sou · GSB383 · 2005-01-01 00:00:00 — För att exemplifiera bredden kan nämnas särskilda skoinlägg mot kyliga golv, kryckkäpphållare till elscooter, datorutrustningar, traktor med utrustning, flyttning av ett tidigare beslutat arbetshjälpmedel till ny arbetsplats samt reparation av ar- betsverktyg. Vid en försäkringskassa förekom många ansökningar om digitala hörapparater. Andra vanliga ansökningar gällde arbets- stolar och arbetsbord. I några akter framgick att arbetsgivaren var beredd att betala en del av det hjälpmedel ansökan avsåg eller andra kompletterande insatser. Det fanns också akter där arbetsgivaren uttalat var negativ till en egen insats. Arbetsgivarens eventuella intresse eller ointresse att bidra till arbetshjälpmedlet framgick dock oftast inte, eftersom det sällan var aktuellt med arbetsgivarens medverkan. Det var endast i undantagsfall som arbetsgivaren ansökte om och erhöll bidrag för arbetshjälpmedel. När arbetsgivaren fick ett bidrag handlade det ofta om fasta installationer. Som exempel kan nämnas att en arbetsgivare fick bidrag till anpassning av en toalett för en anställd med stomi. De flesta besluten i akterna var bifall till ansökan. Det fanns också beslut som endast var delvis bifall. Några akter innehöll avslags- beslut. De beslut som gällde bifall saknade ibland motiveringar, eftersom de inte gick den enskilde emot. En försäkringskassa hade vid samt- liga bifall formuleringen att hjälpmedlet behövdes och var ej arbets- givarens ansvar. Vid avslag och delvis bifall motiverades avslaget med att hjälp- medlet låg inom ramen för arbetsgivarens ansvar. Det var sällan som själva behovet av hjälpmedlet ifrågasattes. Som exempel på delvis bifall kan nämnas datorutrustning med särskild programvara, där kassan beslutade bifalla ansökan om sär- skild programvara men ansåg att arbetsgivaren skulle bekosta själva datorn. Ett beslut om delvis bifall gällde också en traktor med ut- rustning där kassan gav bidrag till utrustningen men inte till trak- torn. Det förekom också beslut där kassan gav bidrag till hjälpmedlet medan arbetsgivaren fick stå för den över- skjutande delen. löstes detta smidigt genom att arbetshjälp- medlet enkelt kunde delas upp i olika komponenter. Som exempel kan nämnas konferenshjälpmedel för hörselskadad, där försäkrings- kassan betalade mikrofon och högtalare medan arbetsgivaren an- svarade för de delar som orsakade att hjälpmedlet blev dyrare än . Vid beslut om digitala hörapparater delades ofta kostnaden mellan och . Trots att några ärenden överskred beloppsgränsen på 50 000 kro- nor fanns inga noteringar i akterna om synnerliga skäl. framgick att handläggarna tog gränsen på allvar genom att i vissa fall bara besluta om bidrag och överlåta åt arbetsgivarna att stå för det överskjutande beloppet. Kostnaderna varierade högst väsentligt mellan de olika hjälpmed- len. Det dyraste hjälpmedlet uppgick till och omfattade en dator med olika tillbehör. Billigast var en ryggkudde som kostade . Bidragen fördelades till antalet jämnt mellan dem som kostade mer än och dem som kostade mindre. Det beslutade beloppet behövde inte bara omfatta själva hjälp- medlet. ingick också kostnader för utbildning och installa- tion, som i exemplet ovan med det dyraste hjälpmedlet. Bidraget kunde också täcka resekostnader för den enskilde i samband med utbildning för hjälpmedlet. I några ärenden ingick kostnader för provning och annan expertmedverkan. Hur höga dessa kringkost- nader var framgick dock inte alltid, trots att de måste ha förelegat med hänsyn till andra uppgifter i akterna. Sammanfattning av intervjuer med handläggare vid försäkringskassor I samband med utredningens besök vid försäkringskassor inter- vjuades sex försäkringskassehandläggare med ansvar för arbetshjälp- medel. Därutöver tillkommer samtal med tre tjänstemän vid försäk- ringskassorna som har ett övergripande ansvar för frågor som rör arbetshjälpmedel men som inte handlägger enskilda ärenden. Handläggning som kräver särskild kompetens