sou · GSB3121d2 · 2005-01-01 00:00:00 — Manssamordnaren i menar att invandrade män oftast får ett annat bemötande, eftersom de har en kvinnosyn som är föråldrad, och att det inledningsvis är svårt att nå fram till dessa män. I Frideborgsverksamheterna kan det uppstå problem med män som inte behärskar svenska språket, eftersom de inte kan delta i gruppbehandling. Verksamheten för kvinnor skiljer sig rejält från verksamheten för män. I och finns olika samordnare för kvinnor respektive för barn och unga, men i kombineras dessa funktioner. Samordnaren inbjuder kvinnan till 5 10 individuella samtal. Lik- som för männen har man fokus på här och och man arbetar för att kvinnorna ska nå insikt om sin egen situation och hitta en lösning på densamma. Eftersom verksamheten har en hjälp- och stödkaraktär är de inledande individuella samtalen för kvinnorna 17Här kan åter göras en koppling till andra liknande verksamheter som vänder sig till män, kvinnor och barn. De vi mött ger samtliga uttryck för att separation från den våldsamma mannen varken förespråkas eller förhindras. 18Bolin & 1997. När våldet är verklighet arbetet med mäns våld mot kvinnor på lokal nivå inte terapeutiska i den bemärkelsen att samordnaren tar in aspekter om barndom och livshistoria: Stödsamtalen erbjuder () möjlighet till bearbetning och syftar till att stärka kvinnans självkänsla för att hennes egna resurser skall frigöras och på så sätt leda fram till egna val och självständigt fattade beslut.19 Två tredjedelar av kvinnorna har enligt kvinnosamordnaren sökt sig till eftersom de vill att också mannen ska få hjälp. Samordnaren menar att kvinnorna ofta lägger fokus på mannen, och en stor del av samordnarens arbete under de inledande samtalen handlar om att försöka föra tillbaka fokus på kvinnan. Samordnarens uppgift är också att vara stödperson för kvinnan i hennes kontakt med myndigheter. fungerar ungefär som en förmedlingskontakt för kvinnorna, där de får hjälp och stöd med vidare kontakter och praktiska saker. I snitt tar 20 23 kvinnor kontakt med . Jämfört med , som tillhanda- håller samtal och gruppverksamhet, tillhandahåller alltså även praktisk hjälp. Kvinnosamordnarna hjälper kvin- norna med att till exempel hämta tillhörigheter från parets bostad. Detta var dock inte planerat från början. Samordnarna var heller inte vana vid att arbeta på ett så praktiskt och konkret sätt som misshandlade kvinnor behöver, eftersom kvinnorna utgjorde ett helt annat klientel än de som vanligen söker sig till enheten Råd och stöd. Samordnarna för kvinnor i uppger att de har en begränsad samtalskontakt med kvinnorna; de kan tillhandahålla fem enskilda samtal. Deras reella möjligheter att fullt ut stötta kvinnan är dock begränsade. Kvinnosamordnaren i uppger att hon träffade långt fler kvinnor när hon arbetade för jämfört med dem hon möter på kommunens socialkontor. var också rumsligt beläget på en annan, och enligt sam- ordnarna bättre, plats än . Kvinnan riskerade exem- pelvis inte att träffa på mannen, eftersom samordnaren för kvinnor och samordnaren för män befann sig i olika delar av huset. Kvinnosamordnaren menar att eftersom många av de kvinnor som sökte sig till hade utsatts för våld av i kommunen välkända män i hög social position upplevde hon att blev 19 , s. 3. När våldet är verklighet arbetet med mäns våld mot kvinnor på lokal nivå ett alternativ för just denna grupp, som kanske inte annars söker sig till myndigheter. som samordnare för kvinnor arbetade hon utifrån normaliseringsprocessen20 i de individuella samtalen, och hon menar att detta är ett mycket användbart verktyg för att få kvinnan att inse sin situation och det brott mannen begått. Samordnarna för kvinnor i har också kommit i kontakt med lesbiska offer, det vill säga kvinnor som utsatts för partnervåld. En brist som man därigenom blivit med- veten om är att de kvinnor som utövar våld mot sin kvinnliga partner trots fåtaligheten inte kan erbjudas behandling inom . Däremot har kvinnosamordnarna i kunnat