sou · GSB3112d5 · 2005-01-01 00:00:00 — Visar det sig i efterhand att den först utsedde gode mannen eller förvaltaren inte har möjlighet att återinträda inom rimlig tid, bör denne naturligtvis entledigas. 11 kap. 19 § Paragrafen är ny. Eftersom god man för hjälpbehövande vuxna nu behandlas avskilt från övriga godmanskap och rubriksättningen så- ledes har ändrats, görs en hänvisning till att bestämmelserna om god mans behörighet att ingå rättshandlingar med bindande verkan (11 kap. 7 §, motsvarande 11 kap. 5 § i gällande lydelse) och om god mans skadeståndsskyldighet gentemot godtroende tredje man (11 kap. 8 §, motsvarande 11 kap. 6 § i gällande lydelse) är tillämpliga inte bara på gode män som har förordnats enligt 2 §, utan även sådana som har förordnats enligt 16–18 §§. Gemensamma bestämmelser om god man och förvaltare 11 kap. 20 § Paragrafen motsvarar nuvarande 12 kap. 2 § andra stycket första meningen. 11 kap. 21 § Paragrafen motsvarar delvis nuvarande 11 kap. 12 § första stycket och kommenteras närmare i avsnitt B 13.3.2 och 13.4.1. I första stycket har en ny bestämmelse införts som tar sikte på den hjälpbehövandes möjlighet att påverka valet av förordnad ställföre- trädare. Sålunda skall den person som den hjälpbehövande föreslår utses till förordnad ställföreträdare, om den föreslagne personen upp- fyller de allmänna lämplighetskraven och är villig att åta sig uppdra- get. Givetvis får det förutsättas att förslaget är lämnat utan obehöriga påtryckningar för att det skall ges företräde. Det bör betonas att den nya bestämmelsen inte innebär att rätten eller överförmyndaren får ställa lägre krav i fråga om lämplighet bara för att den hjälpbehö- vande själv har föreslagit en viss ställföreträdare. Paragrafen har tillförts ett tredje stycke i vilket det föreskrivs att överförmyndaren ansvarar för att förordnade ställföreträdare erhåller erforderlig utbildning. Utbildningsinsatserna bör vara uppdelade i en allmän del och en särskild del. Den allmänna delen bör omfatta de grundläggande kunskaperna som förordnade ställföreträdare bör ha, dvs. kännedom om innehållet i relevant lagstiftning och information av praktiska karaktär, t.ex. hur räkenskaper skall föras och hur en årsräkning skall utformas. Den särskilda delen av utbildningen bör ses som en form av påbyggnadsutbildning som ger den förordnade ställföreträdaren möjlighet att förkovra sig inom ett speciellt ämne. Det kan t.ex. vara fördjupad information om demenssjukdomar eller olika former av funktionshinder. Vidare kan inom ramen för den sär- skilda utbildningen ges information om ny lagstiftning. Det är inte obligatoriskt att genomgå den utbildning som överför- myndaren erbjuder, men det torde ligga i den förordnade ställföre- trädarens intresse att ta emot utbildningen, inte minst med hänsyn till att ställföreträdaren utför sitt uppdrag under skadeståndsansvar. 11 kap. 22 § I paragrafen anges bl.a. att flera gode män eller förvaltare kan förord- nas för den enskilde, när omständigheterna motiverar det (se nuva- rande 11 kap. 13 §). En följd av att förvaltarskap endast skall kunna anordnas i eko- nomiska angelägenheter lär bli att fler personer än har förvaltarskap anordnat i ekonomiska angelägenheter medan de har godmanskap i personliga sådana (se avsnitt B 5.2). Detta är i och för sig en tänkbar lösning redan med gällande regler, även om den endast lär komma i fråga undantagsvis. För att fästa uppmärksamhet på möjligheten att förordna både god man och förvaltare för samma person framhålls detta särskilt i den föreslagna paragrafen. En ställ- företrädare kan på en gång vara både god man och förvaltare för samma huvudman. Utgångspunkten är att de som förordnas som gode män respek- tive förvaltare får gemensam behörighet, om inte något annat anges i beslutet. Det kan dock ofta finnas anledning att besluta om delat ansvar. Förordnanden med innebörd att flera företrädare ges behö- righet beträffande en hjälpbehövandes personliga angelägenheter är således i och för sig möjliga men rekommenderas inte. (Jfr 12 kap. 12 § som bl.a. ger besked om hur ett uppdrag mellan flera företrä- dare kan delas upp och hur eventuella meningsskiljaktigheter mellan ställföreträdarna skall lösas.) 