sou · GSB374d2 · 2005-01-01 00:00:00 — 6 § Utlänningar skall ha tillstånd för att arbeta i på grund av anställning här eller utomlands (arbetstillstånd), om de inte har per- manent uppehållstillstånd. Paragrafen motsvarar delvis 1 kap. 5 § UtlL och 2 kap. 6 § lagråds- remissen. Undantagen från tillståndskravet för nordiska medbor- gare och regeringens möjlighet att föreskriva ytterligare undantag från tillståndskravet anges i kapitlets 6 och 7 §§. 7 § Kraven på pass, visering, uppehållstillstånd och arbetstillstånd enligt 1, 3, 4 och 6 §§ för inresa, vistelse och arbete gäller inte medbor- gare i , , och . Medborgare i dessa länder har rätt att utan särskilt tillstånd resa in i direkt från en Schengenstat och att vistas och arbeta här. I paragrafen, som i huvudsak motsvarar 2 kap. 7 § lagrådsremissen, har de undantag från pass- och tillståndskrav som gäller för nor- diska medborgare förts samman. I nu gällande utlänningslag finns dessa undantag beträffande viserings-, uppehålls- och arbetstill- stånd i delar av 1 kap. 3–5 §§, medan lagen överhuvud taget inte innehåller någon bestämmelse om undantag från passkravet för nordiska medborgare. I paragrafen anges också, till skillnad från lagrådsremissens förslag, att undantaget från passkravet förutsätter att inresan skett direkt från någon Schengenstat. 8 § Regeringen får föreskriva att även andra utlänningar än medborgare i , , och får resa in i , vistas och arbeta här utan pass, visering, uppehållstillstånd eller arbetstillstånd. Paragrafen motsvarar delvis 1 kap. 2–5 §§ UtlL respektive 2 kap. 8 § lagrådsremissen. Här har samlats de bemyndiganden som behandlar regeringens möjligheter att förordna om ytterligare undantag från kraven på visering, uppehålls- och arbetstillstånd. Bestämmelsen är främst avsedd att även fortsättningsvis ge rege- ringen möjlighet att meddela närmare föreskrifter för EES-med- borgare samt rätten för medborgare i att resa in i, vistas och arbeta i . Reglerna är, särskilt när det gäller anhöriga till de nämnda kategorierna, relativt invecklade. Det är angeläget att själva lagen inte tyngs med alltför detaljerade bestämmelser. Härtill kommer att EG-rätten ändras snabbt. Även om undantagen för EES-medborgare och medborgare i är av stor betydelse bör de därför liksom inte finnas i lag utan i föreskrifter, som kan behöva ändras bl.a. med hänsyn till de associeringsavtal som EU ingått med andra länder. Den generella ordalydelsen i paragra- fen täcker samtliga dessa situationer. 9 § I fråga om följande personer tillämpas bestämmelserna om krav på pass, visering, uppehållstillstånd och arbetstillstånd endast i den utsträckning som regeringen föreskriver: diplomatiska tjänstemän och avlönade konsulära tjänstemän som är anställda i av främmande stater samt deras familjer och deras anställda, och främmande staters kurirer. I fråga om andra utlänningar som är berättigade till förmåner enligt lagen (1976:661) om immunitet och privilegier i vissa fall skall de inskränkningar iakttas som följer av den lagen. Paragrafen motsvarar 1 kap. 6 § lagrådsremissen och, i huvudsak, 12 kap. 2 § UtlL. I paragrafen anges vissa undantag från lagens tillämplighet som regeringen kan förordna om. Bestämmelsen bör därför finnas i lagen bland undantagen från de grundläggande kra- ven på pass, visering m.m. Detta innebär inte någon saklig föränd- ring i förhållande till motsvarande bestämmelse utlän- ningslag utan endast ett förtydligande. 