sou · GSB3123 · 2005-01-01 00:00:00 — Slutligen hör till hälso- och sjukvårdspersonalen även de EU- medborgare som har rätt att utan legitimation utföra hälso- och sjukvårdstjänster vid tillfälliga besök i . 3.3.4Hälso- och sjukvårdspersonalens grundläggande skyldigheter I 2 kap. LYHS anges de grundläggande skyldigheterna för perso- nalen. Dessa motsvarar de tidigare bestämmelserna i åliggande- lagen. I LYHS fastslås uttryckligen att de som tillhör hälso- och Den rättsliga regleringen på hälso- och sjukvårdsområdet sjukvårdspersonalen arbetar under eget yrkesanvar. Det personliga yrkesansvaret innebär att yrkesutövaren själv har ett ansvar för hur han eller hon fullgör sina arbetsuppgifter (5 § jfr även 6 §). Ett grundläggande krav som ställs på yrkesutövarna är att de ska utföra sitt arbete i överensstämmelse med vetenskap och beprövad erfarenhet. Vad det innebär kommer jag att närmare utveckla nedan. En patient ska vidare ges sakkunnig och omsorgsfull vård som uppfyller dessa krav. Vården ska så långt möjligt utformas och genomföras i samråd med patienten och denne ska visas omtanke och respekt (1 §). I personalens grundläggande skyldigheter ingår också att se till att patienten får upplysningar om sitt hälsotillstånd och om de be- handlingsmetoder som finns (2 §). Om patienten avlidit ska personalen fullgöra sina uppgifter med respekt för den avlidne och visa de efterlevande hänsyn och omtanke (3 §). När det finns flera behandlingsalternativ som står i överens- stämmelse med vetenskap och beprövad erfarenhet ska den som har ansvaret för vården av en patient medverka till att patienten ges möjlighet att välja det alternativ som han eller hon föredrar. Vidare ska den som ansvarar för vården medverka till att en patient med livshotande eller särskilt allvarlig sjukdom eller skada får en för- nyad medicinsk bedömning. Detta gäller i de fall vetenskap och beprövad erfarenhet inte ger entydig vägledning och det medi- cinska ställningstagandet kan innebära särskilda risker för patienten eller har stor betydelse för dennes framtida livskvalitet (2 a §). Den som tillhör hälso- och sjukvårdspersonalen ska vidare rapportera till vårdgivaren om en patient i samband med om- händertagande inom hälso- och sjukvård drabbats av eller utsatts för risk att drabbas av allvarlig skada eller sjukdom (7 §). Den som utfärdar intyg om någons hälsotillstånd ska utforma det med nog- grannhet och omsorg (4 §). I patientjournallagen (1985:562) finns särskilda regler om bl.a. innehåll och utformning av patientjour- naler och skyldigheten att utfärda intyg. I övrigt finns vissa bestämmelser om tystnadsplikt m.m. för hälso- och sjukvårdspersonal (8–11 §§). Den rättsliga regleringen på hälso- och sjukvårdsområdet Närmare om betydelsen av kravet på vetenskap och beprövad erfarenhet Som tidigare nämnts är det grundläggande kravet att hälso- och sjukvårdspersonalen ska utföra sitt arbete i överensstämmelse med vetenskap och beprövad erfarenhet (se vidare prop. 1993/94:149 s. 63 ff och s. 118 för en närmare redogörelse vad som avses med detta begrepp). Innebörden av detta krav är att varje legitimerad yrkesutövare ska utgå från de kunskaper och det tankesätt som han eller hon har fått under utbildningen. I första hand ska yrkesut- övaren, så långt det är möjligt, välja metoder som vilar på veten- skaplig grund. Det innebär med andra ord att metoderna ska vara värderade med hänsyn till för- och nackdelar och på goda grunder kunna antas ha en verklig effekt. Motsvarande gäller självfallet även övrig hälso- och sjukvårdpersonal. Begränsningar för hälso- och sjukvårdspersonal att använda alternativa behandlingsmetoder Den gällande regleringen i LYHS om att arbetet ska utföras i över- ensstämmelse med vetenskap och beprövad erfarenhet medför att legitimerad hälso- och sjukvårdspersonal i sin yrkesutövning i prin- cip inte ska ägna sig åt alternativa behandlingsformer. Detta har även kommit till uttryck i den praxis som gäller i ärenden om