11 kap. 23 § mäns och förvaltares möjlighet att sätta någon annan i sitt ställe behandlas i avsnitt B 12.2–5. I paragrafens första stycke anges i vilka situationer en god man eller förvaltare genom fullmakt kan uppdra åt någon utomstående att utföra uppgifter som egentligen ankommer på den förordnade ställ- företrädaren. För det första avses situationen då den gode mannen eller förvaltaren vill sätta någon annan i sitt ställe inför ett tillfälligt förhinder, t.ex. en semesterresa eller en planerad sjukhusvistelse. För det andra avses situationen då den förordnade ställföreträdaren be- höver hjälp i en viss, särskilt angiven angelägenhet. Den gode mannens eller förvaltarens förordnande utgör den yttersta gränsen för vad denne kan uppdra åt någon utomstående att göra. Fullmäktigen får aldrig större rätt än den förordnade ställ- De inskränkningar som gäller i förhållande till den gode mannen eller förvaltaren, t.ex. överförmyndarspärrar på konton, gäller således också i förhållande till fullmäktigen. Har huvudmannen sin rättshandlingsförmåga i behåll skall en god man inhämta erfor- derligt samtycke innan någon fullmakt utfärdas. Fullmakten skall vara skriftlig och som huvudregel vara ställd till en eller flera namngivna fysiska personer. Det finns dock ett undan- tag från denna huvudregel. En god man eller förvaltare kan vilja låta en bank eller ett kreditmarknadsföretag eller ett värdepappersbolag sköta förvaltningen av den enskildes egendom, och i sådana situa- tioner får den förordnade ställföreträdaren – i en viss, särskilt angi- ven angelägenhet – utfärda fullmakt till ett sådant företag. I sam- band härmed bör framhållas att vid en tillämpning av 14 kap. 21 § första stycket punkten 2 förutsätts förordnade ställ- företrädare ha en rätt att i fullmakt ge en bank eller ett kreditmark- nadsförtag rätt att förvara och förvalta den enskildes egendom. Det finns inget krav på att en fullmakt enligt 11 kap. 23 § skall vara bevittnad. Vid tillfälligt förhinder kan den gode mannen eller förvaltaren lämna fullmakt till annan endast i vissa ekonomiska angelägenheter. Detta framgår av paragrafens andra stycke där det anges att fullmak- ten får avse endast rättshandlingar som anges i 11 kap. 7 § tredje stycket , dvs. rättshandlingar av det slag som sedvanli- gen företas med anknytning till en persons dagliga livsföring. Me- ningen är att fullmäktigen skall kunna företa bara de nödvändigaste åtgärderna, t.ex. betala hyra och andra återkommande räkningar, i avvaktan på att den gode mannen eller förvaltaren återkommer. Vad som avses med rättshandlingar som företas med anknytning till en persons dagliga livsföring behandlas i avsnitt B 7.3.1. Rättshandlingar som en fullmäktig företar vid den förordnade ställföreträdarens för- hinder omfattas av ett godtrosskydd för tredje man motsvarande det som finns i 11 kap. 7 § tredje stycket . En fullmakt som utfärdas vid behov av hjälp i en viss, särskilt angiven angelägenhet kan avse såväl den enskildes ekonomiska som personliga förhållanden. Observera att begränsningen i andra stycket gäller endast vid tillfälligt förhinder för den gode mannen eller för- valtaren. Vid behov av hjälp i en viss, särskilt angiven ekonomisk angelägenhet är det endast den förordnade ställföreträdarens förord- nande som utgör begränsning för fullmaktens innehåll. I paragrafens tredje stycke anges att i stället för att lämna fullmakt till någon utomstående, kan den gode mannen eller förvaltaren upp- dra åt annan att i eget namn företa rättshandlingar på den enskildes vägnar. I paragrafens fjärde stycke behandlas autogiromedgivanden och andra uppdrag om stående betalningsöverföringar från den enskildes medel. Ett autogiromedgivande är att betrakta som en form av full- makt och skulle normalt