Handläggningen av arbetshjälpmedel rör ett mycket begränsat om- råde med förhållandevis få ärenden för varje handläggare. Tydliga vägledningar till stöd för handläggningen saknas, och det gör ar- betet svårare. I uppgifterna ingår att bedöma offerter, vilket ligger utanför den kompetens som normalt finns hos försäkringskassornas handläggare. Allt detta gör arbetshjälpmedel till ett område vid för- säkringskassorna som skiljer sig från andra uppgifter. Ingen ordentlig kompetensutveckling har erbjudits, utan endast enstaka temadagar. De allra flesta ärenden om arbetshjälpmedel rör personer som inte är sjukskrivna eller behöver hjälpmedlet som en del i rehabilitering tillbaka i arbetslivet. Den klart dominerande gruppen är personer som är i arbete och behöver ett arbetshjälpmedel för kunna genomföra sina arbetsuppgifter på rimliga villkor. Handläggarna fick göra en grov uppskattning av hur stor andel denna grupp var och svaren varierade från två tredjedelar till . Vidare har – såvitt handläggarna kände till av de försäkrade tidigare fått bidrag för arbetshjälpmedel från arbetsför- medlingen. Möjligheten att få arbetshjälpmedel kan vara av betydelse vid re- habiliteringen tillbaka till arbetslivet. Det händer dock att denna möjlighet glöms bort av handläggare/kollegor som inte själva an- svarar för arbetshjälpmedel. Bland de intervjuade var det delade meningar om det är svårt att göra avvägningar mellan ansvar och det ansvar som ligger på arbetsgivaren. Är det osäkert vad som skall gälla kan man få råd av arbetsmiljöinspektionen. framfördes att denna avvägning egentligen är den allra svåraste frågan. Förhållan- dena i arbetslivet ändras över tiden och skiljer sig åt mellan olika arbetsplatser. Mot den bakgrunden får inte förordningens regler tolkas för statiskt. Olika villkor gäller vid olika beslutstillfällen. Som exempel på ärenden där det varit svårt att avgöra var ansva- ret skall ligga kan nämnas höj- och sänkbara bord, arbetsstolar, förarstolar i bilar, särskilda skor för arbetet. Det är också svårt att avgöra ärenden som rör lantbrukare även om lant- bruksenhet kan ge hjälp i sådana fall. Även om ansvarsfördelningen kan vara svår att avgöra, ansåg handläggarna att den framstår som rimlig, det vill säga båda hade ett lagom stort ansvar. I bland uppstår diskussioner mellan arbetsgivare och försäkrings- kassans handläggare om vem som skall ha kostnadsansvaret. De handlar då ofta om ombyggnader av arbetslokaler eller sådana hjälp- medel som bord och stolar. Meningarna var delade i frågan om bidrag för arbetshjälpmedel kan betalas ut för arbetsbord och stolar. Vissa menade att de inte kan besluta om bidrag för sådana arbetshjälpmedel. Medan andra ansåg att det kan finnas tillfällen då bidrag bör ges. Det kan gälla mycket speciella arbetsstolar eller mycket små arbets- platser. Vidare framhöll två handläggare att de kan vara lite mer frikostiga mot ideella organisationer. Som handläggare kan man ta särskild hänsyn till arbetsgivarens be- talningsförmåga vid besluten, menade vissa handläggare. Vid be- dömning om förordningens regler om särskilda skäl skall tillämpas, kan betalningsförmågan vägas in. Just ideella organisationer utgör exempel på när hänsyn till betalningsförmågan kan bli aktuell. I de allra flesta fall betalas ett bidrag till arbetshjälpmedel formellt ut till den enskilde personen. Det innebär att han eller hon är ägare till hjälpmedlet. Några av handläggarna ansåg att det kan leda till vissa problem. Det kan gälla försäkringar och vissa löpande kostnader för hjälpmedlet. Vid något enstaka tillfälle kan ett hjälp- medel hyras men endast få går att hyra på rimliga villkor. Det kan bli aktuellt att hyra hjälpmedel om man vill pröva det först. Det allra vanligaste är att leverantören skickar fakturan till för- säkringskassan, när hjälpmedlet skall betalas. Den enskilde har sällan möjlighet att själv betala i väntan på bidrag från . Egenföretagare kan dock själva vilja betala för att sedan få bidraget från kassan, eftersom