sou · GSB367 · 2005-01-01 00:00:00 — Nirex bildades av alla företagen inom kärnkraftindustrin och vart och ett av dessa är repre- senterat i styrelsen. Nirex har aldrig haft något ansvar för HLW. Ett kommersiellt förvar nära markytan för LLW och kortlivat ILW har drivits i BNFL:s regi i Drigg, nära . Nirex föreslog ursprungligen att, när detta förvar var fullt, man skulle fortsätta med deponering nära markytan för dessa typer av avfall på en annan plats och att utnyttja en nedlagd anhydritgruva för ett djupförvar för långlivat ILW. På grund av opposition från lokalbefolkningen övergavs emellertid gruv- projektet . När tre andra platser föreslogs för LLW-förvar nära markytan, som komplement till den ursprungligen enda kandi- daten, blev det igen en häftig lokal opposition med omfattande civil olydnad. Dessa platsförslag övergavs , strax före de allmänna valen, varefter djupdeponering föreslogs för allt Kärnavfallshantering i några länder LLW och ILW. Detta förslag modifierades i sin tur snart, och man gick tillbaka till alternativet djupdeponering för långlivat ILW, medan LLW och kortlivat ILW skulle sändas till Drigg. kartläggning, omfattande hela landet, valdes två platser för fortsatta undersökningar, båda nära de existerande kärntekniska anläggningarna vid och Dounreay. En lista över ytterligare tio platser upprättades, men har inte offentliggjorts. Undersökningsarbetet koncentrerades till och användes för karakterisering från markytan. Nirex meddelade 1992 sin avsikt att bygga en anläggning för bergkarakterisering (RCF). Vid denna skulle man bedriva en begränsad utvecklings- och experimentverksamhet innan ett fullstort förvar skulle kunna byggas. Nirex begärde tillstånd till att börja konstruktionen av RCF men denna begäran avslogs efter en utfrågning . Den tillståndsgivande inspektören meddelade att Nirex inte kunnat övertyga honom om att deras geologiska tolkningar var korrekta. Han ansåg vidare att konstruktionen var dålig och illa genomtänkt. Nirex meddelade omgående att de skulle dra sig tillbaka från men att man förbehöll sig rätten att återkomma . meddelade överhusets kommitté för veten- skap och teknik (of , HoL) att en omfattande, oberoende utfrågning skulle genomföras rörande alla frågeställningar med anknytning till hantering av kärnavfall, även inkluderande Nirex framtida roll. Den muntliga utfrågningen började och slutrapporten publicerades . Den koncentrerade sig på utvecklingen av en s.k. fasindelad avfallshantering, speciellt för LLW och ILW och utmynnade i ett förslag om att utveckla åtminstone ett djupförvar för långlivat ILW. Rapporten framhöll också behovet av en anläggning nära markytan som ersättning för Drigg. Kärnavfallshantering i några länder Använt bränsle och/eller HLW Enligt gällande planer skall inhemskt HLW lagras vid för avklingning i 50 , varefter regeringen skall bestämma hur det skall deponeras. Det enda som gällde var att deponeringen skulle ske i form av ett djupförvar i en bergart, som skulle bestämmas i ett senare skede, och på en plats, som också skulle väljas . Fram bedrevs undersökningsverksamhet med provborrningar och annan forskning för en möjlig deponering. En viss utforskning av kristallint och sedimentärt berg ägde rum , inkluderande detaljerade studier nära Dounreay. Denna verksamhet övergavs på grund av en vitt- omfattande opposition från allmänhetens sida och bedrivs endast allmän forskning. Koncept rörande avfalls- deponering på stort djup fanns åter med i ett förslag till lagtext, som övervägdes av regeringen , men inget speciellt program fördes fram. Ett tidsschema för utvecklingsarbetet för förvaret presenterades för regeringen , men inget nämnvärt arbete har utförts. Som tidigare nämnts har det tillsatts en ny kommitté , CoRWM, . Denna kommitté skall ge råd till regeringen i frågor om slutförvaring av radioaktivt avfall och utarbeta ett program för detta. Programmet skall presenteras . I finns det 104 kraftreaktorer i drift, fördelade på mer än 80 platser. inbjöd