ha träffats av regleringen i paragrafens första stycke, vilket skulle innebära att betalningsformen i fråga skulle kunna användas endast i begränsad utsträckning. Emellertid får gode män och förvaltare lämna autogiromedgivanden och medge andra former av stående betalningsöverföringar utan hinder av re- striktionerna i 11 kap. 23 § första–tredje styckena . I denna rätt ligger naturligtvis också en rätt för den gode mannen eller förvaltaren att återkalla autogiromedgivanden och andra med- givanden till stående överföringar, även sådana som den enskilde lämnat innan han förlorade sin beslutsförmåga. Genom regleringen i paragrafens fjärde stycke blir det sålunda möjligt för den förord- nade ställföreträdaren att själv besluta när ett autogiromedgivande skall lämnas. Regleringen möjliggör vidare för den gode mannen eller förvaltaren att lämna autogiromedgivande till en juridisk person. När det gäller autogiromedgivanden och andra medgivanden till stående överföringar bör framhållas att regleringen i fjärde stycket inte innebär att en god man eller förvaltare kan använda dessa insti- tut hur som helst. Ställföreträdarens förordnande utgör alltid en yttersta gräns för vilka rättshandlingar han kan företa. En god man som enbart har till uppgift att ha hand om den enskildes personliga angelägenheter får naturligtvis inte lämna några autogiromedgivan- den på den hjälpbehövandes vägnar. Regleringen i fjärde stycket be- friar inte heller den förordnade ställföreträdaren från skyldigheten att inhämta erforderliga samtycken från den hjälpbehövande respek- tive överförmyndaren. Om förfarandet vid förordnande av god man eller förvaltare och anordnande av godmanskap eller förvaltarskap 11 kap. 25 § Paragrafen motsvarar nuvarande 11 kap. 15 §. Paragrafhänvisningar har ändrats. Vidare har den åldersgräns vid vilken den som ansök- ningen avser själv får göra ansökningen sänkts från 16 till . Till skillnad från tidigare är avsikten inte att paragrafen skall ge ett uttömmande besked om vilka som är behöriga att ansöka om en åtgärd. Att det i ett enskilt fall kan finnas andra ansökningsberätti- gade än de i paragrafen nämnda framgår av den allmänna hänvisningen i 11 kap. 1 § till särskilda bestämmelser i lag om ställföreträdare för vuxna (se 1 kap. 18 § LFA och 27 § LSH). 11 kap. 26 § Paragrafen motsvarar delvis nuvarande 11 kap. 16 § första stycket. I paragrafens första stycke behandlas rättens och överförmyndarens skyldighet att bereda den hjälpbehövande tillfälle att yttra sig i sam- band med tillkomsten av ett godmanskap eller förvaltarskap, se av- snitt B 13.4.3. I den nya bestämmelsen finns inte någon åldersgräns för när rätten eller överförmyndaren skall låta den hjälpbehövande yttra sig. Denne skall sålunda alltid ges tillfälle att yttra sig, om det kan ske. Låg ålder, utvecklingsstörning, försvagat hälsotillstånd eller någon liknande omständighet kan emellertid innebära att det inte är möjligt eller meningsfullt att inhämta något yttrande från den hjälp- behövande. I sammanhanget skall framhållas att lagen (1996:242) om domstolsärenden är tillämplig på rättens handläggning av frågor om förmynderskap, godmanskap och förvaltarskap. Enligt 22 § i nämnda lag får ett ärende inte avgöras utan att den som är part har fått kännedom om en uppgift som har tillförts ärendet genom någon annan än parten och har fått tillfälle att yttra sig över uppgiften. I paragrafens andra stycke har införts en bestämmelse som före- skriver att lämpligheten hos en person som kommer i fråga för ett ställföreträdaruppdrag skall kontrolleras i erforderlig utsträckning. Ämnet behandlas närmare i avsnitt B 13.2. När det gäller kontrollen av en blivande ställföreträdares lämplighet är det viktigt att överför- myndaren gör en aktiv efterforskning. Hur omfattande en sådan kontroll bör vara får avgöras från fall till fall. Normalt bör dock kontroll av såväl kronfogdemyndighetens register som belastnings- registret ske. Härutöver bör eventuella referenspersoner