sou · GSB3101d2 · 2005-01-01 00:00:00 — Såvitt utredningen erfarit sker ingen marknadsföring av försäkringsprodukter i samband med att en anställd blir medlem i en tjänstepensionskassa, eftersom valet av försäkringslösning styrs av vad arbetsmarknadsparterna har kom- mit överens om i kollektivavtal. Inte heller annars är förhållandena sådana att de motiverar krav på information till de personer som erbjuds att teckna en försäkring i en tjänstepensionskassa. Mot- svarande resonemang gäller för pensionsstiftelserna. Det kan i sammanhanget poängteras att något krav på information till andra än medlemmar och förmånstagare inte uppställs i direktivet. Närmare föreskrifter om vilken information som skall lämnas kan för samtliga institut lämpligen meddelas genom myndighets- föreskrifter efter bemyndigande i lag. Direktivet skiljer mellan information som ett tjänstepensionsinstitut är skyldigt att utan anmodan tillhandahålla och information som medlemmarna och förmånstagarna har rätt att efter begäran få ta del av. Det bör ankomma på tillsynsmyndigheten att meddela närmare föreskrifter om hur tjänstepensionsinstituten skall fullgöra informations- skyldigheten i enlighet med direktivet. Det är naturligtvis alltid tjänstepensionsinstitutet som ansvarar för att informationskraven uppfylls. Fråga uppkommer dock om informationen alltid måste lämnas av tjänstepensionsinstitutet eller om det är möjligt att låta den ges av någon annan, t.ex. arbets- givaren, som när tryggande sker i stiftelseform är den som har gjort pensionsåtagandena. Frågor om fullgörande av informations- skyldighet kan nämligen vara reglerade i kollektivavtal som har ingåtts mellan arbetsmarknadsparterna. I direktivet sägs att det är tjänstepensionsinstitutet som skall tillhandahålla den aktuella informationen. Något förbud av inne- börd att det enskilda institutet inte har rätt att låta annan part utföra del av institutets åligganden uppställs emellertid inte. Det får därmed anses möjligt att direktivets krav på information till viss del, då så befinnes mest lämpligt och ändamålsenligt, fullgörs av annan aktör än tjänstepensionsinstitutet. Så länge syftet med direktivets bestämmelser om information tillgodoses ser utred- ningen inga hinder mot att t.ex. pensionsstiftelsen i sin egenskap av tjänstepensionsinstitut låter informationen lämnas av arbetsgivaren. Motsvarande bör gälla då det handlar om en försäkring som grundar sig på kollektivavtal och arbetsmarknadsparterna har träf- fat överenskommelse om sätt att lämna information, såsom att informationsskyldigheten skall fullgöras av en arbetsgivar- eller arbetstagarorganisation. Det kan här erinras om att arbetsmark- nadsparterna ålagts en informationsplikt i förslaget till ny försäk- ringsavtalslag och att försäkringsbolaget enligt Finans- inspektionens föreskrifter vid kollektivavtalad försäkring får lämna information till arbetsgivaren för vidare befordran till de anställda. Om informationsskyldigheten sålunda fullgörs av någon annan aktör ankommer det naturligtvis på tjänstepensionsinstitutet att kontrollera att den information som har lämnats är komplett. Vid behov och om tillsynsmyndigheten begär det är institutet skyldigt att till myndigheten lämna uppgift om den information som för- säkringstagarna, medlemmarna och förmånstagarna erhållit. Av den redogörelsen framgår att det kommer att gälla omfattande bestämmelser om information till försäk- ringstagare och därmed jämställda personer såväl på försäkrings- rörelseområdet som på försäkringsavtalssidan. Även i annan lag- stiftning finns regler om information som berör försäkrings- verksamhet. Det torde därmed finnas risk för att regleringen blir svåröverskådlig. Ett behov av samordning kan därför komma att aktualiseras. Utredningens förslag: Vid tjänstepensionsförsäkring skall de försäkringstekniska avsättningarna beräknas med antaganden som är valda på ett aktsamt sätt. Vid diskontering skall aktsamt valda räntesatser, med beaktande av marknadsavkastningen