sou · GSB3122d2 · 2005-01-01 00:00:00 — Domstolen skulle kunna utnyttja möjligheten att förena sluten ungdomsvård med skyddstillsyn i de fall då alternativet är att döma den unge till en längre tids sluten ungdomsvård. Det kan dock invändas att det är svårt att fastställa vilka faktorer som bör styra valet mellan en längre LSU-påföljd och en kortare LSU- påföljd i förening med skyddstillsyn. Problemet är uppmärk- sammat också beträffande valet enligt gällande rätt mellan ett längre fängelsestraff och kombinationen fängelse i förening med skyddstillsyn.48 Mot detta alternativ kan vidare anföras att ansvaret för verkställigheten läggs på två huvudmän. Påföljdskombinationen medför att behandlingsansvaret blir tudelat: ansvaret ligger på SiS och utslussningen och på kriminalvården därefter. Som framgått visar forskningen att den effektivaste eftervården riktar sig mot samma förändringsmål som institutions- behandlingen och att det är viktigt att behålla insatserna inom samma områden efter utskrivningen från institutionen. På detta sätt uppnås en sammanhållen vårdkedja. Självklart är det en nackdel om ansvaret för en sådan vårdkedja delas upp på två olika huvudmän. Härtill kommer att i ett helhetsperspektiv har det övergripande ansvaret i samhället för en långsiktig planering av insatserna för unga lagöverträdare. Om målet är att den unge skall bli föremål för en långsiktig planering och samordnade insatser från samhällets sida, innebär påföljdskombinationen att tre huvudmän skall samverka i dessa frågor. Ytterligare en nackdel med påföljdskombinationen är att alternativet torde förutsätta att kriminalvården utvecklar innehållet i skyddstillsynen för den nu aktuella gruppen lagöverträdare. Den eftervård som vi har tagit som utgångspunkt för våra överväganden torde nämligen generellt sett vara betydligt mer ingripande än de insatser som kriminalvården tillhandahåller inom ramen för skyddstillsyn. Påföljdskombinationen skulle också leda till att den dömde hamnar inom kriminalvårdens verksamhet. I samband med reform framhölls att unga lagöverträdare så långt det är möjligt skall hållas utanför kriminalvården, bl.a. eftersom en placering av unga inom kriminalvården innebär en ökad risk för att den unge uppfattar denna placering som en bekräftelse av sig själv som kriminell.49 48Se Jareborg, , och Zila, , Straffrättens påföljdslära, , 2000, s. 148. 1997/98:96 s. 148. Sluten ungdomsvård och socialtjänstpåföljd Det andra alternativet är att sluten ungdomsvård förenas med socialtjänstpåföljd. Påföljdskombinationen skulle innebära en möjlighet att döma unga till på institution, anpassad för ungdomar, med en efterföljande vård inom . De efterföljande åtgärderna skulle då komma till stånd inom i form av en social- tjänstpåföljd, som skulle utgöra det ena ledet i påföljdskombina- tionen. Påföljdskombinationen kan sägas överensstämma med intention- erna bakom reform att unga lagöverträdare i första hand skall vara en angelägenhet för . Vad som talar för en sådan kombination är att i ett helhetsperspektiv har det övergripande ansvaret i samhället för en långsiktig planering av insatserna för unga lagöverträdare. får under alla omständigheter ta vid när den unge har verkställt den straffrättsliga påföljden. Det kan därför tyckas naturligt att eftervården sker i regi. Eftersom påföljden skulle innehålla en obligatorisk eftervård bör tiden på institutionen kunna kortas ner, utan att proportionalitets- principen åsidosätts. Den generella genomsnittliga ökningen av verkställighetstiden för tidsbestämda frihetsberövanden som reform har inneburit bör därmed i viss mån kunna motverkas. Mot detta alternativ kan anföras att ansvaret för verkställigheten läggs på två huvudmän. I likhet med sluten ungdomsvård i förening med skyddstillsyn innebär påföljdskombinationen att behandlings- ansvaret blir tudelat: ansvaret ligger på SiS och utslussningen och på därefter. Som nämnts visar forskningen att den effektivaste eftervården riktar sig mot