disci- plinpåföljd och behörighetsfrågor inom hälso- och sjukvården (se bl.a. Regeringsrättens avgörande RÅ 1998 ref. 41 I och II). I vissa fall då vetenskap och beprövad erfarenhet inte har något att erbjuda patienten kan det dock finnas skäl att tillmötesgå patientens önskan om annan behandling. Det ligger i sakens natur att t.ex. en läkare inte överger sin patient när möjligheterna till verksam behandling verkar vara uttömda. Även om verksam be- handling saknas är det varje läkares uppgift att efter förmåga stödja patienten. Detta kan innebära att yrkesutövaren måste acceptera patientens övertygelse om en icke dokumenterad metods värde. Det finns därför ett visst utrymme för den legitimerade läkaren att i begränsad utsträckning använda icke dokumenterade metoder. En förutsättning är dock att terapin används i en omfattning och under former som kan godtas. Det väsentliga i en sådan situation är att behandlingen sker efter Den rättsliga regleringen på hälso- och sjukvårdsområdet samråd med patienten, att den inte utsätter patienten för en hälso- risk och att den inte ersätter en skolmedicinsk behandling. Sådan behandling ska även dokumenteras i patientjournalen för att det ska vara möjligt att följa upp och utvärdera effekten av given be- handling. Enligt Hälso- och sjukvårdens ansvarsnämnds praxis har således följande förbehåll ställts upp för att legitimerad vårdpersonal ska få använda sig av AKM: Behandlingen ska ske på patientens initiativ – yrkesutövaren får inte övertyga eller övertala patienten att genomgå en viss alterna- tivmedicinsk behandling eller inta naturläkemedel. Man ska ha provat och uttömt etablerade metoder. Verksam be- handling mot sjukdomar ska saknas. Den tänkta behandlingen ska bedömas som riskfri. Det bör tilläggas att de yrkesutövare som inte har legitimation, men som i kraft av högskoleexamen har rätt använda en skyddad yrkestitel för yrke inom hälso- och sjukvården (se 3 kap. 6 § LYHS), synes ha större möjligheter att använda alternativa be- handlingsmetoder. Som redovisats ovan tillhör dessa yrkesutövare hälso- och sjukvårdspersonalen i de fall de använder sig av sin yrkestitel. Regeringen framhöll i förarbetena att en konsekvens av detta är att de aktuella yrkesutövarna (audionomer, biomedicinska analytiker, dietister och ortopedingenjörer) bör, under förutsätt- ning att en skyddad yrkestitel inte används kunna ägna sig åt AKM. Detta under förutsättning att yrkesutövaren inte av annan anled- ning, exempelvis genom någon annan punkt (närmast punkten 2 och 3) är att anse som hälso- och sjukvårdspersonal. Regeringen tillade att en reglering av innebörd att dessa yrkesutövare aldrig skulle ha rätt att ägna sig åt alternativmedicin, var en onödigt stor inskränkning i deras närings- och yrkesfrihet (prop. 1997/98:109 s. 149–150). För övriga grupper inom hälso- och sjukvårdspersonalen – dvs. de som inte har legitimation eller skyddad yrkestitel – gäller att de är att betrakta som sådan personal när de på olika sätt verkar inom eller i anknytning till hälso- och sjukvården. Den som t.ex. be- traktas som hälso- och sjukvårdspersonal när att han eller hon medverkar i hälso- och sjukvård av patienter eller i en sådan situa- tion biträder en legitimerad yrkesutövare, är därför inte förhindrad att utöva AKM när han eller hon inte agerar i de nämnda situatio- Den rättsliga regleringen på hälso- och sjukvårdsområdet nerna inom denna vård, t.ex. på sin fritid eller efter att ha lämnat sin anställning inom hälso- och sjukvården. Detta grundas på att personen i fråga i denna situation inte är att betrakta som hälso- och sjukvårdspersonal enligt LYHS och därmed inte omfattas av kravet i 2 kap. 1 § denna lag, dvs. att arbetet ska utföras i överens- stämmelse med vetenskap och beprövad erfarenhet. I och med per- sonen i denna situation inte tillhör hälso- och sjukvårdspersonalen, står han eller hon då inte heller under tillsyn (jfr 6 kap. 1 LYHS). I syfte att garantera en viss kunskapsnivå och