de har vissa av- dragsmöjligheter. Om den som fått ett bidrag för arbetshjälpmedel inte längre behöver det för sitt arbete, personen har t. ex slutat sitt arbete, kan det bli aktuellt med återbetalning av bidraget eller att hjälpmedlet lämnas tillbaka. Det är mycket ovanligt att frågan om återbetalning upp- står, istället lämnas hjälpmedlet tillbaka. Detta är i sig ett problem. Vad skall hända med hjälpmedlet därefter? är det svårt att hitta en ny användare av det och förvaringen tar utrymme i anspråk. En viss samverkan med arbetsförmedlingen förekommer. Det kan gälla om en person har fått bidrag från arbetsförmedlingen för ett arbetshjälpmedel. I övrigt är denna samverkan mer på ett all- mänt plan, när man som handläggare för arbetshjälpmedel med- verkar vid konferenser som arrangeras av arbetsförmedlingen. Försäkringskassorna använder sig av ibland för att få råd vid handläggningen av arbetshjälpmedel. I övrigt samverkar försäkringskassorna med en rad utomstående experter vid handläggningen av arbetshjälpmedel. Förutom kan sådana experter vara hjälpmedelscentraler, företagshälsovården, arbetsmiljöinspektionen, distriktsarbetsterapeuter, och olika konsulter. Minskade kostnader för arbetshjälpmedel Försäkringskassornas kostnader för arbetshjälpmedel har minskat . Intervjupersonerna gav olika förklaringar till detta. Arbetsgivarna tvingas ta ett större arbetsmiljöansvar . Vissa ar- betshjälpmedel som tidigare gav bidrag till betalas av arbetsgivarna. Som exempel kan nämnas höj- och sänkbara arbetsbord samt specialanpassade arbetsstolar. Det finns också andra förklaringar. Ofta glöms arbetshjälpmedel bort vid olika rehabiliteringsinsatser. Informationen till försäkrade och arbetsgivare om arbetshjälpmedel är också bristfällig. Arbets- hjälpmedel som resurs används inte tillräckligt mycket. Vissa hjälpmedel har blivit billigare , vilket också skulle kunna förklara att kostnaderna minskat. De intervjuade ansåg att bidragsgränsen på är för låg och ibland skapar hinder för att bevilja de bästa arbetshjälpmedlen, även om det vid synnerliga skäl finns möjlighet att överskrida gränsen. Om gränsen togs bort skulle det inte leda till några stora fördyringar, eftersom det är mycket få hjälpmedel som kostar mer än . Ett par handläggare menade att bidragsgränsen har lett till att den försäkrade inte fått det hjälp- medel han eller hon bäst behöver. Vad är synnerliga skäl Förordningens regel om synnerliga skäl är oklar. Intervjupersoner- na efterlyste mer vägledning i vad regeln i praktiken står för. Som exempel på synnerliga skäl angav handläggarna de tillfällen då det finns en uppenbar risk att den försäkrade förlorar sitt arbete utan arbetshjälpmedlet. Denna regel tillämpas mycket sällan. Det kan röra sig om något beslut . Handläggningen av arbetshjälpmedel behöver inte ta särskilt . En vanlig orsak till att ett ärende drar ut är att hand- lingar saknas. Om handlingarna är kompletta framhöll samtliga hand- läggare att det bör gå snabbt att fatta ett beslut. Svaren varierade från någon . En gräns , som ofta lyfts fram som en normtid, är vid kompletta ärenden. Några synpunkter – förslag till förbättringar Det sker ingen uppföljning av besluten om arbetshjälpmedel. skulle det behövas, för att få reda om hjälpmedlet funge- rar som det var tänkt. Förordning och vägledning är för oklara, vilket ger stort ut- rymme för tolkningar och olika bedömningar. Detta är inte bra för rättssäkerheten. Genom att det är så få ärenden skapas inga rutiner för bedömningar och arbetet i sig ger inget utrymme för Mot den bakgrunden vore det bättre om det bara vore en instans som ansvarade för arbetshjälpmedel. De som handlägger arbetshjälpmedel måste få mer utbildning och bättre vägledning från RFV om hur reglerna skall tillämpas. Vid utredningens kontakter med brukare och handläggare och i svaren på den enkät som tillställde berörda personalgrupper vid försäkringskassorna har likartade synpunkter framförts när det gäller verksamheten med arbetshjälpmedel. Såväl