samma förändringsmål som institutionsbehandlingen och att det är viktigt att behålla insatserna inom samma områden efter utskrivningen från institutionen. Som sagts ovan är det en nackdel om ansvaret för en sådan sammanhållen vårdkedja är uppdelat på olika huvudmän. Det kan också invändas att det – i likhet med påföljds- kombinationen sluten ungdomsvård och skyddstillsyn – är svårt att fastställa vilka faktorer som bör styra påföljdsvalet mellan en längre LSU-påföljd och en kortare LSU-påföljd i förening med socialtjänstpåföljd. En annan invändning mot detta alternativ är det förhållandet att vad som framkommit genom utvärderingen inger tvivel om huruvida över huvud taget har förmåga att som ett led i en påföljdskombination bedriva en eftervård med den kvalitet och omfattning som är nödvändig. Det finns en risk att exempelvis enbart somliga kommuner skulle vara kapabla att prestera en sådan vårdplan som krävs för att påföljdskombinationen skall kunna utgöra ett realistiskt alternativ till en längre LSU-dom. Även med beaktande av de förslag som utredningen har lagt fram i syfte att förstärka socialtjänstpåföljden och överlag förbättra kvaliteten inom , finns det skäl att ifrågasätta om är lämplig huvudman för LSU-dömdas eftervård. Vi har alltså funnit att det är förenat med flera och betydande nackdelar att införa en ny påföljdskombination bestående av sluten ungdomsvård och skyddstillsyn eller socialtjänstpåföljd. Mot att över huvud taget införa en ny påföljdskombination kan också anföras att det nuvarande påföljdsystemet är komplext. Det innehåller mer än 20 olika variationer när det gäller straff, straffpåföljder och kombinationer av dessa.50 Det har med fog hävdats att detta har lett till att påföljdssystemet är svårbegripligt och då särskilt för unga lagöverträdare. Man bör därför vara återhållsam med att införa ytterligare kombinationsmöjligheter. Vi menar sammantaget att de nackdelar som är förenade med de skissade påföljdskombinationerna är så allvarliga att något förslag i den riktningen inte bör läggas fram. En ny utformning av verkställigheten av påföljden sluten ungdomsvård Det andra till buds stående alternativet för att åtgärda bristerna i den nuvarande eftervården skulle som nämnts vara att utforma verkställigheten av domen på sluten ungdomsvård annorlunda än vad som är fallet . 50 , Per , Påföljd, proportionalitet och prioritering av samhällsstraff, SvJT 2003 s. 176. SiS som ansvarig för eftervården och en sammanhållen vårdkedja För att trygga att den unge blir föremål för erforderliga insatser under utslussningen från institutionen och efter institutions- vistelsen skulle man kunna utsträcka verkställigheten av sluten ungdomsvård till att omfatta också eftervården och alltså låta eftervården utgöra en del av verkställigheten. SiS skulle då, som ansvarig för verkställigheten av påföljden, också bli ansvarig för att den unge får erforderligt stöd och hjälp denne vistas utanför institutionen. Det skulle med andra ord vara SiS skyldighet att tillse att institutionsvården följs upp med kraftfulla insatser i olika former. Som tidigare nämnts har forskningen visat att den effektivaste eftervården riktar sig mot samma förändringsmål som institutions- behandlingen och att det är viktigt att behålla insatserna inom samma områden efter utskrivningen från institutionen. Den nu skissade ordningen har den fördelen att en huvudman har ansvaret för en sådan sammanhållen vårdkedja. Flera faktorer talar för att det är lämpligt att låta just SiS ansvara också för eftervården. SiS organisation är uppbyggd kring behandling och rehabilitering av bl.a. vård- och tillsynskrävande ungdomar. SiS är behand- lingsansvarig under institutionsvistelsen och kan därigenom på ett naturligt sätt bygga upp en sammanhållen vårdkedja, med insatser efter institutionsvistelsen som en självklar del av behandlingen. Utvärderingen visar att personalen på hemmen är viktig för de unga. Ungdomarna finner ofta stabila kontaktpersoner där