sådana personliga egenskaper hos yrkesutövaren att denne är förtjänt av allmänhetens och myndigheternas förtroende, har det funnits en särskild reglering i fråga om behörigheten att utöva yrken inom hälso- och sjukvården. I och med den tidigare gällande behörighetslagen samlades alla bestämmelser om kompetensbevis och behörighet för hälso- och sjukvårdspersonal i en lag (se prop. 1983/84:179). Bestämmelserna i behörighetslagen har därefter som nämnts tidigare överförts, när det gäller de grundläggande princi- perna, till den nya lagen. Det viktigaste kompetensbeviset inom hälso- och sjukvården är legitimationen. Legitimationens främsta ändamål är att ge allmän- heten och myndigheter upplysningar om en yrkesutövares kompe- tens och lämplighet att utöva det yrke som legitimationen avser. För några yrken är legitimationen dessutom ett villkor för att få utöva yrket och för att få använda yrkestiteln. Legitimationen ger dessutom en ensamrätt för yrkesutövaren att för allmänheten ange att han eller hon är legitimerad. Enligt behörighetslagen fanns det tio yrken i vilka yrkesutövare efter genomgången utbildning och praktisk tjänstgöring hade rätt att efter ansökan få legitimation för yrket, nämligen barnmorskor, optiker, logopeder, läkare, psykologer, psykoterapeuter, sjuk- gymnaster, sjuksköterskor, tandhygienister och tandläkare. Vidare kunde kiropraktorer med viss utländsk utbildning få legitimation enligt bestämmelser i förordningen (1984:545) om be- hörighet att utöva yrke inom hälso- och sjukvården, m.m. Den rättsliga regleringen på hälso- och sjukvårdsområdet 1994 fick också naprapater möjlighet att efter ansökan få legitima- tion som naprapat. När LYHS trädde i kraft utökades yrkes- grupperna som kunde ges legitimation med arbetsterapeuter, apotekare och receptarier, sjukhusfysiker och kiropraktorer med svensk utbildning. infördes också legitimation för yrkes- gruppen röntgensjuksköterskor. finns det således 17 yrkesgrupper inom hälso- och sjukvården som omfattas av be- stämmelserna om legitimation. I 3 kap. LYHS finns bestämmelser om legitimation, ensamrätt till yrke, skyddad yrkestitel, kompetens som Europaläkare och specia- listkompetens. är den myndighet som prövar bl.a. frågor om att meddela legitimation. I det följande redovisas i korthet bestämmelserna om legitima- tion, ensamrätt till yrket och skyddad yrkestitel. De närmare förutsättningarna för att erhålla legitimation anges i detta kapitel. Förutsättningarna är att personen i fråga –har avlagt en visst angiven högskoleexamen eller –har gått igenom en visst angiven utbildning och, i förekom- mande fall, –har fullgjort föreskriven praktisk tjänstgöring. Är dessa förutsättningar uppfyllda kan legitimation erhållas (2 §). Legitimation får dock inte meddelas om förhållandena är sådana att legitimation skulle ha återkallats enligt bestämmelserna i 5 kap. om sökanden hade varit legitimerad. Beteckningen legitimerad får användas endast av den som har fått legitimation (3 §). Som redovisas nedan ger legitimationen i några fall dessutom en ensamrätt att utöva yrket. Legitimation kan återkallas enligt bestämmelser i 5 kap. 7 § LYHS bl.a. om den legitimerade varit grovt oskicklig vid utövning av sitt yrke eller på annat sätt visat sig uppenbart olämplig att utöva yrket eller på grund av sjukdom eller någon liknande omständighet inte kan utöva yrket tillfredsställande. Den rättsliga regleringen på hälso- och sjukvårdsområdet I förarbetena till LYHS diskuterades förutsättningarna för att en yrkesgrupp inom hälso- och sjukvården ska vara ett legitimations- yrke och därmed omfattas av den särskilda legitimationsregler- ingen. Regeringen framhöll att rätten till legitimation ska förbe- hållas sådana grupper av yrkesutövare som har en självständig yrkesfunktion med kvalificerade arbetsuppgifter och ett särskilt ansvar för patienternas säkerhet i vården och som i inte oväsentlig utsträckning vänder sig direkt till allmänheten, t.ex. i egenskap av fria