handläggare vid arbetsförmedlingarna som försäkringskassorna har påpekat att antalet hjälpmedelsärenden är få och att det därför är svårt att upparbeta kompetens och handläggningsrutiner. Vidare har framhållits att ärenden som rör handläggning av arbetshjälpme- del skiljer sig från övriga uppgifter vid arbetsförmedlingar och för- säkringskassor. Möjligheterna till kompetensutveckling har bedömts som små och många handläggare menar att de behöver utveckla sin beställarkompetens. Behovet av samordning mellan arbetsförmed- lingar och försäkringskassor har lyfts fram av handläggarna. Denna samordning kan avse informationsutbyte, kompetensutveckling och utveckling av arbetshjälpmedel. Vidare har handläggare och brukare påtalat brister i regelverk och organisation som skapar hinder för en effektiv användning av resurserna. Vad som också lyfts fram är brister när gäller de utbildningar som erbjuds brukare i att använda hjälpmedlen. De uppfattningar som framkommit vid intervjuerna, får också i stor utsträckning stöd av de aktgenom- gångar och statistiska uppgifter som redovisas i avsnitt 8.2. De problem som beskrivits ovan kan vara några av förklaringarna till att förhållandevis många personer med nedsatt arbetsförmåga inte har fått sina behov av arbetshjälpmedel och arbetsplatsanpass- ningar tillgodosedda, enligt den i avsnitt 8.2 redovisade undersök- ningen av AMS och SCB. visar utredningens undersökningar att handläggning av arbetshjälpmedel sker på ett snabbt och obyråkra- tiskt sätt. Av enkäten till brukarna framgår till exempel att de flesta brukare hade positiva erfarenheter av sina kontakter med arbets- förmedlingar och försäkringskassor i samband med ansökningar av arbetshjälpmedel. Alternativ till dagens ansvarsfördelning Eftersom hjälpmedelsärendena är relativt få och handläggarna inom de båda organisationerna beskriver ungefär samma problem har jag övervägt att överföra hela ansvaret för arbetshjälpmedel till antingen arbetsförmedlingarna eller försäkringskassorna. Jag anser dock inte att en sådan lösning är att föredra. Det finns brister i den ansvarsfördelning mellan arbetsförmed- ling och försäkringskassa som råder . Jag menar emellertid att det delade ansvaret mellan myndigheterna är ändamålsenligt och därför bör behållas. För den som söker arbete eller är nyanställd är arbetsförmed- lingen en naturlig instans att vända sig till med frågor som rör stöd i arbetet. Övriga stödinsatser som lönebidrag kan också vägas mot möjligheten att minska eller undanröja en nedsatt arbetsförmåga med hjälpmedel på arbetsplatsen. Det finns dock ingen självklar anknytning till arbetsförmedlingen för den som redan har ett arbete och behöver arbetshjälpmedel. ansvarar däremot för olika former av stöd vid sjukskrivningar och rehabilitering och i vissa fall är också arbetshjälp- medlet relaterat till en sjukskrivning eller ett rehabiliteringsbehov. Därmed har en tydlig anknytning till handlägg- ningen av bidrag till arbetshjälpmedel för dem som har ett arbete. Under arbetet med utredningen har uppfattningen framförts om att låta överföra ansvar för arbetshjälpmedel till sjukvårdshuvudmannen. En sådan förändring vore mycket olycklig. Arbetshjälpmedel skulle därmed bedömas utifrån de grunder som gäller för hjälpmedel som regleras enligt hälso- och sjukvårdslagen. Med den prioritering som gäller inom hälso- och sjukvården kom- mer behovet av arbetshjälpmedel att vägas mot andra angelägna hjälpmedelsbehov samt även mot vård- och omsorgsbehov. Behovet av en lift för att komma upp ur sängen skall till exempel vägas mot behovet av en joystick till en traktor för att en anställd skall kunna klara sitt arbete. Risken är påtaglig att hanteringen av arbets- hjälpmedel kan få en medicinsk slagsida med sjukvårdshuvudman- nen som ansvarig. Bedömningen bör istället utgå från individens behov och förutsättningar som relateras till arbetsplatsen och arbets- uppgifterna och som framkommer i den rehabiliteringsprocess som har ett samordnande