Energi- departementet (, ) kärnkraftföre- tagen till att visa sitt intresse för byggande av nya kärnkraftverk i Kärnavfallshantering i några länder (vilka skulle bli de första ). Flera företag har visat sitt intresse för detta. I är det kärnkraftproducenterna som betalar för omhänder- tagandet av kärnavfallet. Ansvaret för genomförandet av slutförvaringen av använt kärnbränsle och HLW ligger dock hos , närmare bestämt hos dess kontor för hantering av civilt kärnavfall (Office of , OCRWM). Enligt kontrakt som ingåtts med kärnkraftföretagen, som en följd av lag om kärnkraftspolicy (Nuclear , NWPA), skulle OCRWM ha tagit hand om kärn- kraftsföretagens använda bränsle för slutförvaring . (Nuclear Regulatory Commission, NRC) är huvudtillsynsmyndighet för slutförvaringen av HLW. Då det gäller transporter av HLW, delar NRC ansvaret med Transportdepartementet (, ). Det amerikanska (, EPA) har en viktig roll genom att det ut- färdar allmänna regler, som blir vägledande även för slut- förvaringen av HLW. Eftersom kommersiell upparbetning av använt kärnbränsle stoppades , utgör HLW från icke-militära källor endast en liten bråkdel av den mängd, för vilken man måste hitta en hanteringslösning. Mer än 95 volymprocent kommer från militärrelaterad upparbetning under DOE:s jurisdiktion och förvaras i förrådstankar på olika platser under DOE:s kontroll i avvaktan på förglasning. Två anläggningar togs i drift 1996, varav en i och en i New . Kärnavfallshantering i några länder I kallas avfall som innehåller små mängder av plutonium och andra långlivade radionuklider för transuran- eller TRU- avfall. Avfallet måste innehålla mer än 100 nanocurie per gram (motsvarande /g) av transuraner (dvs. ämnen med atomvikter högre än för uran) med halveringstider längre än för att klassas som TRU-avfall. Allt annat avfall, använt bränsle inbegripet, är antingen LLW eller HLW. I är avfallsproducenterna ansvariga för hanteringen av LLW, och de berörda delstaterna ansvarar för avfallsdepone- ringen. Samarbete mellan enskilda stater har etablerats i vissa fall, och i många stater har det gjorts försök att finna lämpliga platser för deponeringsanläggningar. Det senaste utvecklingssteget är att en kommersiell anläggning (Envirocaire) för giftigt avfall i har fått tillstånd. Denna anlägning får endast ta emot naturligt förekommande och klass A LLW. En ansökan om tillstånd att även ta emot klass B och C avfall har preliminärt accepterats men slutligt tillstånd har ännu inte sökts av företaget (). deponerar från kärnvapenpro- duktion i (WIPP) i på ett djup av i en saltformation. Använt bränsle och/eller HLW Använt bränsle från civila kärnkraftreaktorer lagras för när- varande vid kraftverken. De tillgängliga bassängutrymmena är inte tillräckliga för att ta hand om de volymer, som sannolikt Kärnavfallshantering i några länder kommer att genereras i alla i drift varande och planerade reaktorer (uppskattad mängd ca ). Om man antar att inget slutförvar finns i drift, kommer ytterligare ca lagringskapacitet att behövas . finns ca lagrat vid de olika kärnkraftverken och den mängden ökar med ca . beräknas mängden använt kärnbränsle kunna vara ca . Som påpekats i avsnitt 1.10.2 skulle, enligt lag om kärnkraftspolicy, kunna ta emot använt kärnbränsle . när delstaterna och kraftföretagen insåg att de mål, som fanns angivna i deras kontrakt med , inte skulle komma att bli verklighet , startades en serie rättsliga pro- cesser. Syftet med dessa var att tvinga att ta sitt ansvar att börja ta emot använt kärnbränsle för slutförvaring och att försöka hitta vägar att få skadestånd om inte tog sitt ansvar. Efter ett antal rättsprocesser stod det klart att, om inte kraftbolagen och kan träffa en överens- kommelse, måste processa i minst 20-talet olika fall för att få fastställt vilka skadestånd man måste betala. Dessa skadestånd kan (enligt beräkningar ) sammanlagt komma att uppgå till flera , om något slutförvar aldrig byggs. , 1999 och den första delen av 2000 gjordes försök att få senaten