sou · GSB355d2 · 2005-01-01 00:00:00 — I detta perspektiv på individers oberoende finns en jämställdhets- aspekt i synen på förhållandet mellan kvinnor och män som är väl förankrad såväl i det politiska systemet som i den allmänna debatten. Hos riksdag och regering är jämställdheten en prioriterad fråga. Till detta kommer att arbetstagarbegreppet är tvingande. Härav följer att det kan antas att det i många fall när en make/maka utför arbetsuppgifter som kommer partnern till godo, rättsligt sett egent- ligen föreligger en arbetsgivar-arbetstagarrelation mellan makarna. Detta gäller i princip oberoende av hur makarna själva betecknar det utförda arbetet. I praktiken manifesteras dock inte själva an- ställningsförhållandet om ingen av makarna gör sak av det hela. Det är förståeligt om den arbetspresterande maken inte på rättslig väg söker förklaring att hon eller han rätteligen är att betrakta som arbetstagare; sannolikt sker så nästan aldrig. Inte desto mindre finns här en i vart fall teoretisk möjlighet att via domstol få erkän- nande av det arbete som utförs. Vi menar inte att diskussionen om sådant erkännande som avses i artikel 7 är avslutad. Det ligger i sakens natur att den här typen av frågor inte kan lösas på ett sätt som alla är tillfreds med en gång för alla. Direktivet kan å andra sidan inte heller anses kräva slutliga ställningstaganden. Direktivets krav att överväga lämpliga åtgärder för att underlätta ett sådant erkännande som avses i arti- Direktivet om egen rörelse 86/613/EEG keln kan med det anförda anses tillgodosett och inga ytterligare åt- gärder är nödvändiga för att genomföra artikeln. 5.2.8Graviditet (artikel 8) Vår bedömning: Åtgärder är inte nödvändiga för att genomföra artikel 8. Enligt artikel 8 skall medlemsstaterna förplikta sig att undersöka, om och under vilka förhållanden kvinnliga egenföretagare och hus- trur till egenföretagare under avbrott i sin yrkesverksamhet på grund av havandeskap eller moderskap –kan få tillgång till en förmedling för tillfälliga avbytare eller till nationella system för socialtjänst, eller –kan få rätt till kontantbidrag enligt ett system för social trygg- het eller enligt något annat offentligt system för socialt skydd. I kommissionens förslag till direktivet om egen rörelse anges att artikel 8 tar sikte på de problem som kan uppstå för kvinnliga egen- företagare och hustrur till egenföretagare som i samband med gra- viditet och barnafödande behöver vara borta från verksamheten. De varierande förhållandena i medlemsstaterna innebär enligt kommis- sionen att dessa kvinnor inte alltid har möjlighet att vara borta från verksamheten eftersom ekonomisk kompensation för bortovaron inte alltid utgår. Det som sägs om avbytare tar enligt kommissionen sikte på egenföretagare och hustrur till egenföretagare inom jord- bruk.22 I samband med att kommissionen rapporterade om med- lemsstaternas genomförande av direktivet uttalade kommissionen även angående artikel 8 att the obligation is to consider, but not necessarily to take any action in this regard.23 22COM (84) 57/final/2 s. 7. 23Jfr COM (94) 163 final s. 5. Direktivet om egen rörelse 86/613/EEG Enligt den numera upphävda förordningen (1994:1832) om stöd till avbytarverksamhet inom jordbruket kunde statligt stöd, i mån av tillgång på medel, utgå i form av startbidrag och bidrag till verk- samheten till företag som tillhandahöll avbytartjänster inom jord- bruket och som godkänts av . Syftet med stödet var att förbättra lantbrukarnas sociala situation. har det statliga stödet till avbytarföretagen avvecklats. Enligt förordningen (1996:1562) om stöd till avbytarverksamhet inom jordbruket kan numera statligt stöd utgå till avbytarföretag endast i form av bil- ersättning. Lantbrukare som vill anlita avbytare är ofta anslutna till en s.k. ersättarförsäkring. Avsikten med en ersättarförsäkring är att täcka kostnader för att leja en ersättare om lantbrukaren blir sjuk. Bestämmelser om barnomsorg i form av förskoleverksamhet och skolbarnomsorg finns i 2 a kap. skollagen (1985:1100). Bestämmel- serna innebär bl.a. följande. Kommunerna ansvarar för att barn som är bosatta i och som stadigvarande vistas i kommunen erbjuds förskoleverksamhet och skolbarnsomsorg. Verksamheterna kan också anordnas av en- skilda. Förskoleverksamheten är till för barn mellan ett och som inte går i skolan och skolbarnsomsorgen är till för barn mellan sex och som går i skolan. Förskoleverksamheten bedrivs i form av förskola, familjedaghem och kompletterande förskoleverksamhet (öppen förskola). Skol- barnsomsorgen bedrivs i form av fritidshem och familjedaghem. För barn mellan tio och kan skolbarnsomsorgen även be- drivas i form av öppen fritidsverksamhet. Skolbarnsomsorgen skall ta emot barn under den del av dagen då de inte vistas i skolan och under lov. Förskoleverksamhet och skolbarnsomsorg skall tillhandahållas i den omfattning det behövs med hänsyn till föräldrarnas förvärvs- arbete