sou · GSB383d2 · 2005-01-01 00:00:00 — i fall då kommunen är ansvarig för sjukvården, läkarvård undantagen, i bl.a. särskilda boendeformer för äldre) under vissa särskilt angivna förhållanden är befriad från att betala ytterligare avgift. I förarbetena anges att de vårdavgifter som är tänkta att omfattas av högkostnadsskyddet är begränsade till patientavgifter för läkarvård och sjukvårdande behandling inom landstingen samt läkarvård och sjukgymnastik hos privata vårdgivare (prop. 1996/97:27 s. 68). Situationen inom vissa delar av hjälpmedelsområdet träffades en överenskommelse mellan staten och som innebar att sjukvårdshuvudmännen tog över huvudmannaskapet för hjälpmedel i undervisningssituationen. tog de även över kostnadsansvaret för att tillhandahålla hjälpmedel för elever med funktionshinder i , gymna- sieskolan, statlig och vuxenutbildning samt för studen- ter med funktionshinder vid universitet och högskola. nuvarande lagstiftning tillämpas dock olika i fråga om vilket ansvar lands- tingen har för deltagare på folkhögskolornas kurser. Överenskom- melsen om att ta över ansvaret gällde endast vissa preciserade grupper, vilket innebär att inte alla med funktionshinder omfattas. En rad förhållanden på hjälpmedelsområdet har förändrats . Hjälpmedelsutbudet har utökats. gällande lagstiftning tolkas och tillämpas olika i fråga om landstingens ansvar för hjälp- medel. Ett exempel är vad som skall anses vara grundutrustning i skolan eller läromedel och därmed skolhuvudmannens ansvar och vad som är ett personligt hjälpmedel för den dagliga livsföringen och därmed ansvar. Landstingen gör också olika bedömningar av vilka grupper av funktionshindrade som skall omfattas av sjukvårdshuvudmännens skyldighet att inom ramen för hälso- och sjukvårdslagen (1982:763), HSL, tillhandahålla hjälp- medel. Vid utbildning på annan ort än hemorten kan hjälpmedel behö- vas på två ställen. Det kan gälla studier vid folkhögskolor, univer- sitet och högskolor men även t.ex. vid specialskolor samt riks- och regionalt rekryterande skolor så som de riksrekryterande gymnasie- utbildningarna för döva, hörselskadade och rörelsehindrade elever. Hjälpmedelshanteringen kan då fördröjas på grund av dels svårig- heter att bedöma behov på distans och dels oklarheter i kostnads- och ansvarsfördelningen. Elever i samma verksamhet kan också komma att få hjälpmedel enligt olika praxis. Mot bakgrund av de oklarheter som finns när det gäller ansvaret för hjälpmedelsförsörjningen inom hela utbildningsområdet inklu- sive förskolan anser regeringen att en översyn bör göras. Det finns dessutom anledning att analysera behovet av och ansvaret för finansieringen av hjälpmedel i samband med arbetsmarknadsutbild- ning, grundläggande företagsförlagd utbildning och s.k. kvalificerad yrkesutbildning. har den tekniska utvecklingen gått kraftigt framåt vilket gjort det möjligt att utveckla och ta fram nya produkter på hjälpmedelsområdet. Enligt för att tillförsäkra människor med funktionsnedsättning delaktighet och jämlikhet, fortsättningsvis , bör personer med funktionshinder garanteras tillgång till sådana hjälpmedel som bidrar till ökat oberoende i det dagliga livet. För att uppnå detta bör tillgängligt tekniskt kunnande användas för att förbättra hjälp- medlens standard och effektivitet (regel 4, punkt 1 och 3). Datorer och därtill hörande hjälpmedel har inneburit något av en revolution för många funktionshindrade. Synskadade kan med hjälp av datorn t.ex. söka och behandla information samt få den presenterad på ett tillgängligt sätt genom syntetiskt tal eller punkt- skrift. Datorn kan med kompletterande utrustning ibland användas som eller ersätta hjälpmedel på en rad områden, t.ex. för mottag- ning och uppläsning av taltidningar och talböcker samt bild- eller texttelefoni. Andra exempel på teknisk utveckling är nya digitala hörapparater och ett nytt talbokssystem. heter på skillnader mellan landstingen i fråga om vad som förskrivs som hjälpmedel. I takt med teknikutvecklingen