att införa en ny lagstiftning, som skulle innebära en ändring av den ursprungliga kärnavfallspolicylagen (NWPA) . Det har även förts fram flera förslag om att bygga ett centralt mellanlager för använt kärnbränsle. Trycket på kraftföretagen att bygga egna mellanlager vid kärnkraftverken skulle då minska. I lagförslagen ville man också ta bort den övre gränsen på för kapaciteten hos det föreslagna slut- förvaret. En platsvalsprocess för slutförvaret hade tidigare inletts, i vilken ett stort antal platser och geologiska media fanns med som tänkbara kandidater. Men genom om ett tillägg () till NWPA försvann den instruktion för platsvalsförfarande, som innebar att ett antal platser måste undersökas, innan en slutlig Kärnavfallshantering i några länder kandidatplats kunde utses. kunde därigenom välja en plats i , , nära , som enda kandidat. Genom tillägg (NWPAA) till NWPA inrättades också Avfallsförhandlarens kontor (Office of ) med uppgift att finna en plats, som berörda parter frivilligt skulle ställa till förfogande för lokalisering av ett övervakat mellanlager för använt bränsle (MRS). Dessutom inrättades för kärnavfall (Board, NWTRB), för att granska de vetenskapliga och tekniska insatser som ägnar slutför- varingen av använt kärnbränsle och HLW, inklusive transport- frågor och utformning av avfallskapslar. Det senaste idéutkastet för ett underjordiskt förvar i gäller ett område, som genomlöps av parallella depo- neringstunnlar, vilka är tänkta att användas för slutförvaring. Man tänker sig att bygga förvaret i en geologisk formation bestående av vulkanisk tuff och att anlägga det över grundvattennivån. Genom ytundersökningar har de flesta egenskaperna i mark- strukturen kunnat identifieras och karakteriseras. Omfattande forskning pågår i en experimentanläggning (Exploratory Studies Facility, ESF), som är en spiralformad tunnelkonstruktion, färdigställd . är värme- prov i driftskala i vilka man planerar värma berget upp till . Försöket väntas inte vara avslutat förrän tidigast . Andra insatser koncentreras på tester, analyser, modeller och konstruktioner, som behövs som underlag för att styrka platsens lämplighet. gällande tidplan förutsätter bl.a. tillstånds- prövning 2002 2005, byggande 2008 och idrifttagning 2010. Aktuell konstruktion skiljer sig något från den, som fördes fram som underlag för en preliminär utvärdering (Viability Assessment). Då presenterades en strategi, baserad på en medeltemperaturbelastning, enligt vilken avfallsbehållarna placerades nära varandra. Värmeavgivningen från det använda Kärnavfallshantering i några länder bränslet skulle höja temperaturen i det omgivande berget till över . Vatten, som annars skulle kunna korrodera behållarna och exponera avfall på kort sikt, skulle därigenom koka bort. planerar nu att studera en strategi, baserad på lågtemperaturbelastning, som rekommenderats av NWTRB. Värmeproduktionen blir i detta fall av den i det tidigare konceptet (ca 40 kW/hektar). Det föreslås, att förvaret skall hållas öppet och tillgängligt under från den tidpunkt, då avfall börjar placeras där. Det skulle då bli framtida generationer, som fattar besluten om återfyllning och förslutning. Förvaret benämns därför övervakat geologiskt förvar. Genom beslut i kongressen och av presidenten beslöts att skulle accepteras som slutförvars- plats. kommer att ansöka hos NRC om tillstånd att uppföra slutförvaret. NRC:s godkännande krävs innan byggan- det kan börja och också för den senare driften av förvaret. NRC förbereder sig för en omfattande granskning innefattande bl.a. ett antal granskningsgrupper. Inom /är det av radio- aktivt avfall (, RWMC) som övervakar arbetet inom kärnavfallsområdet. Arbetet är väsentligen uppdelat på tre områden, som vart och ett leds av en arbetgrupp (Working Party): Integreringsgruppen för säkerhetsfrågor (for the Safety Case, IGSC). Forum för förtroendefrågor (Forum on Stakeholder Con- fidence, FSC). Arbetsgruppen för avställning och nedmontering (Working Party on Decommissioning