som finns kvar under verkställigheten. SiS har en rikstäckande organisation. Som har nämnts har SiS centralt möjlighet att ta fram råd och riktlinjer för verksamheten och därigenom få till stånd en enhetlig modell för hela landet. För att underlätta kontakterna mellan hemmet och i den unges hemkommun har SiS möjlighet att genom riksintaget placera de unga så nära hemorten som möjligt, i enlighet med närhetsprincipen. Även om SiS har en rikstäckande organisation torde dock myndigheten, om den åläggs att svara också för eftervården, bli tvungen att bygga upp en organisation för denna. För att låta SiS ansvara för eftervården talar också att myndig- heten har erfarenhet av sådan verksamhet. Som har redovisats bedriver vissa ungdomshem en fungerande eftervårdsverksamhet, låt vara att den är riktad främst mot LVU-omhändertagna. Det kan här tilläggas att SiS har fått i uppdrag av regeringen att skapa en eftervårdsplanering inom ett närliggande verksamhets- område, nämligen för LVM-klienter. Den nya vårdmodellen inom missbrukarvården handlar om att förstärka vårdkedjan, så att de missbrukare som tvångsvårdas enligt LVM skall garanteras goda vårdinsatser även efter institutionsvistelsen inom SiS. Uppdraget skall slutredovisas . Även om SiS ansvar utsträcks till att omfatta också behandlings- insatser efter institutionsvistelsen för unga lagöverträdare, så förutsätter den tänkta ordningen att SiS och samverkar i olika avseenden under och efter verkställigheten. har även i en sådan ordning det övergripande ansvaret i samhället för den långsiktiga planeringen av insatserna för den unge. Vi menar att det finns mycket som talar för att eftervården görs till en del i verkställigheten av en dom på sluten ungdomsvård och att ansvaret för utformningen av eftervården läggs på SiS. Våra fortsatta resonemang i detta avsnitt utgår från att så blir fallet. Hur bör den nya verkställighetsformen vara utformad? Som framgått finns det betydande fördelar med att, i en ny utformning av sluten ungdomsvård, låta SiS bli ansvarig för eftervården och en sammanhållen vårdkedja. Men hur bör den nya verkställighetsformen i övrigt vara utformad? Den första frågan vi har att ta ställning till är om det är möjligt och lämpligt att låta eftervård ingå i verkställigheten för samtliga LSU-dömda. Vad man då måste diskutera är först betydelsen av huruvida ett vårdbehov rent faktiskt föreligger eller ej. Naturligtvis har också längden på den utdömda slutna ungdomsvården stor betydelse för denna fråga. Eller rättare sagt: den tid som den dömde har att verkställa efter det att hänsyn tagits till bestämmelserna om tillgodoräknande av frihetsberövande och sammanläggning med annan dom. Av framställningstekniska skäl benämner vi dock i våra fortsatta resonemang som den av domstolen utdömda tiden. För eftervård bör det inte krävas visat vård- och behandlingsbehov Man kan tänka sig att begränsa tillämpningsområdet för eftervård genom att kräva att det i varje enskilt fall skall konstateras att den unge har ett sådant vård- och behandlingsbehov att en eftervård är nödvändig. Prövningen skulle kunna ske av domstolen i samband med domen eller av SiS under verkställigheten. Mot en sådan begränsning kan anföras att det utifrån ett vård- och behandlingsperspektiv är önskvärt att så många som möjligt av de unga som döms till sluten ungdomsvård tillförsäkras eftervård inom ramen för verkställigheten. Även om den unges behov av vård och behandling inte skall tillmätas någon betydelse vid påföljds- bestämningen, kan man nämligen på goda grunder anta att flertalet av dem som döms till sluten ungdomsvård har ett sådant behov. Det förekommer visserligen att unga som lever ett socialt välfungerande liv döms till sluten ungdomsvård, t.ex. på grund av brottets art, men den gruppen är förhållandevis liten. I de relativt fåtal fall där den unge inte har något påtagligt behov av eftervård bör insatserna efter institutionsvistelsen kunna anpassas till detta. Enligt vår bedömning