uppstår också frågor om vilken huvudman som skall svara för olika typer av hjälpmedel. Regeringen har, som tidigare nämnts, redan i budgetproposi- tionen för aviserat en utredning med syfte att göra nya produkter som utvecklas på hjälpmedelsområdet mer tillgängliga. Nedan ges några exempel på sådana produkter och svårigheterna kring dessa. har i en rapport till regeringen, IT för funk- tionshindrade och äldre – Förslag till handlingsprogram för åren 1998–2002, beskrivit följande problem kring datorbaserade hjälp- medel: -skärpta regler för förskrivning som i vissa landsting utesluter grupper som tidigare fått hjälpmedel -oklar ansvarsfördelning mellan kommuner, landsting och andra berörda huvudmän, -svårigheter att få datorhjälpmedel för lek och träning, samt -svårigheter för personer med lättare rörelsehinder, eller med funktionshinder som MBD/DAMP, autism, hjärnskada, dyslexi och inlärningssvårigheter eller kognitiva funktionshinder att få datorbaserade hjälpmedel. I flertalet landsting betraktas datorn som ett hjälpmedel i sig medan den i några landsting ses som en standardprodukt i hemmen. I de senare svarar hjälpmedelsverksamheten endast för anpassningen när datorbaserade hjälpmedel förskrivs. Talboks- och (TPB) har under tillsammans med andra länder utvecklat en ny digital standard för talböcker som kommer att ersätta de gamla kassett- banden och kassettbandspelarna. De nya talböckerna kan läsas med hjälp av en dator eller en särskild talboksspelare. läses alla talböcker in med den nya digitala tekniken. skall enligt planerna hela talboksbeståndet vara överfört till den nya standarden. TPB avser att upphöra med att producera kassett- kopior . Den huvudsakliga låneverksamheten sker vid de lokala biblioteken som tar egna beslut om takten för avveckling av talboksutlåning på kassett. av befolkningen är berätti- gad att låna talböcker. TPB beräknar att cirka 75 000 90 000 av dessa är aktiva berättigade talboksläsare. Det har dock visat sig att landstingens syncentraler i varierande grad skriver ut de nya talboksspelarna som hjälpmedel. Avgifter för hjälpmedel m.m. Av framgår att alla som behöver hjälpmedel så långt det är möjligt skall ha tillgång till sådana. Detta kan, enligt standardreglerna, innebära att de är gratis eller finns till en så låg kostnad att personer med funktionshinder har råd att köpa dem (regel 4, punkt 4). Hjälpmedel tillhandahålls utan avgift av lands- tingen eller kommunerna. Avgifter förekommer dock, bl.a. för utprovning och tillhandahållande av hjälpmedel. För vissa hjälp- medel har en del landsting infört särskilda avgiftssystem. Några sådana exempel är avgifter för hörhjälpmedel, specialcyklar och ortopediska skor. kartlade åren 1998 99 verksam- heten med hörhjälpmedel. Kartläggningen visade att tio landsting hade infört ett kostnadstak för hörhjälpmedel som innebär att den hörselskadade bara kan få en äldre analog hörapparat utan kostnad. För att få en digital hörapparat får den hörselskadade i dessa lands- ting själv betala mellanskillnaden mellan kostnadstaket och den faktiska kostnaden för den dyrare hörapparaten vilket kan innebära en avgift på omkring 3 per hörapparat för den enskilde. har i en skrivelse till regeringen (dnr S2001/3244/ST) framfört att avgiftsbestämmelser m.m. i HSL bör ses över. Detta eftersom lagen tillåter dels stora skillnader i avgifts- uttag mellan olika landsting för samma typ av hjälpmedel, dels skillnader i avgiftsuttag inom ett och samma landsting för olika typer av hjälpmedel. framhåller vidare att den enskilde individens möjlighet att få kompensatoriska hjälpmedel inte får vara beroende av var i landet personen bor eller vilken typ av hjälpmedel som personen har behov av och hänvisar till regel 4 i . Dessutom visar en rapport av , Avgifter och kostnader – för den enskilde personen med funktionshinder (dnr S2000/8532/ST) att det förekommer att människor, framför allt familjer som har barn med vårdbidrag, avstår från hjälpmedel på grund av kostnaderna. Regeringen