and Dismantling, WPDD). Kärnavfallshantering i några länder Utöver dessa grupper finns ett program för samarbete be- träffande nedläggning av kärntekniska anläggningar (Co-opera- tive Programme on Decommissioning Projects, CPD) samt en grupp för kontakter på myndighetsnivå (). RWMC har själv tagit initiativ till att diskutera ett gemensamt synsätt vad gäller frågor om återtagbarhet, nyttan av under- jordiska laboratorier, stegvis beslutsfattande m.m. RWMC har också organiserat internationella granskningsgrupper (peer reviews) som har yttrat sig över olika nationella program. Bland annat har en sådan grupp på SKI:s uppdrag granskat SKB:s säkerhetsanalys SR-97. Integreringsgruppen för säkerhetsfrågor IGSC arbetar disciplinorienterat inom området teknisk säkerhet i avfallsförvar med frågor om t.ex. utveckling av funktionsanalysen och hur denna kan användas för att förmedla teknisk information och att utveckla förtroende mellan berörda intressenter, användning av säkerhetsanalyser som beslutsunderlag, scenarioutveckling m.m. Avsikten med FSC är att utveckla frågor om beslutsprocessen och dess struktur, om organisation och förtroende samt om principer för hur olika intressenter (stakeholders) kan invol- veras. WPDD ser som sin uppgift att arbeta med policyfrågor om nedläggning och skrotning. Man ställer samman erfarenheter från samarbetsprogrammet beträffande skrotning av anlägg- ningar (CPD) och från annat håll. Inom CPD har man samlat erfarenhet från nedlägg- ningar av kärntekniska anläggningar av skiftande slag i olika länder. Totalt omfattas ett fyrtiotal projekt. Förutom att man medverkar till erfarenhetsutbyte och tekniskt samarbete ger CPD även ut rapporter över radiologiska mätningar i samband med nedläggning av reaktorer. Baserat på information från konsulter och experter i medlems- länderna har givit ut ett antal nulägesrapporter om kun- skapsläget rörande djup geologisk deponering. Materialet baseras på resultat av arbeten i olika länder . Kärnavfallshantering i några länder I Progress Towards Geological Disposal of Radioactive : Where Do We Stand?, publicerad 1999 (ref. 2, även översatt till svenska , se referenslistan sist i detta avsnitt), formuleras till exempel ett antal påståenden, som specialisterna inom området verkar vara överens om. Av de olika möjligheter till slutförvaring som har övervägts utgör geologisk djupförvaring det lämpligaste sättet för att långsiktigt ta hand om avfallet. har betydande framsteg gjorts när det gäller både relevant vetenskaplig kunskap och nödvändig teknik för geologisk slutförvaring. Tekniken för att bygga och driva förvarsanläggningar är tillräckligt mogen för praktisk tillämpning. De tidsplaner som tidigare gjordes upp för att genomföra geologisk slutförvaring var alltför optimistiska. Inom de vetenskapliga och tekniska kretsar som arbetar med avfallsfrågan hyser man ett starkt förtroende för att geo- logisk slutförvaring är säker i tekniskt hänseende. Emellertid finns hos den bredare allmänheten inte nödvän- digtvis samma starka förtroende som inom vetenskapliga och tekniska kretsar. Det behövs fortsatt vetenskapligt och tekniskt arbete med hög kvalitet. Det behövs en konsekvent politik och en stram process för tillståndsprövning, med tydliga beslutspunkter som också ger utrymme för offentlig debatt. Rapporten pekar ut ett antal specifika områden, inom vilka väsentliga framsteg har gjorts . Dessa för tillämpningen av deponeringsmetoden nödvändiga fram- stegen är: Utveckling och uppförande av anläggningar för behandling och mellanlagring av avfall. Erfarenheter från försök i laboratorier och i fält, inklusive studiet av naturliga analogier. Kärnavfallshantering i några länder Uppförande och drift av underjordiska berglaboratorier. Erfarenhet av karakterisering av förläggningsplatser. Utveckling av de tekniska barriärernas utformning. Förbättring av metoder för säkerhetsanalys. Förbättrad samordning mellan platskarakterisering, kon- struktion och säkerhetsanalys. Utveckling av