är det inte lämpligt att, för att eftervård skall komma i fråga, kräva visat vård- och behandlingsbehov i det enskilda fallet. Eftervård får inte leda till straffskärpning Vid prövningen av frågan om det är möjligt att låta eftervård ingå i verkställigheten för samtliga LSU-dömda måste man också beakta att nya regler i fråga om verkställigheten inte får leda till en straffskärpning. Regeringen har nämligen i utredningsdirektiven särskilt angett att avsikten med uppdraget inte är att åstadkomma någon generell straffskärpning när det gäller unga lagöverträdare. För att motverka straffskärpning är det således nödvändigt att låta eftervården få plats inom verkställigheten på bekostnad av delar av institutionsvården. Om den unge erhåller eftervård inom verkställigheten måste alltså hans institutionstid reduceras i någon mån. Tiden för sluten ungdomsvård kan variera till . Redan det förhållandet att institutionstiden måste förkortas för att undvika straffskärpning innebär därför att alla dömda inte kan komma i åtnjutande av eftervård inom verkställigheten. Den utdömda tiden, sådan vi definierat den, måste ha en sådan längd att en del av den kan ersättas med eftervård utan att tiden på institutionen blir så kort att innebörden av den slutna ungdoms- vården går helt förlorad. Hur stor förkortningen av institutionsvistelsen bör bli i de fall eftervård skall komma till stånd inom verkställigheten är betingad av främst eftervårdtidens längd och eftervårdens ingripandegrad. Frågan om erforderlig tid för eftervård behandlades i betänk- andet Tvångsvård inom – ansvar och innehåll (SOU 1992:18), som låg till grund för inrättandet av SiS. Där angavs att det var rimligt att räkna med utslussning från institutions- vård med stöd av LVU.51 Som nämnts pågår eftervården vid Nereby skolhem . Den eftervård som vi har tagit som utgångspunkt för våra över- väganden är tänkt att vara så kraftfull och resurskrävande att det är tveksamt om eftervården kan utsträckas till att omfatta så som efter institutionsvistelsen. Även om intensiteten i insatserna i normalfallet bör kunna minska under den senare delen av eftervården, kan det bli svårt att upprätthålla den önskvärda standarden . Det finns då en risk att de samlade insatserna inte får avsedd effekt. Vid avvägningen måste också beaktas att det i detta sammanhang handlar om eftervård som en del av en straffrättslig påföljd och att den ökning av verkställighets- tiden som blir följden av förslaget inte bör bli längre än vad de LSU-dömdas ålder kan motivera. Mot den bakgrunden bör enligt vår uppfattning eftervården inte pågå . Med hänsyn till den förutsatta eftervårdens beskaffenhet är det rimligt att utgå från att sex månaders eftervård generellt sett är lika ingripande för den unge som två månaders institutionsvård. Om den unge erhåller eftervård bör alltså hans institutionstid reduceras . Den utdömda tiden för sluten ungdomsvård måste med andra ord i vart fall överstiga för att eftervård skall kunna innefattas i verkställigheten. Eftervård bör inte beredas unga som dömts till korta vårdtider Vid prövningen av hur lång den utdömda tiden bör vara för att eftervård skall kunna komma ifråga, bör man vidare beakta att det generellt sett är svårare för SiS att ordna en effektiv eftervård för unga som dömts till korta vårdtider. Man skall inte heller 51 Utredningens förslag om en sådan utslussning ledde inte till lagstiftning (prop. 1992/93:61). Det ansågs lämpligast att avvakta SiS erfarenhet av hur överenskommelser om utslussning kunde utformas mellan kommunerna och de särskilda ungdomshemmen. underskatta de svårigheter som vid korta tider finns i fråga om möjligheterna att rent praktiskt få igång en fungerande eftervård. När institutionstiden inte uppgår kan det vara lämpligare att SiS genomför en utredning, som kan lägga till grund för planeringen av den fortsatta vården av den unge enligt SoL eller LVU. den unge vistas på institutionen kan han undergå särskilt behandlingsprogram för