ta emot män som blivit utsatta för våld av sin manliga partner. De har av kvinnosamordnarna erbjudits individuella samtal, men de kan inte delta i gruppverksamheten. Gruppverksamheten för kvinnor utgörs i av två parallella grupper med 5 7 kvinnor per grupp. Det finns också möjlighet för de kvinnor som deltar i att delta i efter- gruppsverksamhet hos kvinnojouren i (se mer i av- snittet Samverkan). Målsättningen för kvinnornas gruppverksamhet inom kan se ut på följande vis: att känna igen och kunna säga nej till olika typer av våld att känna valfrihet att separera från eller leva med sin man att ha ett stabilt skyddsnät att bryta sin isolering att få ökad kännedom om sig själv att göra egna val om hur hon vill leva . Gruppverksamheten syftar till att behandla frågan om vad våldet är, vilka konsekvenser våldet har samt vem kvinnan och mannen är i en våldsrelation. Samordnaren i betonar att man är noga med att inte prata illa om mannen, men man vill försöka att få kvinnan att se sig själv, mannen och barnen dels individuellt, dels ur ett samhällsperspektiv. Kvinnan ska fås att inse att mannen måste ta ansvar för den brottsliga handlingen, det vill säga våldet. Förutsättning för att kvinnan ska få delta i gruppverksamhet är att hon kan det svenska språket. Om så inte är fallet erbjuds hon i regel fler individuella samtal, tillsammans med tolk. När våldet är verklighet arbetet med mäns våld mot kvinnor på lokal nivå skiljer från de övriga Frideborgsverksam- heterna är att man knutit en familjepedagog till sig, som främst finns till för kvinnor med annat etniskt ursprung än svenskt. Orsaken uppges delvis vara den särskilda kulturella problematik dessa familjer anses kunna ha.21 Det är naturligt att kvinnor är den målgrupp som är lättast att motivera till deltagande i , vilket förstås avspeglar sig i verksamhetens omfattning. Kvinnosamordnaren i menar att verksamheten för kvinnor, trots sin storlek jäm- fört med de andra delarna i , är i behov av mer resurser. Behovet som finns är vida större än den kapacitet som verksam- heten för kvinnor kan uppbringa. Samtliga samordnare för kvinnor påtalar behovet av utökade tjänster inom verksamheten för kvinnor (och barn). Tjänsten för kvinnosamordnarna i räckte i början inte till för att styra upp arbetet och ta emot hjälpsökande kvinnor. Att tjänsterna inte är på heltid är fortfarande ett problem, eftersom behoven fortsättningsvis är mycket stora. Även i fanns liknande problem vid starten. Verksamheten för barn och unga Liksom för mannen och kvinnan erbjuder individuella samtal och gruppverksamhet för barnen. Det är förstås givet att de individuella samtalen och arbetet i grupp utformas speciellt med tanke på barnens ofta låga ålder. För väldigt unga barn erbjuds individuella samtal där mamman alltid är med. barnverksamhet har, enligt kvinnosamord- narna, ännu inte kommit igång. träffar kvinnosamordnarna inte barnen, men man försöker motivera kvinnan att kontakta Eleonoragruppen om barn finns med i bilden. Både i och finns där- emot särskilda samordnare för barn och unga. Gruppbehandlingen för barn och unga har som mål att: informera om vad våld är och vad står för ge barnen möjlighet att uttrycka sina tankar och känslor få barnen att förstå att våldet inte är deras fel 21 Vilka nationaliteter de kvinnor som benämns som invandrare respektive flyktingar har i dessa sammanhang omnämns inte. När våldet är verklighet arbetet med mäns våld mot kvinnor på lokal nivå lära barnen att våld inte accepteras och att det finns alternativa handlingssätt. delprojekt hade som mål att stärka barnperspek- tivet i arbetet med mäns våld mot kvinnor och att kartlägga situationen för barn och unga som lever i hem där fysiskt eller psykiskt våld mot kvinnan/mamman förekommer. skulle de i samarbete med berörda myndigheter utveckla rutiner och arbetsmetoder för arbetet med barnen och komma med förslag till hur ett sådant stöd skulle kunna se ut. Barnverksamheten i utgjordes i första hand av gruppverksamhet, men