intervjuas. Det bör framhållas att det inte gör någon skillnad om den tilltänkte ställföreträdaren är en släkting till den hjälpbehövande. I vissa situa- tioner kan dock lämplighetskontrollen förenklas. Så kan vara fallet om den tilltänkte ställföreträdaren redan har uppdrag och i samband därmed har fått sin lämplighet kontrollerad. I en sådan situation kan SOU 2004:112 och nya lagar överförmyndaren normalt nöja sig med att konstatera att det tidigare uppdraget fungerar väl. 11 kap. 27 § Som framgår av första stycket är paragrafen tillämplig i ärenden inför rätten om anordnande av godmanskap enligt 11 kap. 2 § eller för- valtarskap. Andra stycket, som i stora delar motsvarar de gällande bestämmel- serna i 11 kap. 16 § andra stycket, ger utgångspunkten för förfaran- det, nämligen att den som ansökningen avser skall höras muntligen. Förutsättningarna som måste vara uppfyllda är dock att hörandet kan ske utan skada för honom eller henne, vidare att det inte är uppenbart att han eller hon inte förstår vad saken gäller. Om någon av de nämnda situationerna är för handen, skall den enskilde således inte höras. Skyldigheten att förordna god man för den enskilde i så- dana situationer framgår av 11 kap. 40 §. Ett annat fall då rätten kan välja att avstå från att höra den en- skilde muntligen är när denne själv har gjort ansökan eller har med- gett förordnandet. Vidare kan det finnas särskilda skäl för att inte höra den enskilde. Särskilda skäl kan utgöras av att det är fråga om ett tämligen begränsat förordande av utfyllande karaktär, t.ex. i syfte att komplettera ett ställföreträdarskap som inte fullt ut svarar mot den enskildes behov och som företrädesvis är grundat på en framtidsfullmakt eller behörighet i vissa ekonomiska angelägenheter för en anhörig. Oavsett hur rätten tolkar förutsättningarna för eller behovet av att höra den enskilde, skall den enskilde alltid ha rätt att bli hörd munt- ligen, om det framställs en sådan begäran från honom eller henne. Denna rättighet torde den enskilde för övrigt redan ha enligt gällande rätt med stöd av till skydd för de mänskliga rättigheterna. Enligt tredje stycket skall rätten inhämta yttrande i ärendet från den enskildes make (varmed givetvis likställs registrerad partner) eller sambo och barn, liksom från överförmyndaren och inrättning där den enskilde får vård. Yttrande skall dock inte behöva inhämtas, om det är obehövligt; presumtion finns alltså i dessa fall för att ytt- rande inhämtas. Detta överensstämmer med vad som är gällande rätt. Denna överensstämmelse gäller också rättens skyldighet att, om det behövs, dessutom inhämta yttranden från andra närstående och den eller de kommunala nämnder som fullgör uppgifter inom social- tjänsten och den eller de nämnder som ansvarar för kommunens eller insatser enligt LSS. Endast begreppsändringar har där- vid genomförts. En nyhet är dock att rätten också under samma förutsättningar skall inhämta yttrande från den som enligt särskild lagstiftning är att anse som den enskildes ställföreträdare i visst hän- seende. Med denna skrivning berörs de lagar som anges i 11 kap. 1 §. Av naturliga skäl får en bedömning i det enskilda fallet göras av i vilken utsträckning ställföreträdaren enligt annan lagstiftning, t.ex. ett vårdombud med uppgifter endast inom hälso- och sjukvården av den enskilde, kan ha något att tillföra ärendet. Detta markeras också av att det endast skall inhämtas yttrande, om det behövs. Slutligen sägs i stycket att myndigheter och inrättningar har en skyldighet att lämna rätten uppgifter av betydelse. Detta överens- stämmer med vad som föreskrivs i 11 kap. 16 § fjärde stycket. 