yrkesutövare. Regeringen betonade vidare att patientsäkerheten måste vara överordnad övriga kriterier när det gäller bedömningen av om ett yrke ska omfattas av bestämmelserna om legitimation. Övriga bestämmelser som bör tillmätas stor betydelse kan inordnas under begreppen yrkesrollens innehåll, utbildningsnivå och inter- nationella förhållanden (se prop. 1997/98:109 s. 80–83). Skyddad yrkestitel har enligt LYHS framför allt den som har legitimation för yrket. Detta skydd gäller dock inte för yrkena kiropraktor, naprapat och optiker (3 kap, 5 § andra stycket). I den tidigare nämnda promemoria Legitimation och skyddad yrkestitel (Ds 2004:28) föreslås dock att dessa legitimationsyrken ges en skyddad yrkestitel. Ensamrätt att utöva yrke I 3 kap. LYHS anges vidare att endast den som har legitimation för yrket eller som särskilt förordnats är behörig att utöva yrke som apotekare, barnmorska, läkare, receptarie och tandläkare är (4 §). Till denna bestämmelse finns knutet straffbestämmelser i 8 kap. (3–4 §§), vilka rör utövande av läkar- respektive tandläkaryrket. Här ska också kort nämnas något om tillsyn över hälso- och sjukvården. Bestämmelser om denna tillsyn finns nu- mera samlade i 6 kap. LYHS. utövar tillsyn över hälso- och sjukvården och dess personal, vilket innebär att tillsynen omfattar såväl verksam- Den rättsliga regleringen på hälso- och sjukvårdsområdet hetstillsyn som individtillsyn och att den gäller all hälso- och sjuk- vård oavsett driftsform, med undantag för den sjukvård som ges inom Försvarsmakten (1 §). Tillsynen ska främst syfta till att före- bygga skador och eliminera risker i hälso- och sjukvården (3 §). Med hälso- och sjukvård avses i det här sammanhanget samma sak som i HSL. Det innebär att tillsynen omfattar såväl de sjuk- domsförebyggande åtgärderna som den direkt sjukvårdande verk- samheten. Till hälso- och sjukvården räknas även tandvården. I sammanhanget bör nämnas att regeringen i förarbetena (prop. 1997/98:109 s. 167) till LYHS framhöll att det som regeringen be- nämnde kvacksalveriverksamhet inte omfattas av tillsyn i och med att sådan verksamhet inte anses vara hälso- och sjukvård enligt definitionen i HSL och LYHS (se även avsnitt 3.3.2). Som redovisats tidigare utför dock en viss begränsad tillsyn för denna verksamhet enligt 8 kap. 8 § LYHS. Denna reglering innebär att – om någon genom dom som vunnit laga kraft befunnits skyldig till brott som anges i 8 kap. 6 § – får meddela förbud för en utövare att eller för alltid utöva verksamhet som anges i 4 kapitlet. Även när någon, i en verksamhet som inte utgör hälso- och sjuk- vårdsverksamhet, tar emot uppdrag från hälso- och sjukvården av- seende provtagning, analys eller annan utredning som utgör led i bedömningen av en patients hälsotillstånd eller behandling, står denna verksamhet under tillsyn av (2 §). I LYHS finns i övrigt bestämmelser som ålägger såväl vårdgivare som hälso- och personal att under vissa förutsättningar anmäla brister i vården till (6 kap. 4 § respektive 2 kap. 7 §). I sin tillsynsverksamhet har rätt att ta del av handlingar och erhålla upplysningar i behövlig utsträckning samt göra inspektioner (6 kap. 9–11 §§). Det finns också ett sanktionssystem gentemot den som bedriver hälso- och sjukvård (12–17 §§). Bestämmelser om åtgärder mot hälso- och sjukvårdspersonalen återfinns i 5 kap. LYHS, vilket inte närmare redogörs för i detta betänkande. Den rättsliga regleringen på hälso- och sjukvårdsområdet I 8 kap. LYHS återfinns bestämmelser om straffansvar m.m. för den som bryter mot olika angivna bestämmelser i . De be- stämmelser som berör AKM har jag närmare redogjort för i avsnitt 3.2.2. Övriga bestämmelser redovisas inte här närmare. 