3 kap. Visering, uppehållstillstånd och arbetstillstånd 1 § Utlänningar får beviljas visering om de 1.har ett gällande pass eller annan handling som skall godtas som 2.vid behov kan uppvisa dokument, av vilka framgår syftet med och förutsättningarna för den planerade vistelsen i landet samt har tillräck- liga medel för sitt uppehälle såväl under vistelsen som för återresa till utreselandet eller transitresa till ett sådant tredje land som medger inresa, eller på laglig väg kan skaffa sig sådana medel, 3.inte har meddelats inreseförbud, och 4.inte anses äventyra den allmänna ordningen, statens säkerhet eller någon av Schengenstaternas internationella förbindelser. Visering får inte beviljas om det framstår som sannolikt att avsikten med vistelsen är en annan än den uppgivna eller att utlänningen inte kommer att lämna eller Schengenstaternas territorium efter viseringstidens utgång. Paragrafen är ny. Den innehåller de grundläggande kriterierna för att enhetlig visering, som gäller inom samtliga Schengenstater, skall kunna beviljas. Punkterna 1–4 överensstämmer i huvudsak med vad som krävs enligt . De skäl sökanden har för besöket kan vara av olika slag för att visering skall beviljas. Det kan vara fråga om turistbesök, besök hos släktingar, affärsbesök eller genomresa. Giltiga skäl är också besök för kulturellt utbyte, del- tagande i seminarier eller i idrottsturneringar liksom besök för att genomgå medicinsk behandling som inte kan ges i hemlandet. Under punkten 3 anges i att utlänningen inte skall finnas registrerad på spärrlista. I termen inreseförbud, som här används i punkten 3, ingår först och främst personer som har förts in på spärrlistan i Schengen-systemet (SIS), dvs. även per- soner som har meddelats återreseförbud av någon annan Schengen- stat. Termen inreseförbud avser dock att täcka även de fall då det kan konstateras att utlänningen t.ex. har återreseförbud enligt beslut om utvisning, men då detta av någon anledning inte har förts in på spärrlistan. I andra stycket anges de förhållanden som, trots att förutsätt- ningar föreligger enligt första stycket, medför att visering inte får beviljas. Reglerna har sin motsvarighet i bestämmelserna om avvis- ning i 6 kap. lagrådsremissen och 4 kap. UtlL. Enligt gällande praxis beviljas inte heller visering om det vid prövningen kan antas eller framstår som sannolikt att sökandens avsikt med vistelsen är att stanna kvar här efter viseringstidens utgång. En generell utgångspunkt är att risken för att sökanden skall stanna kvar i Schengenområdet efter viseringstidens utgång får vägas mot besö- kets angelägenhetsgrad. Bedömningen av risken för att sökanden inte skall lämna Schengenområdet efter viseringstidens utgång grundas bland annat på vad som är känt om sökandens hemland och i vilken utsträckning det tidigare förekommit att inresande med visering inte har återvänt till det aktuella landet. De riktlinjer för enskilda länder som upprättar för detta ändamål kan tjäna som en vägledning vid bedömningen. Prövningen skall dock göras utifrån en helhetsbedömning som även omfattar vad som är känt om sökandens personliga situation. Trots att sökanden kommer från ett land för vars medborgare det generellt ansetts finnas en risk för kvarstannande i Schengenområ- det efter viseringstidens utgång, kan individuella omständigheter ändå innebära att ett sådant kvarstannande i det enskilda fallet inte framstår som sannolikt, vilket innebär att visering skall beviljas. Så kan t.ex. vara fallet om sökanden har stark anknytning till hemlan- det genom att hans eller hennes familj finns kvar där. Andra omständigheter som kan tala för att bevilja ansökan är att sökanden tidigare besökt Schengenområdet och lämnat detsamma vid vise- ringstidens utgång. Det kan även finnas individuella omständig- heter som talar mot att bevilja ansökan, såsom att sökandens rese- dokument inte berättigar till återresa . Enligt gällande praxis vägs de omständigheter som rör risken för att sökanden skall stanna i Schengenområdet efter viseringstidens utgång mot hur angeläget besöket bedöms vara. I vissa fall, då syf- tet med besöket inte framstår som särskilt angeläget, kan det alltså finnas anledning att vägra visering trots att risken för att sökanden kommer att stanna kvar efter viseringstidens utgång inte bedöms som särskilt stor. Detta innebär att rekvisitet framstår som sanno- likt får bedömas både utifrån vilken sökandens personliga situa- tion är och det påstådda syftet med besöket. Finns det inga fakto- rer som talar för en