ansvarar för. Både arbetsförmedlingens och regelverk för bidrag till arbetshjälpmedel skiljer sig från hälso- och sjukvårds- lagens bestämmelser. Bidrag till arbetshjälpmedel kan till exempel beviljas både den anställde och arbetsgivaren. Framförallt bidrag till arbetsgivare finansierar inte alltid vad som brukar betraktas som hjälpmedel i hälso- och sjukvårdslagen, utan kan också omfatta an- passningar av lokaler, maskiner och verktyg. Hjälpmedelsbegreppet är alltså vidare i de regler som styr arbetshjälpmedel än vad det är i HSL. Arbetshjälpmedel bidrar till att en person med nedsatt arbetsför- måga kan erhålla ett arbete och att den som har ett arbete kan vara kvar i arbetslivet. En snabb och smidig handläggning är en viktig förutsättning för att detta skall kunna lyckas och för att undvika sjukskrivning eller sjukersättning. De eventuella samordningsvinster som uppnås vid en samman- slagen hjälpmedelshantering uppväger inte de stora nackdelar som är förknippade med att sjukvårdshuvudmannens prioriteringar och bedömningsgrunder avgör möjligheterna att erhålla arbetshjälpme- del. I stället för att tilldela sjukvårdshuvudmannen ett ansvar för ar- betshjälpmedel eller alternativt sammanföra hela ansvaret till an- tingen arbetsförmedlingarna eller försäkringskassorna, vill jag för- bättra handläggningen och utveckla den kompetens som finns hos arbetsförmedlingar och försäkringskassor utifrån de skilda mål- grupper som dessa myndigheter vänder sig till. De förslag som jag lägger i detta avsnitt bygger på den grunden. vill jag framhålla att det finns behov av ökad samverkan mellan alla inblan- dade parter, inklusive sjukvårdshuvudmännen. I kapitel 9 föreslår jag att det inrättas spetscentra för försök med IT- möjligheter i an- slutning till praktisk verksamhet och regionala specialistenheter för IT-baserade hjälpmedel, som skall verka över hela fältet med IT- hjälpmedel. Jag nämner också i kapitel 9 one stop shop men pre- senterar inga förslag i den riktningen. I avsnittet nedan presenteras ett mer övergripande förslag som betonar och ansvar. Enligt min mening finns det brister i myndigheternas sätt att hantera detta ansvar och både AMS och RFV behöver för- stärka sina insatser när det gäller verksamheten med arbetshjälp- I kommentarerna till förslaget konkretiserar jag vad som åsyftas med de förstärkta insatserna. En fråga som jag har uppmärksammats på och som ligger i gränslandet till arbetshjälpmedel rör möjligheten att erhålla hjälp- medel för dem som deltar i daglig verksamhet. I många fall kan dessa verksamheter ha en nära anknytning till arbetslivet med pro- duktion av varor och tjänster. tillhandahåller kommunen de hjälpmedel som används gemensamt vid den dagliga verksamheten. Däremot kan det uppstå problem om en deltagare behöver ett per- sonligt hjälpmedel. Problemet blir särskilt stort om den dagliga verksamheten för en deltagare är förlagd till en vanlig arbetsplats. Utredningens uppdrag om arbetshjälpmedel har inte omfattat hjälpmedel i daglig verksamhet men möjligheten att erhålla hjälp- medel för dem som deltar i sådan verksamhet behöver ses över. För vissa är också den dagliga verksamheten ett första steg in i arbets- livet och det är olyckligt att hinder skapas genom svårigheter att få tillgång till lämpliga hjälpmedel. Utvidgat ansvar för när det gäller anställda med lönebidrag och i skyddat arbete hos en offentlig arbetsgivare () Jag har tidigare framhållit att bör ha fortsatt an- svar för arbetshjälpmedel för dem som redan har en anställning. När det gäller personer som är anställda med stöd av lönebidrag eller i OSA föreslår jag dock en förändring. Arbetsförmedlingen ansvarar för uppföljning och omprövning av lönebidrag och OSA. är det som hand- lägger frågor om arbetshjälpmedel för samma personer. En sådan ordning är inte rationell. Den som är anställd med lönebidrag eller i OSA har fortfarande kvar en anknytning till arbetsförmedlingen. Formellt så deltar personen i ett arbetsmarknadspolitiskt program