på statsobligationer eller andra obligationer med låg kreditrisk, användas. Finans- inspektionen skall fastställa metoder för beräkning av diskonte- ringsränta. Tjänstepensionskassor skall omfattas av samma regler om för- säkringstekniska avsättningar som livförsäkringsbolag. Artikel 15 stadgar att ett tjänstepensionsinstitut alltid skall göra tillräckliga tekniska avsättningar motsvarande dess ekonomiska åtaganden till följd av gällande pensionsavtal. Om ett instituts åtagande omfattar biometriska risker eller en garanti avseende antingen en viss avkastningsnivå eller en bestämd förmånsnivå måste institutets tekniska avsättningar vara tillräckliga i förhållande till planens samtliga åtaganden. De tekniska avsättningarna skall beräknas men direktivet gör det möjligt för medlemsstaterna att i nationell rätt föreskriva att beräkningarna skall utföras under förutsättning att institutet till medlemmarna eller tillsynsmyndigheten lämnar upp- gifter om justeringar avseende de mellanliggande åren. Beräkningen av de tekniska avsättningarna skall utföras och bestyrkas av en aktuarie eller annan expert på området i enlighet med lag och på grundval av erkända aktuariella metoder. Minimibeloppet för de tekniska avsättningarna skall beräknas genom en tillräckligt aktsam aktuariell värdering, varvid hänsyn skall tas till alla åtaganden avseende förmåner och till inbetalningar som gjorts enligt pensionsplanerna. Aktsamhet skall iakttas vid valet av ekonomiska och aktuariella beräkningsmetoder för värde- ringen av åtagandena och med beaktande av en tillräcklig säker- hetsmarginal när så erfordras. Maximiräntesatserna, dvs. de högsta tillåtna räntorna för diskontering av åtaganden, skall väljas på ett aktsamt sätt och kan fastställas antingen med beaktande av den förväntade avkastningen på de motsvarande tillgångar som institutet innehar eller med beaktande av marknadsavkastningen på obligationer med låg kreditrisk. De biometriska tabellerna som används för att beräkna de tekniska avsättningarna skall grunda sig på aktsamma antaganden med beaktande av de viktigaste särdragen hos medlemsgruppen och pensionsplanerna, varvid förväntade förändringar i de relevanta riskerna särskilt skall beaktas. Metoden och underlaget för beräk- ningen av de tekniska avsättningarna skall som huvudregel vara desamma från ett räkenskapsår till ett annat. De enskilda medlemsstaterna ges enligt direktivet möjlighet att fastställa mer detaljerade krav för beräkningen av de tekniska avsättningarna för att därigenom säkerställa att medlemmarnas och förmånstagarnas intressen tillvaratas. Kraven på tekniska avsättningar i artikel 15 kompletteras med de mera allmänna villkoren i artikel 9, vari föreskrivs att institutets tekniska avsättningar skall beräknas och bestyrkas av en aktuarie eller annan motsvarande expert i enlighet med lag och erkända aktuariella metoder. Bestämmelserna om omfattningen och beräkningen av försäk- ringstekniska avsättningar i försäkringsbolag finns i 7 kap. 1 och 2 §§ FRL. I 7 kap. 1 § FRL stadgas att bolagen skall göra försäkrings- tekniska avsättningar i sin ekonomiska redovisning som motsvarar de åtaganden som bolaget har mot sina försäkringstagare. Utgångs- punkten är således att avsättningarna skall mot- svara alla åtaganden som skäligen kan förväntas uppkomma med anledning av ingångna försäkringsavtal. De försäkringstekniska avsättningarna omfattar bolagets åtaganden för de löpande försäkringarna med beaktande av de kommande försäkringsfallen som bolagens åtaganden kan komma att föra med sig. Avsättningar skall göras för samtliga åtaganden, såväl garanterade som villkorade åtaganden och åtaganden som hänför sig till fondförsäkringar vars risk bärs av försäkringstagaren. Regler om hur storleken på livförsäkringsavsättningarna skall beräknas finns i 7 kap. 2 § FRL. Huvudprincipen är att avsättning- arna alltid skall beräknas på individuell basis, så att de motsvarar summan av avsättningarna för varje avtal enligt en i