för de yngsta barnen erbjöds, liksom i , individuella samtal tillsammans med mam- man. I kan två åldersindelade barngrupper hållas igång per termin med i genomsnitt 20 25 barn . Antalet individuella samtal varierar mellan 3 och 7 samtal. Ofta behöver barnen fler samtal och remiss till barn- och ungdomspsykiatri, barnklinik eller skolkurator. Barnsamordnaren i menar att 3 samtal är i underkant, men att det är en resursfråga. har inte annonserat om att barnverksam- heten finns, eftersom det med all säkerhet skulle innebära långa köer för barnen och en arbetsbörda för barnsamordnaren som överstiger förmågan att ta itu med den. Redan nu står barn i kö för att få fler individuella samtal med samordnaren. Väntetiden för ett första samtal är i princip ingen alls, men för ytterligare samtal är den upp till fem månader.22 De flesta barn har inte tidigare haft den typ av samtalskontakter som erbjuder. Samordnaren för barn i menar att få barn tidigare pratat (eller tillåtits prata) om våldet i sig, eftersom det varit tabu och en familjehemlighet man lärt sig bevara. Barnsamordnaren menar att det finns skäl att fundera över hur barn tas emot i de verksamheter som traditionellt arbetar med barn. Det är sällan barn tillfrågas om huruvida våld förekommer i familjen. I det konkreta arbetet med barnen påpekar samordnaren att upplevelsen av våldet är den röda tråden, både individuellt och i grupp. Arbetet går ut på att försöka göra barnen medvetna om 22 Det är vanligt att barn som gått i tidigare vill komma igen i ett senare skede, exempelvis när barnet fått distans till det som hänt, blivit äldre och känner att hon/han mognat eller när fadern fått umgänge med barnet eller fängelsedom för sitt brott. När våldet är verklighet arbetet med mäns våld mot kvinnor på lokal nivå mönster och roller som är knutna till kön, och man försöker få barnen att förstå att de ska respektera andra och att de alltid har ett val när det kommer till våld. Enligt barnsamordnaren i skiljer man inte på killar och tjejer i arbetet med barn. Hon menar att reaktionsmönstren är desamma oavsett vilket kön barnet tillhör. Det uppstår ibland problem när föräldrarna befinner sig i vård- nadstvist om barnet. Samordnaren träffar också föräldrarna, men man är noga med att betona att barnet är i fokus. Det proble- matiska är oftast barnets relation till en pappa som har misshandlat mamman men ibland även barnet. Samordnaren menar att det ibland rör sig om samhällssank- tionerad barnmisshandel, eftersom det oftast är fadern som sätter villkor för umgänget och också tillåts träffa sina barn oavsett om han utsatt dem för våld. Det blir särskilt tydligt att fäder bedöms utifrån andra kriterier än mödrar, vilket i sin extrema form innebär att de fäder som utövat våld mot mödrar (och mot barnen) fortfarande kan ses som goda pappor.23 Samordnaren för barn och unga i har föreslagit en sorts föräldrautbildning, vilken också ledningen ställt sig positiv till. Hon menar att det är nödvändigt att ha en föräldrautbildning, eftersom man även måste arbeta med de vuxna männen och kvinnorna i deras roller som föräldrar.24 När det gäller kunskap om våld i de andra barninriktade verk- samheterna i kommunen känner barnsamordnaren att det finns stora frågetecken. För barn som mår dåligt eller uppvisar olika symtom och tecken på problem är våldsutsatthet eller våldsupp- levelser inte det första man som behandlare frågar om. Samord- naren påpekar att någon förälder oftast är med barnet i mötet med olika behandlare och att det då blir den vuxna som får definiera problemet. Barnsamordnaren menar att varje person som kommer i kontakt med barn borde ställa frågor om utsatthet eller upplevelse av våld i familjen. 