korttidsdömda. SiS bör också kunna främja korttidsdömdas anpassning i samhället genom att låta dessa bli föremål för särskilda insatser i samband med utslussningen från institutionen. I detta sammanhang bör framhållas att det är angeläget att överväger ett omhändertagande enligt LVU om den unge efter verkställd dom på sluten ungdomsvård bedöms ha behov av genomgripande insatser och avböjer hjälp. Om det redan föreligger ett beslut om LVU-vård kan det finnas skäl att vid korta LSU-påföljder låta beslutet bestå . Det är viktigt att denna möjlighet används för att säkerställa kontinuiteten i vården av den som är i behov av tvångsvård än vad den utdömda påföljden medger. Ett sådant omhändertagande motverkar att den unge snabbt återfaller i brott efter verkställig- heten. Risken för fortsatt tvångsvård kan dessutom ha en behandlingsmotiverande effekt. Av de ungdomar som avslutade sin verkställighet av sluten ungdomsvård frigavs till fortsatt vård enligt LVU på institutionen.52 Det skall här också framhållas att korta LSU-påföljder, enligt vår uppfattning, bör undvikas så långt som det är möjligt. Som närmare har redovisats i avsnitt 10.2.2 föreslår vi att ungdomstjänst skall bli en självständig påföljd. Förslaget syftar bl.a. till att öka möjlig- heterna för domstolen att döma till en icke frihetsberövande påföljd i stället för till ett kortare frihetsberövande. Ett annat alternativ till korta LSU-påföljder som bör lyftas fram är socialtjänstpåföljd innebärande vård enligt 22 § LVU, det s.k. mellantvånget (se avsnitt 8.2.2). Som närmare redovisas i avsnitt 12.6 föreslår utredningen att i kommunerna skall kunna ombesörja att unga lagöverträdare vid behov erhåller en kvalificerad form av kontaktperson, en , som särskild insats inom . Om den unge får en sådan kvalificerad kontaktperson bör detta enligt vår mening innebära ökade 52 SiS statistik , Allmän 2004:6. möjligheter att använda socialtjänstpåföljd som alternativ till en kort LSU-påföljd. Andra alternativ som bör vara gångbara är socialtjänstpåföljd som innebär att den unge placeras för vård utanför hemmet, t.ex. placering i hem för vård eller boende (HVB), eller att han blir föremål för MST eller annat strukturerat program inom öppenvården. Vid prövningen av hur lång den utdöma tiden för sluten ungdomsvård bör vara för att eftervård skall kunna komma ifråga bör även hänsyn tas till att unga som har dömts till långa tider, inte minst på grund av risken för institutionsskador, i allmänhet har störst behov av stöd och hjälp för att kunna komma tillrätta med livet utanför institutionen. Den eftervård som vi har funnit nödvändig är resurskrävande. Det kan från en samhällsekonomisk synvinkel vara rimligt att dessa insatser riktas mot de LSU-dömda som har störst behov. Vid en samlad bedömning menar vi att eftervården bör reserveras för unga vars verkställighetstid uppgår . Om den tid den dömde har att verkställa uppgår –efter det att hänsyn tagits till bestämmelserna om tillgodo- räknande av frihetsberövande och sammanläggning med annan dom –skall han således bli föremål för eftervård. I detta sammanhang kan nämnas att relativt få ungdomar som döms till sluten ungdomsvård har sådana framräknade verkställig- hetstider som understiger . Enligt uppgift från SiS uppgick andelen till för de som tagits in för verkställighet av sluten ungdomsvård fr.o.m. t.o.m. . Storleken på den nämnda andelen påverkas dock av vårt förslag om att den som har dömts till sluten ungdomsvård i vissa fall skall få tillgodoräkna sig den tid han har varit tvångs- omhändertagen enligt LVU (avsnitt 17.4). Om förslaget leder till lagstiftning kommer således andelen dömda med tider eller mer att minska. Å andra sidan innebär vårt förslag om att domstolen skall ha möjlighet att förordna att domen skall gå i verkställighet att andelen ökar (avsnitt 16.8.5). Mot den här skissade ordningen kan anföras att den skulle kunna leda till straffskärpning för den grupp av unga vars brottslighet har ett straffvärde