myndigheternas regelsystem, inkl. krav på redovisning av säkerhet och strålskydd. I en rapport från Forum on Stakeholders Confidence (Strategic Directions of the on Stakeholder Confidence, 2002) betonas beslutsprocessens betydelse och vissa grund- läggande element: En klar strategi för en långsiktig lösning och stöd från regering och policyskapande organ, baserad på ansvar och behov. En flexibel beslutsprocess som möjliggör inflytande från allmänhetens och berördas behov. Engagemang från alla berörda, inklusive kommuner och myndigheter. En välstrukturerad process för dialog/interaktion mellan industri, myndigheter, politiker och allmänhet. utgav skriften Principer för hantering av radioaktivt avfall (Principles of Radioactive ). Detta är huvuddokument i den dokumentserie som omfattar säkerhetsstandards (Safety Standards Series). har ägnat mycken kraft åt att vidareutveckla de principer som förs fram i dokumentet. Bland annat har man arbetat fram en samstämd uppfattning (consensus) bland med- lemsstaterna vad gäller säkerhetsfrågor inom alla viktigare om- råden beträffande hantering av radioaktivt avfall. Kärnavfallshantering i några länder SOU 2004:67 dokument utgör också en bas vad gäller tekniska frågor för den konvention om säkerheten vid hantering av använt kärn- bränsle och radioaktivt avfall (Joint Convention on the Safety of and on the Safety of ), som antogs vid en diplomatisk konferens år 1997.1 En konferens, International Conference on the Safety of ägde rum i , , inom ramen för säkerhetsprogram för . Det främsta syftet med konferensen var att möjliggöra en öppen dialog mellan olika intressenter vetenskapsmän samt representanter för avfallsproducenter, för företag ansvariga för avfallshantering, för enheter med myndighetsfunktion och för allmänheten. Slutsatser och rekommendationer från konferensen sammanfattades i ett dokument som förelades of . Dokumentet innehåller ett förslag att utveckla en form av rundabordssamtal om samförstånd mellan intressenter. Den följande texten är ett utdrag ur detta dokument. Framväxten under beskydd av en de facto internationell ordning på strålnings- och kärnkraftsäkerhetsområdet noterades. Inom området säkerhet för radioaktivt avfall består denna ordning av Joint Convention on the Safety of and on the Safety of (som är i kraft ). Vidare ingår den samling av internationella avfalls- säkerhetsnormer, som fastställts av och andra internationella organisationer, liksom sätt att stödja tillämpningen av dessa normer. Goda framsteg har gjorts rörande utvecklingen på den tekniska sidan och skapandet av sunda deponeringsalternativ för det radio- aktiva avfallet, men fortsatt forsknings- och utvecklingsarbete är alltid önskvärt. Oberoende av vilket alternativ, som ett land till slut utnyttjar för högaktivt och långlivat avfall, är det nödvändigt att fortsätta utvecklingen och bedömningen av geologisk djupdepo- nering. Sådana alternativ kommer med nödvändighet att utnyttjas i större eller mindre utsträckning . 1 ratificerade konventionen . Den trädde 2001. Kärnavfallshantering i några länder Internationellt samarbete är väsentligt för att nå samförstånd både bland tekniker och allmänhet som stöd för de nationella pro- grammen. Följande verktyg är speciellt betydelsefulla i detta av- seende: Joint Convention, ett tongivande juridiskt instrument, som förutsätter ett engagemang på hög nivå av kontraktsparterna rörande säker hantering av radioaktivt avfall. Internationella normer, som redan tillämpas. Internationella system, som underlättar att säkerhetsnormerna tillämpas. Den första granskningskonferensen enligt Joint Convention har hållits och några konstateranden och slutsatser summeras här nedan: Huvudsyftet med konventionen är att främja säkerheten vid hantering av radioaktivt avfall och använt kärnbränsle. Konventionen har redan bidragit till detta bl.a. genom att arbetet med att ta fram de nationella rapporterna i sig främjat säkerheten eller att identifiera behov av säkerhetshöjande