24Planen är att föräldrautbildningen genomförs efter avslutad gruppverksamhet med männen och kvinnorna var för sig. Utbildningen måste i så fall genomföras inom befintliga resurs- ramar, vilket i praktiken innebär en resursomfördelning som i sin tur belastar de redan åtstramade övriga delverksamheterna. När våldet är verklighet arbetet med mäns våld mot kvinnor på lokal nivå De olika aktörerna inom samverkar med myndigheter och frivilliga organisationer i olika hög grad. Kriminalvården och i är huvudmän för verksamheten . var också lands- tinget medfinansiär, men man drog sig ur av ekonomiska skäl. Verksamheten i är också finansierad av och , medan huvudmän var , Kriminalvårdsmyndig- heten och . Enligt en av samordnarna i skulle det behövas mer resurser som är öronmärkta för att utveckla just samverkan. Från samordnarnas sida finns generellt en önskan om mer samverkan, vilket är nära knutet till önskemål om mer tid och resurser till att utveckla samverkan. De flesta samordnare uttrycker att de arbetar mer än de får lön för, och ett av skälen till organisationens framgång kan sägas vara samordnarnas eget enga- gemang. Samordnarna pekar på det viktiga i en tydlig styrning och aktiva personer i ledande befattningar som har hand om samverkan för att det hela ska fungera. Samtliga samordnare i uttrycker att indragning av resurser har gjort verk- samhetens framtid mer osäker. Att sälja ut verksamheten till en enda aktör är ingen lösning, menar man, eftersom det kan ge indikationer till omgivningen om att problemet ligger enbart hos enskilda verksamhetsområden, exempelvis endast inom området social omvårdnad.25 I anslutning till osäkerheten kring huvudmannaskapet i styr- gruppen, har det inte funnits någon som enligt samordnarna styrt verksamheten, och arbetet med planering och utveckling har där- med fallit på samordnarna. Styrningen bedöms vara en svår uppgift eftersom huvudmännen kommer från olika myndigheter med olika kulturer, arbetsmetoder, rutiner och språk. Detta genererar problem exempelvis när det gäller definitionen av våld, menar en av samordnarna. Den vålds- definition som arbetar efter, med utgångspunkt i den norska psykologen teorier, kan kännas främmande för en 25 Det är dock något som kan skönjas vid rekrytering och tillsättning av samordnare, där utbildningskravet oftast innefattar socionomexamen eller motsvarande. När våldet är verklighet arbetet med mäns våld mot kvinnor på lokal nivå del myndigheter.26 Psykiskt våld och materiellt våld är svårt att lagföra, sexuellt våld kanske inte ens finns med som begrepp hos vissa, och ibland värjer sig några mot användningen av termer som mäns våld mot kvinnor och fäders våld mot mödrar, påpekar en av kvinnosamordnarna i . har liknande, men allvarligare, problem med verksamhetens styrning. Här har osäkerhet kring ansvarsfördel- ningen mellan huvudmännen exempelvis bidragit till att gruppverk- samheten för såväl män som kvinnor inte kommit igång. Det som saknas är en övergripande verksamhetskoordinator. Båda samordnarna i uttrycker däremot att verksamheten hade en konkret och tydlig styrning. Manssamord- naren menar att man noggrant förberedde arbetet och lade en gemensam grund för verksamheten i innan man beslutade om start, vilket var något som gav goda resultat. Verksamheten i följdes också upp på ett helt annat sätt än vad som har skett i Linköping.27 En av kvinnosamordnarna menar att alla i arbetsgruppen måste känna att det finns ett syfte med träffarna, vilket innebär att man för diskussioner om varför man över huvud taget träffas. Det över- gripande syftet med arbetsgruppen är att utbyta erfarenheter och erhålla kunskap om hur det ser ut hos respektive myndighet. I alla Frideborgsverksamheter återkommer samordnarna till problem med dålig kunskap om de övriga aktörernas verksamheter och arbetssätt. Om styrgruppen i fungerade klanderfritt enligt samordnarna, gällde något helt annat för arbetsgruppens del. Sam- ordnarna menar att problemen i arbetsgruppen dels berodde på ett otydligt syfte, dels på dålig kunskap och kompetens om mäns våld mot kvinnor hos de inblandade samverksansparterna, främst social- tjänst, polis och åklagare. Det var också stor omsättning på del- tagare, vilket ledde till bristande kontinuitet.28 En av de samverkan- de kvinnojourerna menar att arbetsgruppen i stort sett växlade deltagare från gång till gång, vilket förstås påverkade gruppens stabilitet. Kvinnojouren upplever också att de utsedda deltagarna inte prioriterade frågan och menar att arbetsgruppen snarare var att betrakta som en löst sammansatt referensgrupp. 