11 kap. 28 § Paragrafen, som gäller överförmyndarens handläggning, motsvarar nuvarande 11 kap. 16 § tredje stycket. Ett tillägg har gjorts med inne- börd att handläggningen hos överförmyndaren i ärenden om anord- nande av godmanskap enligt 2 § eller förvaltarskap skall innefatta inhämtande av yttranden enligt vad som sägs i 11 kap. 27 § tredje stycket. Detta blir således ett led i handläggningen inför rättens prövning av frågan. Tanken med att låta överförmyndaren få tillgång till information av betydelse för ett anordnande av ställföreträdarskap är att en an- sökan till rätten om god man eller förvaltare skall vara så fullständig som möjligt redan från början. Meningen är däremot inte att över- förmyndaren skall behöva anställa förhör med den enskilde. Med hänsyn härtill bör reglerna om muntligt förhör inte gälla hos över- förmyndaren i ett ärende om anordnande av ställföreträdarskap. Det innebär emellertid inte något förbud för överförmyndaren att höra den enskilde muntligen, om han eller den enskilde anser att det underlättar handläggningen. Reglerna om muntligt förhör skall där- emot givetvis tillämpas i överförmyndarens egna ärenden om för- ordnande av ställföreträdare. Myndigheter och inrättningar som anges i nuvarande 11 kap. 16 § andra stycket är enligt samma paragrafs fjärde stycke skyldiga att lämna rätten sådana uppgifter som kan vara av betydelse Detta innebär att myndigheterna och inrättningarna inte med hänvisning till sekretesslagstiftningen kan underlåta att lämna vissa upplysningar i ett av domstolen begärt yttrande. Skyldigheten att lämna uppgifter gäller emellertid inte i förhållande till överför- myndaren. Detta är enligt utredningens uppfattning otillfredsstäl- lande. Eftersom överförmyndaren i enlighet med vad som anförts ovan kan ha lika stor nytta av ifrågavarande information som dom- stolen bör det finnas en skyldighet för angivna myndigheter och in- rättningar att bistå också överförmyndaren med nödvändiga upp- lysningar. Denna skyldighet bör omfatta både egna ärenden om förordnande av ställföreträdare, dvs. vid byte av god man eller för- valtare, och ärenden som syftar till att en ansökan om anordnande av ställföreträdarskap skall kunna ges in till rätten. Den föreslagna utformningen av 11 kap. 28 § inne- bär att myndigheter och inrättningar som anges i förslaget till 11 kap. 27 § tredje stycket är skyldiga att lämna överförmyn- daren uppgifter av betydelse i ärendet. När det gäller sjukvårdsin- rättningar skall framhållas att uppgiftsskyldigheten omfattar såväl den allmänna som den enskilda hälso- och sjukvården. För det all- männa gäller enligt 14 kap. 1 § sekretesslagen (1980:100) att nämnda myndigheter och inrättningar inte får vägra att lämna ut upplys- ningar med hänvisning till sekretess, om uppgiftsskyldigheten följer av lag eller förordning. När det gäller den enskilda hälso- och sjuk- vården finns motsvarande regel i 2 kap. 8 och 9 §§ lagen (1998:531) om yrkesverksamhet på hälso- och sjukvårdens område. De upp- gifter som överförmyndaren får in genom en tillämpning av 11 kap. 28 § i kombination med 11 kap. 27 § omfattas av överförmyndarsekretessen i 9 kap. 14 § sekretesslagen. Har överförmyndaren inhämtat yttranden behöver rätten normalt inte inhämta yttranden på nytt när ärendet når domstolen. 11 kap. 29 § Paragrafen motsvarar nuvarande 11 kap. 17 §. Vissa omformuleringar har gjorts, liksom en ändring beträffande paragrafhänvisningen. Bestämmelser om inhämtande av läkarintyg finns även i 11 kap. 31 § (i ärenden om upphörande av ställföreträdarskapet), i 11 kap. 35 § (i ärenden om prövningen av omfattningen av ställföreträdar- skapet) och i 11 kap. 37 §. Utan att detta sägs särskilt bör regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer kunna meddela verkställighetsföreskrifter om sådan utredning (jfr nuvarande 11 kap. 17 § andra stycket). 