lagen fastställd beräkningsmetod. Anpassningen till EG-rätten har dock medfört att det numera finns möjlighet att tillämpa en kollektiv beräk- ningsmetod under förutsättning att beräkningsresultatet motsvarar det resultat som den individuella beräkningsmetoden ger. Exempel på situationer då en kollektiv beräkningsmetod måste användas är då det är fråga om kollektivavtalsgrundade försäkringar eller grupplivförsäkringar utan individuella inslag. Ett risktillägg som är avsett att täcka förluster som uppkommer till följd av att för- säkringar upphör skall också inräknas i avsättningarna. Risktillägget kan däremot beräknas kollektivt. Livförsäkringsavsättningarna skall beräknas netto med avdrag för framtida , med en prospektiv beräkningsmetod som huvud- regel. Detta innebär att avsättningen för ett livförsäkringsavtal utgörs av skillnaden mellan kapitalvärdet av bolagets förväntade framtida utgifter för försäkringsavtalet och kapitalvärdet av de för- väntade som bolaget kan ha att uppbära för försäkrings- avtalet. Den prospektiva beräkningsmetoden fokuserar alltså på de kost- nader för bolaget som kan förväntas uppkomma för att uppfylla ingångna försäkringsavtal. En retrospektiv metod kan också användas, under förutsättning att den beräknade avsättningen enligt den metoden inte blir lägre än om den prospektiva modellen hade använts eller om den senare metoden inte är möjlig att tillämpa. Den retrospektiva modellen bygger på en bakåtblickande beräkningsmetodik, som innebär att beräkningen grundas på hur stor del av premierna och kapitalavkastning som finns kvar sedan avdrag gjorts för riskpremier, verkliga kostnader och utbetalda periodiska försäkringsersättningar. Beräkningarna av livförsäkringsavsättningar skall grundas på antaganden om dödlighet och andra riskmått, ränta och kostnader som var för sig är betryggande. I lagförarbetena anförs att den allmänna utgångspunkten vid beräkningen av de försäkrings- tekniska avsättningarna bör vara att dessa endast skall motsvara vad som utifrån betryggande antaganden med rimliga tillägg sannolikt kan komma att behövas för att ingångna försäkringsavtal skall infrias samt att tillägg som har karaktär av mera allmänna konsoli- deringsreserver bör beaktas inom ramen för eget kapital, se prop. 1998/99:87 s. 224. För villkorad återbäring inom livförsäkring samt fondförsäkring finns en direkt koppling mellan avsättningsberäkningen och premien. För dessa åtaganden beräknas avsättningarna i praktiken med en retrospektiv beräkningsmetod som utgår ifrån premien och värdeförändringen. I 7 kap. 3 § första stycket FRL föreskrivs att ett försäkringsbolag skall upprätta och följa försäkringstekniska riktlinjer. Riktlinjerna skall bl.a. innehålla principerna för beräkningen av de försäkrings- tekniska avsättningarna. Det är styrelsen som har ansvaret för att riktlinjerna antas liksom att dessa revideras vid behov. Enligt 7 kap. 8 a § FRL skall de försäkringstekniska riktlinjerna för livförsäkring ges in till senast när de börjar användas och därefter så snart riktlinjerna ändras. Närmare bestämmelser ges i allmänna råd FFFS 2003:8 – Finans- inspektionens allmänna råd om försäkringstekniska riktlinjer. De försäkringstekniska avsättningarna skall enligt 7 kap. 3 § andra stycket kompletteras med ett försäkringstekniskt underlag. Detta underlag skall innehålla de antaganden som behövs för att beräkna bl.a. de försäkringstekniska avsättningarna. Som framgått av avsnitt 6.7 skall de försäkringstekniska utred- ningarna och beräkningarna enligt 8 kap. 18 § FRL utföras under överinseende av aktuarie. Uttryckliga föreskrifter saknas både i FRL och i Finans- inspektionens allmänna råd om hur ofta de försäkringstekniska avsättningarna skall beräknas. Av lagen (1995:1560) om årsredovis- ning i försäkringsföretag (ÅRFL) framgår dock att de försäkrings- tekniska avsättningarna skall redovisas i balansräkningen, vilket medför att bolaget tvingas att i vart fall i samband med upp- rättandet av årsredovisningen låta utföra beräkningar av de försäk- ringstekniska avsättningarna. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer skall meddela närmare föreskrifter om de försäkringstekniska avsätt- ningarnas innehåll och beräkning. har till följd härav lämnat föreskrifter om maximiräntesats för beräkning av livförsäkringsavsättningar. I föreskrifterna fastställs den s.k. högsta räntan, vilken i princip bestäms som av räntesatsen på statsobligationer. ändrar dock inte den högsta tillåtna räntan i takt med att marknadsräntan på statsobligationer förändras, se FFFS 2003:9. Bestämmelserna om försäkringstekniska avsättningar avseende tjänstepensionskassorna finns i 21 och 22 §§ UFL. I 22 § UFL föreskrivs att understödsföreningarna vid försäkringsteknisk utredning skall beräkna premiereserven som skillnaden mellan kapitalvärdet av föreningens framtida utgifter för löpande för- säkringar och kapitalvärdet av ytterligare för dessa för- säkringar. Försäkringsteknisk utredning skall enligt 21 § utföras minst under överinseende av aktuarie. Enligt 11 § andra stycket 11 och 12 UFL skall understöds- föreningars stadgar ange tiderna för verkställande av försäkrings- teknisk utredning samt grunderna för fondbildning. Beräkningen av de försäkringstekniska avsättningarna är av central betydelse för hela solvenssystemet i livförsäkringsbolag och tjänstepensionskassor då storleken på avsättningarna avgör hur mycket kapital som krävs i rörelsen för att säkra åtagandena. Avsättningsberäkningen påverkar dels mängden tillgångar som skall omfattas av placeringsregler, dels kapitalbasens storlek, då en ökning av de försäkringstekniska avsättningarna medför att kapi- talbasen minskar. Även solvensmarginalen påverkas, eftersom denna beräknas i huvudsak som en andel av de försäkringstekniska avsättningarna. De försäkringstekniska avsättningarna beräknas utifrån en värde- ring av ett försäkringsinstituts försäkringsåtaganden. Dessa åtaganden är osäkra framtida kassaflöden som inte är prissatta på en marknad, vilket gör att värderingen av försäkringsinstitutets åta- ganden ofta är mer komplicerad än värderingen av försäkrings- institutets tillgångar. För att värdera åtagandena måste antaganden om t.ex. dödlighet och framtida ränta göras. Enligt det konsoliderade livförsäkringsdirektivet och tjänste- pensionsdirektivet skall beräkningen av de försäkringstekniska avsättningarna bygga på en aktsam (eng. ) värdering av för- säkringåtagandena. I livförsäkringsdirektiven översattes med tillräckligt försiktig, vilket i svensk rätt har genomförts i enlig- het med den svenska principen om att betryggande antaganden skall väljas för beräkning av avsättningarna för livförsäkring. När nu regleringen och tillsynen av institut som meddelar tjänstepensionsförsäkring utformas utifrån aktsamhetsprincipen måste nya överväganden göras, eftersom en beräkning utifrån antaganden som var för sig är betryggande inte alltid kan betraktas som förenlig med en aktsam beräkningsmetodik. Aktsamhets- principen är som framgått processinriktad och regelverket bör därför främja goda beslutsprocesser genom förbättrad genomlys- ning, effektiv förvaltning samt genom stärkta incitament hos instituten att identifiera, mäta och hantera sina risker, se kapitel 5. Dagens regler för beräkning av avsättningar utifrån betryggande antaganden, t.ex. att den försäkrade antas ha en längre livslängd än vad som verkligen kan förväntas då avsättningar för tjänstepension beräknas, försämrar genomlysningen eftersom dolda buffertar systematiskt byggs in i avsättningarna. Därmed tas inte hänsyn till det verkliga värdet av de åtaganden det enskilda bolaget innehar och inte heller speglar skuldtäckningstillgångarna bolagets för- väntade kostnader att infria sina åtaganden. Att systematiskt över- värdera de försäkringstekniska avsättningarna kan därför inte anses vara en aktsam beräkningsmetodik. Trots att en aktsam beräkning av avsättningarna inte bör utföras med val av antaganden som är medvetet betryggande