4Övrig rättslig reglering av betydelse regleras behandling av personuppgifter i personuppgiftslagen (1998:204). Denna lag har ersatt den tidigare gällande datalagen (1973:289). Genom personuppgiftslagen har genomfört och rådets direktiv /46/EG av om skydd för enskilda personer med avseende på behandling av personuppgifter och om det fria flödet av sådana uppgifter (dataskyddsdirektivet). Syftet med det nämnda dataskyddsdirektivet är att det ska skapas en gemensam hög nivå på integritetsskyddet, vilket i sin tur ska leda till att personuppgifter ska kunna flöda fritt mellan EU:s med- lemsstater. Dessa får inom den ram som anges i direktivet närmare precisera villkoren för när behandling av personuppgifter får före- komma. Sådana preciseringar får dock inte hindra det fria flödet av personuppgifter inom unionen. Direktivet är inte tillämpligt på sådan behandling av personuppgifter som faller utanför gemen- skapsrätten (exempelvis den som gäller allmän säkerhet, statens säkerhet eller statens verksamhet på straffrättens område). Den svenska personuppgiftslagen (prop. 1997/98:44, bet. 1997/98:KU18, rskr. 1997/98:180) är dock till skillnad från data- skyddsdirektivet generellt tillämplig och omfattar även sådant som faller utanför gemenskapsrätten, i den mån det inte finns sär- reglering i andra författningar (jfr 2 §). Lagen innehåller de generella regler som följer av dataskyddsdir- ektivet i fråga om vilka krav som ställs vid behandling av person- Övrig rättslig reglering av betydelse uppgifter, när sådan behandling är tillåten, information till den re- gistrerade, korrigering av personuppgifter, säkerheten vid behand- lingen m.m. Grundläggande regler om inrättande och förande av person- register med hjälp av automatisk databehandling fanns tidigare i datalagen (1973:289). Varje sammanställning av personuppgifter med hjälp av automatisk databehandling ansågs innebära att ett personregister hade inrättats. Bara den som anmält sig till Data- inspektionen och fått licens fick inrätta och föra personregister. För att få registrera känsliga personuppgifter krävdes dessutom ett särskilt tillstånd från Datainspektionen. Ett sådant tillstånd be- hövdes t.ex. i regel för att inrätta och föra register med uppgifter om hälsotillstånd eller sexualliv, omdömen om den registrerade eller personuppgifter som hämtats från något annat register. Om ett personregister beslutats av eller regeringen krävdes inget tillstånd. Genom personuppgiftslagen har det tidigare licens- och till- ståndsförfarandet avskaffats. Utgångspunkten för personuppgifts- lagen är i stället att behandling av personuppgifter är tillåten i de fall och på de villkor lagen anger. Som nämnts inledningsvis gäller särreglering i lag eller förord- ning framför personuppgiftslagen (2 §). Det innebär bl.a. att före- skrifter rörande t.ex. särskilda register gäller i stället för person- uppgiftslagen i den mån dessa föreskrifter avviker från person- uppgiftslagen. Sådana föreskrifter får dock inte komma i konflikt med det ovannämnda dataskyddsdirektivet, om behandlingen i registret rör direktivets tillämpningsområde. Personuppgiftslagen innehåller i övrigt generella regler för all behandling av personuppgifter. Begreppet behandling av person- uppgifter omfattar i stort sett allt man kan göra med sådana upp- gifter, exempelvis samla in, söka, bevara och sprida uppgifter (3 §). Lagen omfattar behandling av personuppgifter som är helt eller delvis automatiserad, dvs. i första hand datoriserad (5 §). Även behandling av sådana uppgifter kan dock omfattas av lagen, nämligen om uppgifterna ska ingå i en strukturerad samling av personuppgifter, vilka är tillgängliga för sökning eller sammanställ- ning enligt särskilda kriterier. I personuppgiftslagen finns också angivet vissa undantag från lagens generella tillämpning. Det gäller privat behandling av per- sonuppgifter (6 §), förhållandet till tryck- och yttrandefriheten (7 §) och offentlighetsprincipen (8 §). Övrig rättslig reglering av betydelse Den som är personuppgiftsansvarig ska se till att personupp- gifter behandlas bara om det är lagligt och alltid behandlas på ett korrekt sätt och i enlighet med god sed, att personuppgifter samlas in bara för särskilda, uttryckligt angivna och berättigade