har genom bl.a. skrivelser från och uppmärksammats på att det före- kommer vissa problem med hur de bestämmelser i som rör hjälpmedel för funktionshindrade och avgifter för hjälpmedel skall tolkas. Svårigheterna gäller landstingens och kommunernas formella möjligheter att avgiftsbelägga hjälpmedel, om dessa omfattas av regeln om behandlingsalternativ samt om avgifter för hjälpmedel kan anses omfattas av HSL:s högkostnadsskydd i öppen hälso- och sjukvård. har anfört att vägledning om vad som skall gälla kan hämtas från olika förarbeten och tidigare, numera upphävd, lagstiftning men framhållit att innebörden inte framgår entydigt av lagtexten. Det finns alltså skäl att utreda om det behöver införas ett skydd för den enskilde mot höga hjälpmedelsavgifter. Det finns också, med anledning av vad bl.a. har anfört, skäl att se över om någon bestämmelse som berör hjälpmedel i HSL behöver förtydligas. Gränsdragning mellan individuella hjälpmedel för personer med per- sonlig assistans och arbetshjälpmedel för assistenter I samband med Ädelreformen kom sängar och lyftar i kommunens särskilda boendeformer att betraktas som ett arbetsgivaransvar med hänvisning till bl.a. arbetsmiljölagen (1977:1160). Ansvarsfördel- ningen mellan huvudmännen tydliggjordes i lokala avtal som träffades mellan huvudmännen. Om en enskild, som beviljats assi- stansersättning enligt lagen (1993:389) om assistansersättning (), väljer att själv anställa sin assistent är han arbetsgivare för denne. Han eller hon kan också välja att låta ett bolag eller ett kooperativ vara arbetsgivare. Dessa personer har i flera fall fått avslag på begäran om t.ex. säng, lyft eller rullstol som körs av personal. Hjälpmedlen har betraktats som utrustning för persona- len och anses därmed vara ett ansvar för arbetsgivaren. och har till- sammans i rapporten mellan landsting och kommun föreslagit att om den enskilde till följd av ett funktionshinder är i behov av en anpassad säng eller lyft i sin bostad bör dessa kunna betraktas som ett individuellt hjälp- medel i den dagliga livsföringen även om de också används av per- sonalen. Arbetsgivarens ansvar avser enligt förslaget i rapporten endast sådan utrustning som krävs för att förebygga och förhindra ohälsa och olycksfall bland personalen. Förslaget är inte bindande och vissa landsting gör en annan bedömning. Eftersom kostnaden för arbetshjälpmedel till den per- sonliga assistenten inte kan täckas av den statliga assistansersätt- ningen har den enskilde själv samt kooperativ och små företag svårt att täcka sådana utgifter. Detta kan leda till en begränsning i den enskildes möjligheter att fritt välja anställningsform för den personliga assistansen. Det finns därför skäl att klargöra ansvars- fördelningen på detta område. Oklarheter om vissa insatser i lagen (1993:387) om stöd och service till vissa funktionshindrade Rådgivning och annat personligt stöd En av de insatser som kan beviljas enligt lagen (1993:387) om stöd och service till vissa funktionshindrade (LSS) är rådgivning och annat personligt stöd. Skillnader i tolkningar av begreppet i fråga har funnits såväl då lagen (1985:568) om särskilda omsorger om psykiskt utvecklingsstörda m.fl. (omsorgslagen) var i kraft som sedan LSS infördes. Tolkningssvårigheterna grundar sig på att gränsdragningen mellan begreppet rådgivning och annat personligt stöd i LSS och sådana vård- och behandlingsinsatser, bl.a. i form av habilitering och rehabilitering som omfattas av hälso- och sjukvårdslagen (1982:763), HSL, är oklar. I ett avgörande från Regeringsrätten (RÅ 1989 ref. 79) klargjordes att omsorgslagen kunde vara ett komplement till HSL när det gällde individens behov av habiliteringsåtgärder, t.ex. i form av behandling av logo- ped, om behovet faktiskt inte tillgodosågs på annat sätt. Efter det att LSS trädde i kraft har frågan om hur begreppet råd- givning och annat personligt stöd skall tolkas åter varit föremål för Regeringsrättens prövning. I Regeringsrättens avgörande, RÅ 1997 