risk för kvarstannande efter viseringstidens utgång, kan det inte heller komma ifråga att vägra visering utifrån att syftet med besöket bedöms som mindre angeläget. Finns det vissa faktorer som talar för en kvarstannanderisk, kan prövningen dock falla ut så att en sökande beviljas visering för att besöka en svårt sjuk släkting här, medan ansökan avslås för en sökande med identisk bakgrund men där det angivna syftet med vistelsen bedöms vara mindre angeläget, t.ex. att besöka en mer avlägsen bekant. Vissa besökssyften, utöver svår sjukdom eller dödsfall hos släktingar i landet, har i hittillsvarande riktlinjer från Migrations- verket lyfts fram som särskilt viktiga. Dessa gäller kulturellt utbyte, deltagande i seminarier och idrottsturneringar samt affärsbesök. Under förutsättning att utbytet framstår som seriöst och att affärsbesöken gäller stora ekonomiska intressen samt att syftet med vistelsen framstår som angeläget för del, har visering beviljats trots att sökanden kommer från ett land där det visat sig vanligt att återvändandeavsikt saknas. Dessa ställningstaganden bör gälla även fortsättningsvis. Bedöms risken för kvarstannande i dessa fall vara tillräckligt stark för att bedömas som sannolik, får vise- ringen utfärdas i form av en nationell visering enligt 4 §. Är samtliga förutsättningar uppfyllda enligt paragrafen beviljas enhetlig visering enligt 2 §. Om omständigheterna med viss styrka talar för att sökanden kommer att stanna kvar här eller i annat Schengenland efter viseringstidens utgång, dvs. att det framstår som sannolikt, får enhetlig visering inte beviljas, och inte heller om något annat krav enligt 1 § inte är uppfyllt. Det bör för dessa fall observeras att en nationell visering kan utfärdas med stöd av 4 §. 2 § En visering för inresa och vistelse skall, om förutsättningar föreligger enligt 1 §, utfärdas som en enhetlig visering i enlighet med föreskrifterna i . visering är giltig vid inresa och vistelse i Schengenstaterna på sätt som framgår av viseringen. En enhetlig visering får inte införas i ett pass eller resedokument som inte är giltigt. Dokumentets giltighet skall överstiga viseringen med . Giltigheten av en enhetlig visering får inte omfatta en Schengenstat som inte har godkänt dokumentet. En enhetlig visering skall meddelas av den behöriga myndigheten i den stat som är resans huvudmål eller, om detta inte går att fastställa, av den Schengenstat till vilken utlänningen först anländer. Paragrafen har ingen motsvarighet vare sig i lagrådsremissen eller utlänningslagen. Den har förts över efter viss justering från 2 kap. 1 § UtlF. 3 § En enhetlig visering enligt som har utfär- dats av en behörig myndighet i någon Schengenstat gäller i . Paragrafen motsvarar, med viss språklig justering, 3 kap. 3 § lag- rådsremissen och 2 kap 7 a § UtlL. En definitionen av Schengen- konventionen har förts över från utlänningsförordningen till 1 kap. 7 § UtlL. 4 § En visering som ger tillstånd att resa in i och vistas i men inte i en annan Schengenstat får utfärdas, trots att utlänningen inte uppfyller samtliga krav i 1 §, om det är nödvändigt av humanitära skäl, på grund av internationella förpliktelser eller om det annars finns ett starkt nationellt intresse. En nationell visering får, när det finns särskilda skäl, beviljas än , dock högst . En sådan visering får endast när det finns särskilda skäl beviljas än utlän- ningens pass gäller. Om en nationell visering utfärdas, skall övriga Schengenstater under- rättas. Paragrafen har ingen motsvarighet vare sig i lagrådsremissen eller utlänningslagen. Den har förts över oförändrad från 2 kap. 3 § UtlF. Bestämmelsen får, om tillräckligt starka skäl på de grunder som anges i paragrafen talar för att bevilja visering, användas om ett eller flera av kraven i 1 § inte är uppfyllda och en enhetlig visering därför inte kan beviljas. En nationell visering kan alltså t.ex. beviljas även om det framstår som sannolikt att sökanden kommer att stanna i efter viseringstidens