ändamål samt inte behandlas för något ändamål som är oförenligt med det för vilket de samlades in, att de personuppgifter som behandlas är riktiga och om nödvändigt aktuella, att alla rimliga åtgärder vidtas för att rätta, blockera eller utplåna sådana personuppgifter som är felaktiga eller ofullständiga med hänsyn till ändamålen med behandlingen samt att personuppgifter inte bevaras än som är nödvändig med hänsyn till ändamålen med behand- lingen (9 §). Vidare reglerar personuppgiftslagen, som nämnts, när behand- ling av uppgifter är tillåten. Detta är i princip fallet när den regist- rerade har lämnat sitt samtycke eller när behandlingen är nödvändig av olika angivna skäl, bl.a. för att den personuppgiftsansvarige ska kunna fullgöra en rättslig skyldighet och för att den personupp- giftsansvarige eller tredje man till vilken personuppgifter lämnas ska kunna utföra en arbetsuppgift i samband med myndighetsut- övning (10 §). Lagen innehåller också ett principiellt förbud mot behandling av känsliga personuppgifter (13 §). Med känsliga personuppgifter av- ses personuppgifter som avslöjar ras eller etniskt ursprung, poli- tiska åsikter, religiös eller filosofisk övertygelse, medlemskap i fackförening samt personuppgifter som rör hälsa eller sexualliv. Det finns dock omfattande undantag från förbudet (14–20 §§). Personuppgiftslagen förbjuder andra än myndigheter att behand- la personuppgifter om lagöverträdelser som innefattar brott, domar i brottmål, straffprocessuella tvångsmedel eller administrativa fri- hetsberövanden (21 §). Det finns dock ett bemyndigande för regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att meddela föreskrifter om undantag från förbudet. Lagen innehåller också regler bl.a. om information till registrera- de (23–27 §§) och om säkerheten vid behandling (30–32 §§). Den personuppgiftsansvarige ska anmäla all helt eller delvis auto- matiserad behandling av personuppgifter till en tillsynsmyndighet, men en anmälan behöver inte göras när ett så kallat personuppgifts- ombud har utsetts av den personuppgiftsansvarige (36–40 §§). Per- sonuppgiftsombudet ska enligt nämnda lagrum ha till uppgift att självständigt se till att den personuppgiftsansvarige behandlar personuppgifter på ett korrekt och lagligt sätt. Övrig rättslig reglering av betydelse Datainspektionen är tillsynsmyndighet enligt personuppgiftslag- en. Inspektionens uppgifter innebär att informera om gällande reg- ler och utöva tillsyn över att reglerna efterlevs samt att ge råd och hjälp åt personuppgiftsombuden. Vidare ska inspektionen ta emot anmälningar enligt 36 § om behandling av personuppgifter och ut- öva tillsyn över behandlingen. Datainspektionens befogenheter vid tillsynen anges i 43–47 §§. En utgångspunkt för personuppgiftslagen är som framgått att be- handling av personuppgifter är tillåten endast i de fall och på de villkor som anges i lagen. I andra fall ska behandling av person- uppgifter inte få förekomma. Redan vid utarbetandet av person- uppgiftslagen beaktades möjligheten att ha en lagstiftning som inriktade sig mer på att förhindra missbruk av personuppgifter. Regeringen har också efter antagandet av personuppgiftslagen vid- tagit åtgärder i denna riktning. Regeringen beslutade att tillkalla en särskild utredare med uppgift att, inom ramen för dataskyddsdirektivet, åstadkomma ett regelverk som mera tar sikte på missbruk av personuppgifter Den särskilda utredaren överlämnade sitt betänkande med förslag till förändringar av personuppgiftslagen (Översyn av personuppgiftslagen, SOU 2004:6). I huvudsak inne- bär förslaget att hanteringen av personuppgifter som inte ingår i personregister underlättas, att skyldigheten för den personupp- giftsansvarige att på begäran lämna ut registerutdrag blir mindre betungande samt att regeringen och myndigheter får föreskriva sådana undantag från personuppgiftslagen som är tillåtna enligt dataskyddsdirektivet. 4.1.4Kort om personuppgiftsregleringen inom hälso- och sjukvården