som han eller hon har en anställning. Lönebidraget följs upp och omprövas regelbundet. Vid dessa om- prövningar diskuteras vad som krävs för att bättre anpassa arbets- plats och arbetsuppgifter till den enskildes förutsättningar. Möjlig- heten att använda olika former av arbetshjälpmedel ingår naturligt- vis i denna diskussion. Tillgången till arbetshjälpmedel har också betydelse när arbetsförmedlingen skall förhandla om lönebidrags- nivån med arbetsgivaren. Dessa förhandlingar skulle underlättas om arbetsförmedlingen ansvarade för arbetshjälpmedel. Motsvarande gäller även vid anställningar i OSA. Mot den bakgrunden föreslår jag en ändring i förordningen (2000:630) om särskilda insatser för personer med arbetshandikapp som innebär att skall ansvara för stöd till hjälpmedel på arbetsplatsen för dem som är anställda med stöd av lönebidrag eller i skyddat arbetet hos en offentlig arbetsgivare. Förstärkta insatser från och Riksförsäk- ringsverkets sida För att förbättra möjligheterna till ökad användning av hjälpmedel i arbetslivet och därigenom öka möjligheterna för personer med funktionshinder att få ett arbete eller kunna stanna kvar i arbets- livet krävs ytterligare insatser av och . De områden som utredningen särskilt vill uppmärksamma avser vägledningsprocessen, kvalitetskriterier, sam- arbete och information. Regeringen bör påtala behovet av förstärkta insatser inom nämnda områden i kommande regleringsbrev. Vidare bör regeringen också kräva återrapportering av AMS och RFV om planerade och vidtagna åtgärder. De undersökningar som redovisas i avsnitt 8.2.3 visar på stora olik- heter i handläggningen. Till en del sammanhänger det med de olika typer av hjälpmedel som anvisas. Det är stor skillnad att handlägga en ansökan om digital hörapparat, där hörselvården utrett behovet och en ansökan som avser en genomgripande arbetsplatsanpass- ning. Lokala förhållanden kan också ha betydelse vid handlägg- ningen. De olikheter som utredningen funnit beror dock inte bara på dessa skillnader. En ytterligare orsak till variationerna är också att handläggarna arbetar på olika sätt beroende på kunskap, erfarenhet, intresse och engagemang. Vid intervjuer med handläggare ställdes frågor om hur arbetsgivarnas ansvar skall bedömas utifrån mycket konkreta exempel på hjälpmedel som arbetsbord och stolar. läggarna gav mycket skilda svar. Samma skiftande svar fick utred- ningen på frågan om arbetsgivarens ekonomiska förhållanden styr beslut om hjälpmedel. Det råder också stora variationer vad gäller uppföljning av beslut och anvisningar. Försäkringskassorna följer endast upp en mindre del av besluten, trots att uppföljningar kan ge möjlighet att rätta till brister. En person kan till exempel behöva en kompletterande träning i att använda hjälpmedlet som först visar sig i arbetet. Vad som också påtalades av intervjuade handläggare är att de känner sig osäkra i arbetet eftersom de saknar tillräcklig kompetens i att bedöma offerter. De stora skillnader mellan länen vad gäller försäkringskassornas avslag och bifall av ansökningar om bidrag till arbetshjälpmedel, ger också skäl att anta att det saknas enhetliga bedömningsgrunder. Utredningen har funnit att verksamheten med bidrag till arbets- hjälpmedel och stöd till hjälpmedel på arbetsplatsen måste kvalitets- säkras i högre grad än . Kvalitetskriterier behöver utvecklas vad avser till exempel handläggningstider, behovsbedömningar, bedöm- ningar av offerter, inköp, expertmedverkan, utbildning och träning för hjälpmedlet, uppföljningar samt vägledning. Vidare ingår också krav på myndigheterna vad gäller utbildning och kompetensutveck- ling av den personal som handlägger ärenden om arbetshjälpmedel. Personalen måste besitta vissa grundläggande kunskaper och olika former av utbildningar behöver erbjudas. Förutom god kunskap om regelverket måste de också känna till vad som till exempel gäller i frågor som rör försäkringar av hjälpmedel, där många enskilda och arbetsgivare inte är medvetna om sitt ansvar.