utgång, om skälen för att få komma hit är tillräckligt starka. Ju högre sannolikheten är för att sökanden kommer att stanna kvar, desto starkare humanitära skäl krävs för att visering skall beviljas. För den som har mycket starka humani- tära skäl för sitt besök bör det alltså bedömas som uppenbart att sökanden inte har för avsikt att återvända till hemlandet för att avslag på viseringsansökning skall övervägas. Även i sådana fall kan dock styrkan av de humanitära skälen vara sådan att visering likväl skall beviljas. Genom de allmänna riktlinjer som fastställer kan en enhetlig praxis skapas när det gäller i vilka fall en nationell visering kan beviljas (se vidare avsnitt 2.3.1). Den tid för vilken visering beviljas är normalt högst , vilket sammanhänger med bestämmelsen i 1 kap. 4 § UtlL att en utomnordisk medborgare – vare sig han eller hon är viseringspliktig eller inte – skall ha uppehållstillstånd för vistelse i mer än . När det finns särskilda skäl får en nationell visering beviljas , dock högst (2 kap. 3 § UtlF). Särskilda skäl kan exempelvis vara att det rör sig om nära släktingar som önskar vistas här för släktbesök än eller det kan vara fråga om affärsbesök (prop. 1996/97:25 s. 124). En nationell visering för vistelse som överstiger skall, enligt artikel 1 rådets förordning (EG) nr 1091/2001, som ersatt artikel 18, betraktas som nationellt uppe- hållstillstånd. 5 § Regeringen får meddela ytterligare föreskrifter om visering. Enligt 3 kap. 2 § lagrådsremissens förslag skulle regeringen bemyn- digas att meddela föreskrifter om visering. Att någon precisering inte gjordes i fråga om i vilket eller vilka avseenden föreskrifterna skulle få meddelas, motiverades i lagrådsremissen med att behov kunde uppstå att meddela andra föreskrifter än sådana som gällde viseringstiden, vilket bemyndigandet i nu gällande 2 kap. 1 § andra stycket UtlL avser. Då kriterierna för att visering skall kunna beviljas enligt förslaget framgår av lagen liksom de två huvudtyper av viseringar, enhetlig visering och nationell visering, som kan meddelas, finns behov av ett fullt så vittgående bemyndigande för regeringen, som det i lagrådsremissen föreslagna. Regeringen har i 2 kap. 7 § UtlL bemyndigats att meddela föreskrifter om undantag från viseringskravet för andra än nordiska medborgare. De särskilda bestämmelserna om visering för genom- resa, nödfallsvisering etc. liksom andra föreskrifter som kan behö- vas får även fortsättningsvis täckas av regeringens bemyndigande att meddela ytterligare föreskrifter. Uppehållstillstånd på grund av skyddsbehov 6 § Uppehållstillstånd i skall enligt bestämmelserna i 5 kap. 4 § i vissa fall ges till flyktingar och till skyddsbehövande i övrigt. Uppe- hållstillstånd skall utöver vad som följer av 5 kap. 4 § ges till utlän- ningar som tas emot i inom ramen för ett beslut som rege- ringen har meddelat om överföring av skyddsbehövande till (flyktingkvot). Paragrafen motsvarar 3 kap. 5 § lagrådsremissen. Uppehållstillstånd på grund av familjeanknytning eller liknande 7 § Uppehållstillstånd får ges till 1.utlänningar som är make, maka eller sambo till någon som är bosatt i eller har beviljats uppehållstillstånd för bosättning här, om makarna eller samborna stadigvarande sammanbott utomlands, 2.barn som är ogifta samt är eller har varit hemmavarande barn till någon som är bosatt i eller som har beviljats uppehållstillstånd för bosättning här, 3.barn som är ogifta och som adopterats eller som avses bli adopte- rade av någon som för adoptionsbeslutet var och som är bosatt i eller har beviljats uppehållstillstånd för bosättning här, om utlänningen inte omfattas av 2 och om adoptions- beslutet har meddelats eller avses komma att meddelas av svensk domstol, gäller i enligt lagen (1971:796) om internationella rätts- förhållanden rörande adoption, eller gäller i enligt lagen (1997:191) med anledning av tillträde till om skydd av barn och samarbete vid internationella adoptioner, 4.utlänningar som på