eller som innehåller uttryckliga riskmarginaler, kan kravet på aktsamhet tolkas som att de antaganden som ger den högsta beräknade avsätt- ningen skall väljas vid de fall då det finns osäkerhet vid val av antagande. Den säkerhetsmarginal som erhålls bör därmed vara större vid avsättningsberäkningar belagda med stor osäkerhet och kan därmed ses som aktsam. Beräkningen av försäkringstekniska avsättningar uppfyller därmed tjänstepensionsdirektivets krav att beräkningarna vid behov görs med beaktande av en tillräcklig säkerhetsmarginal. Det kan också konstateras att den nuvarande metod som valt för den s.k. högsta räntan inte heller upp- fyller de krav som direktivets aktsamhetsprincip innebär. Finans- inspektionen ändrar inte den högsta tillåtna räntan i takt med att marknadsräntan förändras. Detta innebär att förändringar i mark- nadsräntan inte påverkar avsättningarnas storlek, vilket minskar försäkringsinstitutens incitament att matcha tillgångarna – vars värde direkt förändras med marknadsräntan – mot åtagandena. Detta försämrar riskhanteringen i bolagen och försvagar försäk- ringstagarnas skydd. Dessutom är diskonteringsräntan i enlighet med gällande föreskrifter från oberoende av durationen i bolagets försäkringsåtaganden. I stället har ett retro- spektivt angreppssätt valts i och med att olika räntesatser tillämpas beroende på när avtalen ingicks. Ovanstående resonemang pekar på behovet att reformera regleringen av de försäkringstekniska avsättningarna för att regleringen skall ligga i linje med tjänstepensionsdirektivets inten- tioner. Dagens regler för beräkning av försäkringstekniska avsätt- ningar kan inte anses föreskriva en aktsam beräkningsmetodik då de försvårar möjligheterna till matchning och riskhantering. De försäkringstekniska avsättningarna bör inte systematiskt över- värderas och den högsta tillåtna aktsamt valda diskonteringsräntan bör spegla kontinuerliga förändringar i marknadsräntan samt dura- tionen för det individuella bolagets försäkringsåtaganden. Föreskriften i 7 kap. 2 § fjärde stycket FRL om betryggande antaganden skall därför inte gälla för verksamhet avseende tjänste- pensionsförsäkring utan skall ersättas av ett krav på att beräkningen av livförsäkringsavsättningen i stället skall göras med antaganden som är tillräckligt aktsamma. Detta bör få till följd att aktsamma antaganden även skall användas vid premieberäkning för tjänste- pensionsförsäkring. som meddelar tjänstepensionsförsäkring skall vid diskontering använda aktsamt valda räntesatser, med beaktande av marknadsavkastningen på statsobligationer, eller andra obligationer med låg kreditrisk. Utredningen menar att detta i praktiken bör innebära att diskonteringsräntorna härleds via terminsstrukturer på marknaden som svarar mot försäk- ringsåtagandenas duration samt de valutor åtagandena är uttryckta i. Det bör alltså finnas olika maximiräntesatser att tillgå beroende på sammansättningen i det individuella institutets försäk- ringsåtaganden. Diskonteringsräntorna skall vidare uppdateras löpande allteftersom marknadsräntorna förändras. Att närmare fastställa vilka diskonteringsräntor som skall användas och hur de skall beräknas bör även fortsättningsvis åvila . I sammanhanget bör nämnas att för när- varande utreder möjligheterna till en mer flexibel och individua- liserad modell – inom ramen för reglerna i det konsoliderade livför- säkringsdirektivet – för att bestämma diskonteringsränta. Ambition- en bör vara att samma modell för att bestämma diskonteringsränta skall användas i tjänstepensionsförsäkring och annan livförsäkring och att diskonteringsräntan skall vara anpassad till det individuella försäkringsinstitutet i rådande marknadssituation. Därigenom skapas ökade möjligheter för genomlysning och jämförbarhet. Direktivets krav om att de försäkringstekniska avsättningarna som huvudregel skall beräknas är uppfyllt i och med att försäkringsbolagen enligt ÅRFL skall redovisa avsättningarna i balansräkningen. Det bör dock