ref. 49, slår Regeringsrätten fast att habiliteringsåtgärder inte ryms inom begreppet rådgivning och annat personligt stöd i LSS utan att sådana åtgärder skall vidtas inom ramen för HSL. Regeringsrätten konstaterade att gränsdragningen mellan rådgivning och annat per- sonligt stöd och habilitering är oklar. Regeringsrättens avgörande (RÅ 1997 ref. 49) har, enligt Social- styrelsen, försvårat för den enskilde att få insatsen rådgivning och annat personligt stöd beviljad enligt LSS jämfört med vad som gällde . Antalet personer med beslut om insatsen i fråga har minskat med cirka 7 600 från 24 1996 till 16 2000 som det totala antalet personer med insatser enligt LSS ökade med drygt 9 000 . uppföljning av statsbidraget till rådgivning och annat personligt stöd visar att större delen av bidraget gått till habiliteringsverk- samhet. Av totalt 16 400 personer hade knappt 1 600 personer som tillhörde grupp tre i LSS personkrets fått insatsen rådgivning och annat personligt stöd beviljad per . Den särskilde utredaren om bemötande av personer med funk- tionshinder konstaterade i slutbetänkandet nia -nio vägar att utveckla bemötandet av personer med funktionshinder (SOU 1999:21) att oklarheten i begreppet rådgivning och annat personligt stöd bl.a. inneburit att många som sökt insatsen fått avslag. Det har också varit svårt för enskilda att få fram informa- tion om insatsen, var den kan sökas och vilket innehåll den har. Den särskilde utredaren föreslog därför att lagen skulle förtydligas. Utgångspunkten skulle därmed vara att återställa det ursprungliga syftet. De flesta remissinstanser som yttrade sig i frågan instämde i utredarens förslag. Med hänsyn till de oklarheter beträffande tolkningen av inne- börden i begreppet rådgivning och annat personligt stöd enligt LSS som finns anser regeringen att syftet med och förutsättningarna för att få insatsen måste förtydligas. Förtydligandet bör också gälla på vilket sätt insatsen kan vara ett komplement till åtgärder som ges enligt annan lagstiftning. Bostad med särskild service Av 7 § LSS följer att en person som omfattas av LSS personkrets bl.a. har rätt till insatserna boende i familjehem eller bostad med särskild service för barn eller ungdomar samt bostad med särskild service för vuxna eller annan särskilt anpassad bostad för vuxna (9 § 8 och 9 LSS) om han eller hon behöver sådan hjälp i sin livsföring och om hans eller hennes behov inte tillgodoses på annat sätt. I nyssnämnda insatser ingår enligt 9 c § LSS omvårdnad (undantaget annan särskilt anpassad bostad för vuxna). verksamhet och kulturella aktiviteter i bostad med särskild service för barn, ungdomar eller vuxna. Enligt 17 § LSS får ett landsting eller en kommun med bibehållet ansvar sluta avtal med någon annan att tillhandahålla insatser enligt LSS. I 23 § samma lag före- skrivs att ett privaträttsligt subjekt måste ha tillstånd för att få driva sådan verksamhet som avses i bl.a. 9 § 8 och 9 LSS. ombudsmän () har uppmärksammat regeringen på de skilda uppfattningarna i frågan om bestämmelsen om tillstånds- plikt i 23 § LSS är tillämplig när en kommun står för bostäder med särskild service för vuxna och eventuella gemensamma lokaler men överlåter driften i övrigt, dvs. omvårdnad, fritidsverksamhet och kulturella aktiviteter, till ett privaträttsligt subjekt (dnr S2001/6092/ST). i anser att 23 § LSS har skrivits med 69 § SoL som förebild (dnr S2000/893/ST). I 69 § tredje stycket SoL sägs uttryckligen att tillstånd inte behövs för sådan verksamhet som kommunerna genom avtal enligt 4 § SoL har överlämnat till enskild att utföra. Enligt JO ligger det dock närmast till hands att tolka 23 § LSS på så sätt att det även krävs tillstånd av i en sådan situation. LSS bör enligt JO ses som en specialreglering i förhållande till såväl SoL som den allmänna kommunalrättsliga lagstiftningen om rätt för en kommun att i viss utsträckning använda sig av privaträttsliga subjekt för sin verksam- het. JO konstaterar att undantagsbestämmelsen i 69 § SoL inte har sin motsvarighet i LSS och att det saknas sådana uttalanden i förar- betena som gör det möjligt att säkert slå fast att det varit lagstif- tarens avsikt att det inte skall krävas tillstånd för ovan angiven verksamhet. JO har i sin skrivelse till regeringen framhållit det otillfredsstäl- lande i att 23 § LSS inte tillämpas på samma sätt av länsstyrelserna, särskilt mot bakgrund av att det finns en straffbestämmelse kopp- lad till stadgandet (28 § LSS). Det finns därför skäl att låta utreda- ren se över denna fråga. Kommunerna skall enligt 18 § HSL erbjuda hälso- och sjukvård till dem som bor i sådan boendeform eller bostad som avses i 20 § andra stycket, 21 § tredje stycket eller 69 § första stycket 2 SoL. Bostad med särskild service beviljad med stöd av LSS omnämns inte i lagtexten. Av förarbetena till 9 § LSS framgår dock att det är lagstiftarens avsikt att samma förhållanden skall gälla för boende enligt 9 § 8 och 9 LSS som för boende enligt SoL (prop. 1992/93:159, s.182). Olika tolkningar görs i fråga om kommunernas hälso- och sjukvårdsansvar för boende i bostäder med särskild service enligt LSS. har i en skrivelse till regeringen framhållit behovet av ett klargörande, varför lagstift- ningen bör ses över i detta avseende. Mot bakgrund av de brister och oklarheter inom hjälpmedelsför- sörjningen som redovisats ovan skall en särskild utredare tillkallas med uppdrag att analysera situationen och vid behov föreslå åtgär- der på följande områden -hjälpmedelsförsörjningen för barn i förskoleverksamhet, -barn, ungdomar och vuxna inom det offentliga utbildnings- väsendet, sådana fristående skolor som står under statlig tillsyn, kompletterande utbildningar som berättigar till studie- stöd eller statsbidrag, högskoleutbildning samt folkhögskole- utbildning, -de förändrade förutsättningarna på hjälpmedelsområdet genom utvecklingen inom informations- och kommunika- tionsteknologi och digital teknik, -avgiftssystemet för hjälpmedel och därtill hörande regler i HSL, samt -gränsdragningen vad gäller ansvaret mellan individuella hjälp- medel för personer med personlig assistans och arbetshjälp- medel för assistenterna. I fråga om hjälpmedel inom utbildningen skall utredaren utgå i från de frågeställningar som presenteras i den nationella handlings- planen för handikappolitiken (prop. 1999/2000:79 s. 110 ff.). Utre- daren skall även analysera behovet av och ansvaret för hjälpmedel i samband med grundläggande företagsförlagd utbildning och i s.k. kvalificerad yrkesutbildning. Utredaren skall också analysera om det finns behov av att införa regler som skyddar personer som behöver hjälpmedel från att betala höga avgifter för dessa samt undersöka om någon bestämmelse som berör hjälpmedel i HSL behöver förtydligas. Utredaren skall dessutom föreslå förtydliganden samt lämna för- slag om bestämmelserna bör ändras i något avseende vad avser -regleringen av insatsen rådgivning och annat personligt stöd enligt lagen (1993:387) om stöd och service till vissa funk- tionshindrade (LSS) -tillämpningsområdet för 23 § LSS, samt -kommunernas hälso- och sjukvårdsansvar för boende i bostad med särskild service enligt LSS. Även i fråga om rådgivning och annat personligt stöd skall den särskilde utredaren utgå från de frågeställningar som anges i hand- lingsplanen för handikappolitiken (prop. 1999/2000:79 s. 85 ff.). Utredaren skall lämna de förslag till författningsändringar och andra åtgärder som uppdraget kan ge anledning till. Om utredaren föreslår författningsändringar skall han eller hon utarbeta och lägga fram fullständiga förslag. Utredaren skall i sitt arbete samråda med dem som berörs, t.ex. , , , , och , samt handikapp- och pensionärsorganisa- tioner. Utredaren skall under arbetet ta del av erfarenheterna från det uppdrag regeringen givit om habilitering för barn, ungdomar och vuxna med funktionshinder. Utredaren bör i de delar som avser hjälpmedelsförsörjningen även ta del av Hjälp- medelsinstitutets erfarenheter från arbetet med