störst lönsamhet. som stavas nu , flyter över till , Demokratin i teknikens tidevarv styrman eller städgumma? går armkrok med , däck blev tyska tills det blev ännu mer lönsamt att flytta produktionen till . Den finländske filosofen har – i Myten om framsteget – skrivit om vetenskapens och teknikens värld som växt fram till ett världsomfattande, transnationellt teknosystem som inte känner några nationsgränser. Detta ställer han i motsats till det politiska systemet som i allmänhet är begränsat till nationalstaten. Hans slutsats är att de nationella politiska systemen håller på att uppslukas av det globala tekno- systemet. Regeringar och parlament finner sig ställda inför realiteter i vilkas tillkomst de haft ingen eller ringa del, men efter vilkas följder och krav de måste rätta sitt eget fortsatta besluts- fattande. Han fortsätter sitt resonemang med att detta leder till en förtroendeklyfta mellan väljare och valda som inte får en rimlig möjlighet att leva upp till sina väljares förtroende. Detta skapar ett politikerförakt som i sin tur leder till demokratins kris. I spänningen mellan teknosystemet och det politiska systemet ser en möjlighet för det politiska systemet att hävda sig. Han ser att även detta system har en tendens att självt bli gränsöverskridande och skapa enheter av tidigare suveräna stater i form av federationer eller, som vi är en del av, en europeisk union. – alltså för närmare skrev om att det var svårt att förstå hur språnget skulle tas från den tidens kaotiska värld till något som liknade en världsfederation. Hans budskap var att vi måste tjäna vår lär- lingstid och försöka utveckla former för internationell samlevnad så långt det går . Den verklighet som svischar förbi har vi alltså allt mindre koll på. Man kan säga att demokratin traskar patrullo och försöker dämpa teknosystemet vilda svängar. Ska vi då ge upp kampen för ett bättre samhälle med honnörsord som trygghet och frihet och/eller vård, skola, omsorg? De flesta är ense om den skim- rande retoriken – några är beredda att betala för den, för andra är Demokratin i teknikens tidevarv styrman eller städgumma? den ett självspelande piano som blir mera klangfullt ju mindre skatt man betalar. I alla partier ställer vi upp för det goda sam- hället. Självklart ställer vi upp för demokratin, om än den ibland är ofullkomlig. Men vi ska vara klara över att den nationella beslutskraften är begränsad. Den värld vi lever i fordrar starkare muskler än de vi själva kan mobilisera. Även om demokratiska processer är tröga och arbetskrävande – och har verkligen fått oss att förstå det Sisyfosarbete som behövs – så måste vi ändå slita med det. Demokratin är den enda motvikt vi har mot godtycke och kaos. I ett starkare kommersialiserat samhälle än det svenska – även om verkar vara på god väg i samma riktning – kan vi se hur staten lätt hamnar i rollen som städgumma. Amerikanska kärnkraftsproducenter fick från början rollen att stå för den goda, lönsamma delen av produktionen: ljus, värme, luftkondi- tionering etc. De fick därför genomgående gott anseende, bemöts med stor respekt, är the good guys. Staten i fick däremot uppgiften att stå för den dåliga, olönsamma delen, blev the bad guy. , som ska svara för avfallet, omtalas ofta med förakt, som inbegreppet av inkompe- tens och oförmåga. har ju den otacksamma uppgiften att svara för avfallet, det som ingen har nytta av, det som ingen annan har ansvar för, det som bara kostar. I demokratisk ordning beslutades hur det skulle tas om hand och var. DOE:s uppgift blev att visa att det var möjligt. Alla delstater var överens utom som var den utvalda. – Demokrati kan fungera olika! Den svenska staten har inte på samma sätt fallit in i rollen som tekniksamhällets städgumma. Här ställer staten villkor, här krävs att tekniksamhället städar efter sig. Visserligen halkar regeringen ibland i beslutskarusellen, t.ex. när man snällt lovar att det som eventuellt blir över i Kärnavfallsfonden sedan reaktorinnehavarna fullgjort sina skyldigheter skall återbetalas till dessa (8 § finan- sieringslagen). Hur tror ni att en sådan bestämmelse påverkar viljan att satsa respektive undvika kostnadskrävande undersök- ningar och förvaringslösningar? Är det rimligt att pengar som Demokratin i teknikens tidevarv styrman eller städgumma? svenska elkonsumenter betalat för en säker och ansvarsfull avfallshantering skall kunna tillfalla dem som då råkar äga reaktorföretagen? Och hur tror ni att viljan påverkas av att det som en gång ansågs viktigt, nämligen lokalt förankrat ägande, nu är ute i en köp- och säljkarusell mellan våra grannländer? Summa summarum: Den svenska staten gör aktningsvärda försök att styra. Tillsammans med snart ett 20-tal europeiska stater har vi nu litet större möjligheter att tygla teknosamhället. Vi har tagit ytterligare ett steg mot den demokratiska samlevnad som Dag Hammarsköld talade om. För många kommuner har kärnavfallet lett till en levande och fördjupad demokratiprocess. Risken att ett utdraget berednings- arbete leder till ändlösa diskussioner har bemästrats genom en kraftig målinriktning – processen må bli långvarig, men den måste inom rimlig tid leda till beslut. Att samhället ofta tvingas ingripa i efterhand får vi leva med. Det viktiga är att vi aldrig ger upp målet – att det är demo- kratiska vägar vi går, att det är folkets vilja som präglar besluten. Styrman skall samhället vara så långt det går – men åtminstone de flesta kvinnor vet att ett gott städjobb inte är att förakta! Vad främjar en fortsatt demokratisk process i kärnavfallsfrågan, var finns fallgroparna? Erfarenhetsåterföring till andra stora projekt? Paneldiskussion med inlägg från övriga seminariedeltagare I panelen: (kommun), (), (i ), (KASAM), (KASAM) Varje paneldeltagare gavs möjlighet att ge sitt svar på frågorna i rubriken för sessionen och dessutom svara på följande frågor som moderatorn inledningsvis ställde direkt till vederbörande: Hur har man i och dess grannkommuner tänkt hantera kärnavfallsfrågan framöver? (till ). På vilket sätt kan beslutsfattare i kommunerna veta med sig att man har folk med sig utan att genomföra en folk- omröstning i kärnavfallsfrågan? (till ). Forskare har hävdat att en anläggning av typ slutförvar för använt kärnbränsle har stor risk att medföra stigmatisering av området med många negativa följdverkningar av psyko- logisk, ekonomisk och politisk natur. Hur väl underbyggda är sådana farhågor? Är de relevanta i ? (till ). Vad främjar en fortsatt demokratisk process Kan resultaten av naturvetenskapliga undersökningar göras mer förståeliga och därmed förbättra den demokratiska beslutsprocessen? (till ). Spänningsförhållanden mellan moral/etik, politik och forsk- ning i kärnavfallsfrågan? (till ). Vi vill finna en organisationsform för det fortsatta arbetet som tar hänsyn till att våra grannar och visserligen själva har sagt nej till fortsatta undersökningar men vill ha insyn i vårt arbete. För att främja delaktighet, bredd i diskussionen och dialog tänker vi oss inrätta en slags referensgrupp med så många del- tagare som möjligt. I den ska ingå dels en person från varje parti i vårt fullmäktige, en person från och , vår lokala OSS-grupp, vår lokala och även ungdoms- grupper som kan vilja delta.