påpekas att det pågår ett arbete som kan leda till att reglerna i FRL frikopplas ifrån ÅRFL, se den lämnade lagrådsremissen om internationell redovisning i svenska företag. I övrigt uppfyller reglerna i FRL om försäkringstekniska avsätt- ningar vad direktivet kräver. Direktivets krav på att ett tjänstepensionsinstitut alltid skall inneha tillräckliga avsättningar för samtliga pensionsplaner och de övriga kraven som uppställs beträffande de försäkringstekniska avsättningarna motsvaras inte av den svenska lagstiftningen för understödsföreningar. Utredningen föreslår därför att under- stödsföreningar som meddelar tjänstepensionsförsäkring skall omfattas av samma bestämmelser vad gäller försäkringstekniska avsättningar som livförsäkringsbolag. Det kan synas naturligt att föreslå att också om försäkringstekniska riktlinjer och beräkningsunderlag skall gälla för tjänstepensionskassor. Sådana uppgifter som upptas i de dokumenten ingår enligt gällande ordning i understödsförening- arnas stadgar, vilka antas av stämman. Det låter sig emellertid inte göra att inom ramen för detta delbetänkande närmare överväga vilka konsekvenser av associationsrättslig art ett sådant förslag Utredningen avser att återkomma till detta i det fortsatta arbetet. Pensionsstiftelser träffas inte av direktivets bestämmelser rörande tekniska avsättningar. Stiftelser är inte försäkringsinstitut; de får inte göra några pensionsutfästelser och gör därför inga för- säkringstekniska avsättningar. Det bör slutligen noteras att ett arbete som syftar till att avsätt- ningarna skall spegla försäkringsåtagandenas verkliga värde, i linje med förslagen här, redan har påbörjats för övrig livförsäkring i och med att i sitt slutbetänkande har lämnat för- slag på regeländringar, se SOU 2003:84. I det fortsatta arbetet med såväl genomförandet av tjänstepensionsdirektivet som Placerings- utredningens förslag bör en samordning övervägas. Detta ligger emellertid inte inom utredningens uppdrag. Utredningens förslag: Tjänstepensionskassor skall omfattas av de regler om skuldtäckning som gäller för livför- säkringsbolag. Möjligheten att ge tillfälliga undantag från kravet om full skuldtäckning bör inte utnyttjas. I artikel 16 stadgas att ett tjänstepensionsinstitut alltid skall inneha tillräckliga och lämpliga tillgångar som motsvarar de tekniska avsättningarna för alla pensionsplaner som institutet förvaltar. Medlemsstaterna ges möjligheten att låta tillsynsmyndigheten meddela dispens från detta krav . En sådan dispens måste förenas med ett krav på institutet att anta en konkret och genomförbar återställningsplan för återskapande av fullständig skuldtäckning. Av planen skall framgå hur institutet avser att åter- ställa tillgångarnas storlek. Planen skall godkännas av tillsyns- myndigheten och hållas tillgänglig för institutets medlemmar. Om det är fråga om gränsöverskridande verksamhet skall de tekniska avsättningarna alltid täckas av tillgångar som är tillräckliga i förhållande till samtliga åtaganden enligt de planer som institutet förvaltar. Om villkoren inte uppfylls skall tillsynsmyndigheten ingripa och kan därvid begära att tillgångarna och skulderna skall hållas fullständigt åtskilda. Dispens får inte meddelas då fråga är om gränsöverskridande verksamhet. Reglerna om skuldtäckning av de försäkringstekniska avsättning- arna i försäkringsbolag finns i 7 kap. 9 § FRL, vari stadgas att ett försäkringsbolag som driver direkt försäkringsrörelse skall ha till- gångar till ett belopp som svarar mot de försäkringstekniska avsättningarna för egen räkning med tillägg av depositioner av en återförsäkringsgivare. Med begreppet försäkringstekniska avsätt- ningar för egen räkning avses ett nettobelopp bestående av de för- säkringstekniska avsättningarna inklusive mottagen återförsäkring minskat med avgiven återförsäkring. Tillgångarna som svarar mot de försäkringstekniska avsättningarna benämns skuldtäcknings- tillgångar och de övriga tillgångarna kallas för fria tillgångar.