något annat sätt än som avses under 1–3 är nära anhöriga till någon som är bosatt i eller som har beviljats uppehållstillstånd för bosättning här, om de har ingått i samma hus- håll som den personen och det föreligger ett särskilt visat beroende- förhållande mellan släktingarna, 5.utlänningar som är make, maka eller sambo till någon som är bosatt i eller som har beviljats uppehållstillstånd för bosätt- ning här utan att makarna eller samborna stadigvarande sammanbott utomlands, om förhållandet framstår som seriöst, 6.utlänningar som har för avsikt att ingå äktenskap eller inleda ett samboförhållande med en person som är bosatt i eller som har beviljats uppehållstillstånd för bosättning här, om förhållandet framstår som seriöst, 7.utlänningar som skall utöva umgänge, som inte är av begränsad omfattning, med ett i bosatt barn. När det finns synnerliga skäl får uppehållstillstånd, utöver vad som följer av första stycket, också beviljas utlänningar som är adopterade i i vuxen ålder, är anhöriga till skyddsbehövande, har vistats i med uppehållstillstånd eller i andra fall än som sägs i 1–7 har särskild anknytning till . När en ansökan om uppehållstillstånd grundas på ett beslut om adoption som har meddelats av svensk domstol, skall den anknytning som har uppkommit genom beslutet godtas i ärendet om uppehållstill- stånd. Paragrafens första stycke, punkterna 1–4, motsvarar i huvudsak 2 kap. 4 § första stycket 1–3 UtlL och 3 kap. 6 § första stycket 1–4 i lagrådsremissen. Innehållet i första stycket punkterna 5–6 motsva- rar i huvudsak 2 kap. 4 § andra stycket UtlL och 3 kap. 7 § i lag- rådsremissen. Första stycket 7 är ny. Andra stycket är nytt och ersätter 2 kap. 4 § 4 UtlL samt 3 kap. 6 § 5 larådsremissen. Tredje stycket motsvarar 2 kap. 4 § tredje stycket och 3 kap. 6 § andra stycket lagrådsremissen. Lagtexten i punkten 4 har utökats med att det skall föreligga ett särskilt visat beroendeförhållande mellan släktingarna. Detta krav har tidigare uttryckts i förarbetsuttalanden (prop. 1996/97:25 s. 113 f) och tillämpas i praxis. Det särskilda beroendeförhållandet kan vara uppfyllt om släktingarna har levt i samma hushållsgemen- skap före den härvarandes flyttning till och ansökan om familjeåterförening ges in relativt snart efter det att den härvarande har bosatt sig här. Även andra faktorer såsom släktskapet, sökandens civilstånd och sökandens ålder kan vägas in i bedömningen av om ett särskilt beroendeförhållande föreligger. Hushållsgemenskapen och beroendeförhållandet skall ha förelegat redan i hemlandet. Tidpunkten för den härvarandes bosättning i skall avse det tillfälle då denne fått permanent uppehållstill- stånd. Bevisbördan för att sökanden levt i hushållsgemenskap med den härvarande ligger i princip på sökanden. Då det inte alltid är möjligt för sökanden att styrka sina påståenden, skall den beslu- tande myndigheten fatta beslut med utgångspunkt i vad som med rimlig grad av säkerhet kan bedömas vara de faktiska omständig- heterna (a. prop. s. 114). Punkterna 5 och 6 reglerades tidigare i ett eget stycke (2 kap. 4 § andra stycket UtlL). Där stadgades att det, för att uppehållstill- stånd skulle ges, krävdes att förhållandet skulle framstå som seriöst och att särskilda skäl inte talade mot att bevilja tillstånd. Detta stycke har tagits bort och delvis inarbetats under respektive punkt i syfte att i största möjliga utsträckning ange grunderna för till- ståndsprövningen samlade på ett ställe. Under punkterna 5 och 6 anges därför nu enbart det grundläggande kravet på att förhållandet skall framstå som seriöst. Vad som skall omfattas i bedömningen av om förhållandet är att anse som seriöst har utvecklats i förarbets- uttalanden1. I huvudsak innebär seriositetsbedömningen ett krav på att förhållandet har varat , att parterna har träffats i viss utsträckning, att de har god kännedom om varandra och att de har ett gemensamt språk att kommunicera på. Hänsyn tas också till om parterna har eller väntar barn tillsammans. Enligt