26Per Isdal är en av grundarna till det norska psykodynamiska behandlingsprogrammet Alternativ till Vold (ATV). 27Manssamordnaren för är också manssamordnare i . 28Även i de övriga Frideborgsverksamheterna är personalomsättningen ett stort problem, dels i de styrande verksamheternas organisationer, dels hos aktörerna i arbetsgruppen. När våldet är verklighet arbetet med mäns våld mot kvinnor på lokal nivå SOU 2004:121 (ideologiska) utgångspunkter, gemensamma mål eller verksam- hetens syfte. Problemen i arbetsgruppen ledde senare till en omstrukturering, där man föreslog att arbetsgruppen skulle delas in i två grupper – en för myndighetsrepresentanter och en för frivilligorganisationer- nas representanter. Gruppen som helhet skulle träffas . Frivilligorganisationerna protesterade mot förslaget, efter- som det skärmade av grupperna väsentligt dessutom i gruppe- ringar som annars inte hade problem att komma i kontakt med varandra och gick emot tanken om en bred samverkan mellan aktörerna. Polisen är den myndighet som samordnarna oftast nämner som problematisk, och man hänför en del av problemen till bristande handledning i ärenden som rör kvinnofrid, fördomar och negativa attityder. Delgivning av brott måste ha skett för att manssamord- naren ska kunna ta kontakt med mannen ifråga, och ju tidigare man får kontakt med mannen, desto bättre. Motivationen är ju oftast högre och skuldkänslorna större om gått sedan brottet. har dock ofta fått vänta på polisens upp- lysning om att mannen är delgiven brottet. hade polisen i specialiserade poliser som arbetade med mäns våld mot kvinnor,29 men har man gått tillbaka till att alla utredare på en enhet kan få ärenden som rör mäns våld mot kvinnor. Detta uppges enligt manssamordnaren vara en klar för- sämring. Även har problem med polisen. Polisen skickar inte i tillräckligt stor utsträckning anmälningar vidare till , vilket är avgörande för manssamordnarens uppsökande arbete. Polisen i har en familjevåldsgrupp, med fem till sex specialiserade handläggare, men ingen av dem är ansvarig för att vidarebefordra anmälningarna om kvinnofridsbrott till manssamordnare. Kvinnosamordnarna menar att de ibland känner att mycket av det arbete som polisen gör kunde göras av i stället. I hade samordnarna problem med att över huvud taget få ta del av polisanmälningarna, trots att polischefen själv satt i styrgruppen. Polisen hade nämligen en del juridiska syn- 29 Inom polisen benämns mäns våld mot kvinnor som familjevåld. Risken med en sådan an- vändning menar vi är att familjen ses som en enhet och att det är personerna i ett gemensamt hushåll som är våldsamma mot varandra. Se vidare avsnittet om samt 1997. När våldet är verklighet arbetet med mäns våld mot kvinnor på lokal nivå punkter på förfarandet med polisanmälningar, däribland frågan om huruvida det var lagligt att gå tillväga på det sätt som Frideborgs- konceptet bygger på. Socialchefen menar att problemen dels be- rodde på interna attityder hos polisen, dels på den omorganisering inom polisen som ägde rum . Åklagare är en annan grupp som tillsammans med polisen utgör en viktig instans när det gäller våldsbrott mot kvinnor. Mans- samordnaren i menar att åklagaren måste vara säker på att vinna ett mål för att ens väcka åtal. Att åtal över huvud taget väcks förutsätter därför att poliserna i yttre tjänst har gjort en grundlig dokumentation och skapat ett tillfredsställande underlag för vidare utredning. Enligt samordnarna finns det mycket att göra på detta område. lyfts fram som en myndighet som lämnar få, om några, hänvisningar till . I deltog inte hälso- och sjukvården alls (med undantag för psykiatrin), trots att finansierade en del av verksamheten. har