informations- teknologi för funktionshindrade och äldre, beakta målen i hand- lingsplanen för eEurope, beakta vad (dir 1999:15) överväger samt samråda med utredningen om läromedel för barn, elever och vuxenstuderande med funktionshinder (dir. 2001:65). Utredaren bör i fråga om den tekniska utvecklingen på hjälpmedelsområdet också samråda med , Talboks- och och . Vid de kostnadsberäkningar och konsekvensbeskrivningar som skall göras enligt 14–16 §§ kommittéförordningen (1998:1474) skall utredaren enbart utgå från respektive huvudmans ansvar enligt lagstiftningen och bortse från frivilliga åtaganden som kan påverka beräkningarna. Konsekvenserna för jämställdheten mellan kvinnor och män skall beaktas. SOU 2004:83 Bilaga 1 Den särskilde utredaren skall redovisa sitt uppdrag . Tilläggsdirektiv till Utredningen om vissa hjälp- medel för personer med funktionshinder samt om vissa insatser enligt lagen (1993:387) om stöd och service till vissa funktionshindrade (S 2001:06) Beslut vid regeringssammanträde . Den särskilda utredaren skall, utöver vad som anges i kommitté- direktiven (dir 2001:81) till Utredning om vissa hjälpmedel för per- soner med funktionshinder samt om vissa insatser enligt lagen (1993:387) om stöd och service till vissa funktionshindrade, även se över systemet för arbetshjälpmedel. Utredaren skall slutredovisa sitt arbete . Regeringen beslutade att tillkalla en särskild utredare (dir. 2001:81) att analysera vissa frågor på hjälpmedels- området och lämna förslag till åtgärder. Den särskilda utredaren skall också förtydliga vissa insatser enligt lagen (1993:387) om stöd och service till vissa funktionshindrade, LSS. Delat ansvar för arbetshjälpmedel Ansvaret för att administrera, tillhandahålla och utveckla stöd till hjälpmedel på arbetsplatsen, arbetshjälpmedel, skiljer sig från vad som gäller de hjälpmedel som omfattas av sjukvårdshuvudmännens ansvar enligt hälso- och sjukvårdslagen (1982:763). det ibland vara svårt att skilja på arbetshjälpmedel och hjälpmedel som används i olika sammanhang i den dagliga livsföringen. () svarar för bidrag till hjälpmedel till bl.a. arbetslösa och nyanställda medan () och försäkringskassorna har ansvar för bidrag till hjälp- medel till dem som redan haren anställning. Även arbetsgivarna har ett ansvar för dem som redan har en anställning. Arbetshjälpmedel inom AMV:s ansvarsområde regleras i förord- ningen (2000:630) om särskilda insatser för personer med arbets- handikapp. Arbetshjälpmedel inom RFV:s och försäkringskas- sornas ansvarsområde regleras i förordningen (1991:1046) om ersättning från sjukförsäkringen enligt lagen (1962:381) om allmän försäkring i form av bidrag till arbetshjälpmedel. Där finns bestämmelser om bidrag till arbetshjälpmedel som behövs som ett led i rehabilitering av en försäkrad som förvärvsarbetar. Enligt arbetsmiljölagen (1977:1160) skall arbetsförhållandena anpassas till människors olika förutsättningar i fysiskt och psykiskt avseende. uppstår frågan om vem som äger det eller de hjälpmedel som inköpts till en arbetsplats, eftersom stöd kan lämnas både till arbetsgivaren och den funktionshindrade. Frågan aktualiseras bl.a. när en person byter arbetsgivare. Ansvarsfördelningen för arbetshjälpmedel uppfattas som oklar Ansvarsfördelningen mellan AMV, RFV, försäkringskassorna och arbetsgivarna uppfattas som oklar. Det delade ansvaret ställer stora krav på samordning av alla inblandade på hjälpmedelsområdet för såväl information om arbetshjälpmedel som provning, upphandling, teknikutveckling, uppföljning etc. Detsamma gäller underhåll och reparationer av beviljade hjälpmedel. Det är viktigt att oklarheterna undanröjs och att samordningen fungerar så att den enskilde inte skall gå miste om nödvändigt stöd. Alla ansvariga måste också tillsammans kunna påverka och stödja utvecklingen på området. Även gränsdragningen till hälso- och sjukvårdens ansvarsområde är ibland oklar. RFV granskade, inom ramen för sin tillsyn, 888 beslut om bidrag till arbetshjälpmedel .