11 kap. 30 § Paragrafen, som berör möjligheten att meddela interimistiska beslut, motsvarar nuvarande 11 kap. 18 §. Överförmyndaren har möjlighet att fatta interimistiska beslut i ärenden om förordnande av god man eller förvaltare. Gällande regler ger dock rätten ensam behörighet att fatta beslut i frågor om anord- nande av godmanskap (enligt 11 kap. 4 §) eller förvaltarskap. Ofta har ärendet då inletts hos överförmyndaren, som är taleberättigad. Som framgår av avsnitten B 5.2 och B 8 skall en god man kunna ges behörighet i hälso- och sjukvårdsangelägenheter. Krav kan då ställas på ett snabbt agerande från myndigheternas sida när det gäller att anordna ett godmanskap som innefattar sådana frågor. I många fall lär det nämligen finnas behov av ett ställningsta- gande för en beslutsinkompetent patients räkning i en uppkommen behandlingssituation. För att tillgodose behovet av en snabb hantering av frågan, som ofta lär väckas av läkare eller annan hälso- och sjukvårdspersonal, skall därför överförmyndaren ges egen behörighet att fatta interimis- tiskt beslut om anordnande av godmanskap enligt 2 §. Detta anges nu i första stycket. Behörigheten gäller godmanskap generellt – där- emot inte förvaltarskap. Beslutet får fattas av överförmyndare endast om saken är särskilt brådskande. Visserligen framgår av den föreslagna 21 § LSH att en medicinsk åtgärd under vissa förutsättningar får vidtas även utan att samtycke har inhämtats från en ställföreträdare, nämligen om ett uppskov med en åtgärd skulle medföra risk för patientens liv eller för icke obetydlig skada på hälsan. Redan om en situation kan upp- komma i vilken åtgärden genomförs på dessa premisser skall saken dock hos överförmyndaren anses särskilt brådskande. Vid bedöm- ningar i anslutning till anmälningar från ansvarig hälso- och sjuk- vårdspersonal måste överförmyndaren dels förhöra sig om vilka åtgärder som kräver eventuella omedelbara ställningstaganden från en ställföreträdare, dels beakta den tidsutdräkt som ett ansöknings- ärende i tingsrätten skulle kunna medföra. Överförmyndaren kan naturligtvis välja att inte fatta något beslut sedan hälso- och sjukvårdspersonal eller annan vänt sig till honom. Detta kan bero på att överförmyndaren inte delar uppfattningen hos den ansökningsberättigade eller anmälaren om behovet av ställ- företrädarskap. Orsaken kan också vara att överförmyndaren inte uppfattar frågan som särskilt brådskande, även om han i sig delar uppfattningen om behovet av ett ställföreträdarskap . Över- förmyndaren bör i ett sådant fall lämna den ansökningsberättigade – eller anmälaren – besked om hur han ställer sig till hänvändelsen och i förekommande fall upplysa om möjligheten att direkt under- ställa rätten frågan om behovet av ett ställföreträdarskap. Givetvis kan personer som är behöriga att ansöka om interimistiskt beslut, liksom enligt gällande föreskrifter, göra detta direkt hos rätten. För hälso- och sjukvårdssammanhang skall nämnas att verksamhetschef i hälso- och sjukvården skall ges en självständig ansökningsrätt enligt 27 § LSH. Inte sällan lär överförmyndaren, i samband med en fråga om interimistiskt anordnande av godmanskap, se anledning att belysa behovet av ett mera generellt ställföreträdarskap, trots att initiativet bara har rört ett konkret behov i t.ex. en hälso- och sjukvårdsfråga. Detta bör emellertid inte tillåtas hejda proceduren. Inget hindrar att överförmyndaren i ett senare skede gör en mer grundlig under- sökning av behovet eller kompletterar vad som har ingetts till rätten med en ansökan som tar sikte på även andra behov än det som legat till grund för det interimistiska beslutet. Den behörighet som överförmyndaren ges att fatta interimistiskt beslut om anord- nande av godmanskap enligt 11 kap. 2 § avser endast det särskilt brådskande behovet, vilket också framgår av ordalydelsen. – Har däremot överförmyndaren redan bibringats en god uppfattning om hur behovet kan gestalta sig , kan naturligtvis detta under- ställas rätten genom en ansökan som överförmyndarens eget beslut anmäls (se vad som sägs om fjärde stycket nedan). Möjligheten att vända sig till överförmyndaren för att få till stånd ett interimistiskt beslut om anordnande av godmanskap enligt 11 kap. 2 § ställer krav på tillgänglighet och viss jourverksamhet från överförmyndarnas sida, vilket närmare har utvecklats i avsnitt A 6.3. Någon möjlighet att särskilt överklaga överförmyndarens beslut ges inte, se förslaget till 20 kap. 11 §.