försökt få bukt med dessa problem genom att besöka alla vårdcentraler samt alla akut- och psykmottagningar, vilket lett till en märkbart högre hänvisning från dessa instanser. Samtliga samordnare poängterar vikten av samsyn. Aktörerna måste vara på det klara med vad samarbetet ska innehålla och hur det ska se ut. Det finns till exempel juridiska frågor om sekretess som är betydelsefulla att reda ut innan samverkansarbetet kommer igång, vilket var tydligt vad gäller svårigheter med polisen. I arbetsgruppen finns också frivilligorganisationerna represente- rade. är kommunernas kvinnojourer den enda organisation som arbetar med området mäns våld mot kvinnor, och i samtliga arbetsgrupper har kvinnojourerna funnits med från start. Samverkan med kvinnojouren har ofta fungerat väl, och bidragen till jouren har inte minskat sedan inrättats i kommunen. och kvinnojouren besöks av delvis olika målgrupper och kompletterar därför varandra. bekostar dessutom en öppen eftergruppsverksamhet på kvinnojouren. Kvinnojouren i och samverkar oftast när det gäller boendefrågan. I fanns dock en påtaglig konflikt mellan kvinnojouren i en av kommunerna och resten av gruppen. Kvinnojouren var kritisk till Frideborgsverk- samheten överlag och ifrågasatte dels verksamheten i sig, dels de När våldet är verklighet arbetet med mäns våld mot kvinnor på lokal nivå samverkande aktörernas kunskap och kompetens i frågan om mäns våld mot kvinnor. Socialchefen i tror att konflikten i arbetsgruppen kan ha berott på kvinnojourens ovilja att anamma det helhetsperspektiv som koncept går ut på, det vill säga arbetet med mannen, kvinnan och barnen. Manssamordnaren menar att konflikten var ideologisk; kvinnojouren ansåg att de hade våldskompetens och att verksamheten därför skulle ligga hos dem, i stället för hos myndigheterna. Enligt samordnarna lyftes konflikten även upp till styrgruppen, men ingen tillfredsställande lösning kom till stånd. Situationen försämrades när kommunens representant i styr- gruppen föreslog att man skulle omfördela hälften av medlen från kvinnojouren till Frideborg.30 Motiveringen var bristen på helhets- syn i kvinnojourens verksamhet. Förslaget röstades ner i social- nämnden, dock med mycket knapp marginal. Kvinnojouren poängterar att kunskapen om mäns våld mot kvinnor är en förutsättning för god samverkan, och man menar att majoriteten av personerna i både styr- och arbetsgruppen i Fride- borg Väster hade dålig eller obefintlig kunskap om mäns våld mot kvinnor samt om Kvinnofridspropositionen och gällande lagstift- ning i frågan. Kvinnojouren övervägde ett antal gånger att lämna på grund av otydliga roller och uppgifter i arbetsgruppen. När det gäller verksamheten för barn och unga är samverkan liten i alla Frideborgverksamheter. I början ingick samordnaren för barn och unga i i en samarbetsgrupp med bland andra kommunens ungdomsmottagning och barnkliniken, men gruppen har numera upphört. Betydelsen av att ingå i ett sammanhang blir extra påtaglig för barnsamordnaren, eftersom aktörerna är färre, jämfört med mans- eller kvinnoverksamheten. Samtliga samordnare påtalar att det finns ett behov av att satsa på utåtriktad utbildning och information. De samverkande aktörernas kunskaper om mäns våld mot kvinnor befinner sig sällan på en tillfredsställande nivå. Här går dock samordnarnas åsikter isär, där en del betonar att egen verksamhetsdefinition också 30 Bidragen till denna kvinnojour, som också får bidrag från grannkommunen, sänktes efter detta. Båda bidragsgivande kommuner sänkte summan med vardera. När våldet är verklighet arbetet med mäns våld mot kvinnor på lokal nivå inbegriper att verka för en samsyn när det gäller mäns våld mot kvinnor, medan andra menar att så inte är fallet. För att verkligen ta itu med detta skulle det behövas åtskilligt mer resurser för fortbildning och utbildning, speciellt med tanke på den stora personalomsättningen inom främst polis och socialtjänst. är ofta ute och föreläser och informerar om verksamheten.