som ligger strax under den förordade gränsen . Om förslaget genomförs skulle det kunna finnas en risk att domstolarna i dessa fall låter vårdbehovet få betydelse vid bestämmandet av tiden för sluten ungdomsvård och dömer ut en sådan tid att den unge erhåller eftervård. emellertid inte styra när domstolen väljer att döma till sluten ungdomsvård, utan det utdömda frihetsberövandets längd skall vara relaterat till straffvärdet. Domstolen skall alltså fastställa straffvärdet mätt /år med sluten ungdomsvård. Utgångspunkten vid tidsbestämningen skall vara den bedömning domstolen har gjort när den med tillämpning av 30 kap. BrB funnit att påföljden bör bestämmas till fängelse. Tiden för eftervård bör vara enhetlig Som framgått menar vi att eftervården inte bör pågå . Är det då lämpligt med en mer flexibel ordning med möjlighet att bestämma eftervården till ? Bör eftervården i så fall kunna bestämmas till en av flera alternativa tidsperioder, maximalt ? En sådan ordning skulle kunna komma till stånd på ett av flera sätt. En tänkbar modell är att domstolen fastställer längden på den slutna ungdomsvården till och att det i lag anges att det vid LSU-påföljder eller mer ingår obligatorisk eftervård. I lag kan vidare anges att domstolen i sådana fall skall bestämma tiden för eftervården med hänsyn till den unges vårdbehov till exempelvis fyra eller . Av lag kan slutligen följa att eftervården skall medföra att institutionstiden reduceras med , relaterad till den av domstolen bestämda tiden för eftervården. Om domstolen anser att den unge skall erhålla t.ex. eftervård medför det att institutionstiden Denna modell innehåller den svagheten att domstolens bedömning skulle ske i två steg på olika grunder: Först frågan om påföljdsval och straffmätning utan beaktande av vårdbehov, därefter frågan om eftervård enbart med beaktande av vårdbehov. Det skulle också bli en vansklig uppgift för domstolen att bedöma om den unge i ett enskilt fall har ett vårdbehov som kräver fyra eller sex månaders eftervård. Det finns en fara att frågan felaktigt skulle bedömas efter straffvärdet, dvs. ju längre utdömd institutionstid desto längre vårdtid utanför institutionen. Å andra sidan kan det påstås att det förhållandet att den unge har dömts till lång institutionstid i sig talar för att han är i behov av en lång eftervård. Modellen har dock, som vi ser det, så många nackdelar att vi inte förordar den. En variant på den skissade modellen är att man frångår att bestämma tiden för eftervården med beaktande av den unges vårdbehov i det enskilda fallet. Tiden för eftervården kan i stället framgå av lag och vara relaterad endast till den utmätta tiden för sluten ungdomsvård. I lag skulle alltså anges exempelvis att vid LSU-påföljder på fyra–ingår eftervård och vid LSU-påföljder på över ingår eftervård . Denna modell har flera fördelar i förhållande till den tidigare. Den nackdel som finns förenad med den är att vårdbehovet i det enskilda fallet inte får något genomslag vid bestämmandet av eftervårdens längd. En annan tänkbar modell, där vårdbehovet skulle få fullt genomslag, är att frågan avgörs av SiS på verkställighetsstadiet. Modellen skulle kunna innebära att domstolen fastställer längden på påföljden till och att det i lag endast anges att det vid LSU-påföljd eller mer följer obligatorisk eftervård som är relaterad till den utdömda tiden. I lag kan vidare anges att den unge skall gå från institutionsvård till eftervård senast då kvarstår att verkställa av den utdömda tiden. I lag skulle alltså anges exempelvis att eftervård skall påbörjas senast då den återstående verkställighetstiden uppgår vid LSU- påföljder på fyra–respektive () vid LSU-påföljder på . I stället för att domstolen avräknar på den utmätta tiden för sluten ungdomsvård sker reduktionen av tiden i modellen genom att den unge friges villkorligt från institutionen. Dom- stolen behöver alltså inte vid bestämmande av påföljdens längd beakta att en del av påföljden består av eftervård.