åtgärder. Behovet av att utarbeta långtidsplaner för avfallshantering och slutförvaring understryks. Behov av att planera för avveckling av kärntekniska anläggningar understryks likaså. Behovet av samråd mellan involverade parter i processen under- stryks. Ansvaret för kärnsäkerhetsfrågor inom () flyttades i stor omfattning över från Miljö- direktoratet (DG-Env) till Transport- och Energidirektoratet (DG-Tren). Strålskyddsfrågorna berördes dock inte av denna förändring.2 Forskning inom området hantering och deponering av kärn- avfall har ingått som del av forsknings- och utvecklingsprogram- met (FoU-programmet) inom European Atomic Energy Com- munity (EURATOM) . 2 Den enhet inom DG-Tren som ansvarar för kärnsäkerhetsfrågor skall lokaliseras till . Kärnavfallshantering i några länder av Forskningsdirektoratet och den ingår i EC:s program för Forsknings- och Teknologiutveckling (RTD). Detta program täcker arbeten inom de viktigaste områdena inom vetenskap och teknologi och styrs av ramprogram omfattande perioder av . Verksamheten utförs vid nationella laboratorier tillhörande medlemsstaterna i den europeiska unionen (EU) under delad kostnads-kontrakt. EC:s bidrag till att täcka kostnaderna uppgår vanligen av totalkostnaden. Projekten kan också genomföras vid eller i samarbete med gemensamma forskningscentra (JRC). Efter det att KASAM:s förra kunskapslägesrapport publice- rades, har det sjätte av ramprogrammen (2002 2006) startats. Sjätte ramprogrammet skall bidra till skapandet av ett verkligt europeiskt område för forskningsverksamhet (Area ERA). Det europeiska området för forsknings- verksamhet är en vision för den europeiska forskningens framtid, en inre marknad för vetenskap och teknik. Det skall främja spetsforskning, konkurrenskraft och innovation genom för- bättrat samarbete och ökad samordning mellan alla olika nivåer. Ekonomisk tillväxt blir allt mer beroende av forskningen, och de enskilda länderna kan inte längre på egen hand lösa många av de problem näringslivet och samhället står inför , eller som kan förutses . Vid toppmötet i efterlyste stats- och regeringscheferna ett bättre utnyttjande av forskningsinsatser, vilket skulle kunna uppnås genom skapandet av ett europeiskt område för forskningsverksamhet. Ramprogrammet är det finansiella instrument, som skall bidra till att det europeiska området för forskningsverksamhet blir verklighet. har ramprogrammen nästan uteslutande genomförts med hjälp av projekt för forskningssamarbete. Detta var mycket effektivt när projekten inleddes, men det har två nackdelar: upphörde samarbetet i projektkonsortiet när projek- tet väl var genomfört. Kärnavfallshantering i några länder I många fall var projekten inte tillräckligt stora för att uppnå en kritisk massa och få mer långtgående följder, varken från forskningssynpunkt eller från industriell eller ekono- misk synpunkt. För att råda bot på detta och bidra till skapandet av ett europeiskt område för forskningsverksam- het har två nya instrument utvecklats, som kommer att tillämpas i sjätte ramprogrammet, nämligen spetsforskningsnät och integrerade projekt. Principen bakom båda dessa instrument är att snarare finansiera sammanhängande program för forskningsverksamhet än många små projekt, medan man ger de europeiska forskar- konsortierna så stor frihet och flexibilitet som möjligt. Spetsforskningsnät skall stegvis integrera nätverksparternas verksamhet, så att det uppstår virtuella spetsforskningscentra. Integrerade projekt kommer att vara mycket stora projekt som skall ge målinriktad forskning med klart definierade veten- skapliga och tekniska mål för den kritiska massa som krävs. Sjätte ramprogrammet kommer att innefatta forskning röran- de Omhändertagande av radioaktivt avfall inom delprogram- met Bränslecykelns säkerhet och den tillgängliga totalbudgeten är . Forskningsprioriteringar för området radioaktivt avfall är 1.Forskning om geologiska deponeringar. a.Förbättring av grundläggande kunskap och utveckling och testning av teknik.