förarbetsuttalan- dena skall hänsyn vidare tas till sedvänjor inom andra kulturer. Uppehållstillstånd kan därför beviljas även vid s.k. arrangerade äktenskap om det kan konstateras att förhållandet har sin bakgrund i ett traditionellt kulturmönster. Att uppehållstillstånd kan ges vid arrangerade äktenskap syftar däremot inte till att möjliggöra att 1999/2000:43 s. 38 ff någon mot sin vilja skall tvingas in i äktenskap och särskilt grund- liga muntliga utredningar får därför göras i dessa fall. I praxis ges inte uppehållstillstånd för månggifte och normalt inte heller för s.k. barnäktenskap eller förhållanden mellan minder- åriga. Dessa situationer får ingå i prövningen av om förhållandet är seriöst och bör normalt leda till att ansökan avslås. I det senare fal- let, dvs. om någon av parterna är , kan uppehållstillstånd likväl beviljas sökanden om det skulle framstå som stötande att vägra uppehållstillstånd. Så kan t.ex. vara fallet om flickan är gravid, parterna har ett gemensamt barn eller om flickan skulle bli utstött om hon tvingades stanna kvar i hemlandet utan sin make (a. prop. s. 38). Tillstånd kan också beviljas om ett äktenskap där någon av parterna är har tillåtits av en svensk domstol. I helhetsbedömningen av om förhållandet är att anse som seriöst skall också tas hänsyn till omständigheter som talar i motsatt rikt- ning, t.ex. indikationer på att det är fråga om ett skenäktenskap eller skenförhållande. Prövningen av om det i övrigt föreligger andra särskilda skäl mot att bevilja uppehållstillstånd anges nu under 13 §. Lagändringen syftar alltså inte till någon saklig föränd- ring av de skäl som skall beaktas mot att bevilja tillstånd i dessa fall. Bestämmelsen i första stycket 7 har lagts till eftersom det inom släktanknytningsfallen ryms också en situation som inte uttryckts i tidigare förarbeten men som är relativt vanligt förekommande i praxis, nämligen att uppehållstillstånd ges för att möjliggöra umgänge mellan en utlänning och ett i bosatt barn. I praxis krävs för uppehållstillstånd att umgänget haft viss omfattning. I fall då det har rått osäkerhet om sökandens vilja eller förmåga att utnyttja sin umgängesrätt har dock ett tidsbegränsat uppehållstill- stånd beviljats. När det gäller umgängesfallen skall t.ex. en tveksamhet angående umgänget även fortsättningsvis kunna innebära att ett tidsbegränsat uppehållstillstånd beviljas. Andra stycket härrör från 2 kap. 4 § första stycket 4 UtlL, som motsvarar 3 kap. 6 § första stycket 5 i lagrådsremissen, som säger att uppehållstillstånd får ges till utlänning som annars har särskild anknytning till . I det föreliggande förslaget har vad som här avses med begreppet särskild anknytning delvis utvecklats för att i lagtexten bättre avspegla typfall som enligt nuvarande praxis kan rymmas inom denna punkt. De situationer som nämns är inte uttömmande utan uppehålls- tillstånd kan meddelas även om något annat fall av särskild anknyt- ning skulle framstå som så ömmande att uppehållstillstånd bör beviljas. Bestämmelsens undantagskaraktär regleras här genom ett krav på att det i dessa fall skall föreligga synnerliga skäl för uppe- hållstillstånd. När det gäller vuxna adopterade kan enligt nu gällande bestäm- melser uppehållstillstånd beviljas enligt 2 kap. 4 § första stycket 3 UtlL om barnet och adoptivföräldrarna tidigare ingått i samma hushåll och haft ett beroendeförhållande till varandra eller enligt 2 kap. 4 § första stycket 4 UtlL om den adopterade har en särskild anknytning till . Bestämmelserna gäller på samma sätt för såväl vuxna biologiska barn som vuxna adopterade (jfr UN beslut i ärende nr 02/11967). Beträffande kraven på särskild anknytning för vuxna adopterade anförs i lagens förarbeten (prop. 2000/2001:66 s. 29) följande: I tre beslut som ingått i utredningens undersökningar beviljades adopterade vuxna uppehållstillstånd eftersom de ansågs ha särskild anknytning till . I alla tre ärendena gjordes en samlad bedöm- ning av omständigheterna.