eller studier eller barnets eget behov. Skyldigheten att till- handahålla förskoleverksamhet gäller barn som har fyllt . Barn som inte har fyllt skall tillhandahållas förskola om barnet av Direktivet om egen rörelse 86/613/EEG fysiska, psykiska eller andra skäl behöver särskilt stöd i sin utveck- ling och barnens behov av sådant stöd inte kan tillgodoses på något annat sätt. För plats i förskola, fritidshem och familjedaghem som kommu- nen anordnar får skäliga avgifter tas ut enligt grunder som kommu- nen bestämmer. Avgifterna får dock inte överstiga kommunens själv- kostnader. Bestämmelserna om skolbarnomsorg fanns tidigare i socialtjänst- lagen (1980:620). Från är de inarbetade i 2 a kap. skollagen.24 Som vi har beskrivit grundas rätten till socialförsäkrings- förmåner antingen på bosättning eller på arbete i . Den arbetsbaserade försäkringen är avsedd att täcka inkomstförluster och omfattar arbete/verksamhet som arbetstagare, uppdragstagare eller egenföretagare. Havandeskapspenning tillhör den arbetsbaserade försäkringen. En försäkrad kvinna har rätt till havandeskapspenning om havande- skapet har satt ned hennes förmåga att utföra uppgifterna i sitt förvärvsarbete med minst en fjärdedel och hon inte kan omplaceras till ett annat mindre ansträngande arbete enligt 19 § föräldraledig- hetslagen (1995:584). Föräldrapenningförmåner utgörs dels av föräldrapenning, dels av tillfällig föräldrapenning. Föräldrapenning utgår till föräldrar vid barns födelse eller adoption och tillfällig föräldrapenning utgår till föräldrar bl.a. när barnet är sjukt. Föräldrapenning vid barns födelse eller adoption utges till föräldrarna under sammanlagt. Föräldrapenning kan utgå på lägstanivå, grundnivå och över lägstanivå. Föräldrapenning på lägstanivå och grundnivå tillhör den bosättningsbaserade försäkringen medan föräldrapenning över lägstanivå och tillfällig föräldrapenning tillhör den arbetsbaserade försäkringen. 24 Jfr prop. 1997/98:6, bet. 1997/98:UbU5 och rskr. 1997/98:107. Direktivet om egen rörelse 86/613/EEG Bestämmelsen i artikel 8 innebär att medlemsstaterna skall under- söka de omständigheter som anges i artikeln. Något krav på att åt- gärder vidtas ställs däremot inte. Av de ovan redovisade bestämmelserna om avbytarverksamhet, barnomsorg och socialförsäkring framgår sammanfattningsvis följande. Något statligt organiserat eller subventionerat system för avbytare finns inte. Den som vill anlita avbytarverksamhet är i stället själv hänvisad att vända sig till ett företag eller en enskild näringsidkare som säljer sådana tjänster. Kommunerna ansvarar för att barn som är bosatta i och som stadigvarande vistas i kommunen erbjuds förskoleverksamhet och skolbarnomsorg. Skyldigheten att tillhandahålla förskoleverk- samhet gäller dock enligt huvudregeln från det barnet har fyllt . Ekonomisk kompensation kan utgå från socialförsäkringen i form av både bosättnings- och arbetsbaserade förmåner såsom föräldra- penningförmåner och havandeskapspenning. För de bosättnings- baserade förmånerna är det tillräckligt att vara bosatt i men för de arbetsbaserade förmånerna krävs arbete/verksamhet som arbetstagare, uppdragstagare eller egenföretagare. Direktivets krav på undersökning får därmed anses fullgjord. Inga ytterligare åtgärder är nödvändiga för att genomföra artikeln. 5.2.9Tillgång till rättsliga förfaranden (artikel 9) Vår bedömning: Artikel 9 genomförs genom att bestämmelserna om tillsyn och rättegång i lagen (2003:307) om förbud mot dis- kriminering görs tillämpliga även för diskrimineringsgrunden kön. Enligt artikel 9 skall medlemsstaterna i sina respektive länders rätts- ordning vidta nödvändiga åtgärder för att göra det möjligt för alla som anser sig förfördelade på grund av att likabehandlingsprincipen inte tillämpats i egen rörelse att göra sina rättigheter gällande vid Direktivet om egen rörelse 86/613/EEG domstol, eventuellt efter att ha hänvänt sig till andra behöriga myn- digheter. Innebörden av artikeln är ett krav på att den enskilde skall ha rimliga möjligheter att vända sig till domstol eller andra myndig- heter för att få ett påstående om diskriminering prövat. Diskrimi- neringsförbuden bör kunna genomdrivas i domstol på ett sätt som inte när det gäller t.ex. kostnader, formella krav på hur talan utförs eller konsekvenser, avhåller eller på ett orimligt sätt försvårar för den enskilde att komma till sin rätt. I och med att diskrimineringsgrunden kön – enligt vårt förslag i anslutning till artikel 4 – förs in i diskrimineringsförbuden som gäller start eller bedrivande av näringsverksamhet, insatser inom den ar- betsmarknadspolitiska verksamheten och yrkesmässigt tillhanda- hållande av tjänster lag om förbud mot diskriminering, träder den lagens rättegångsregler in. Mål om tillämpningen av förbuden mot diskriminering enligt lag skall handläggas enligt vad som är föreskrivet i rätte- gångsbalken om rättegången i tvistemål där förlikning om saken är tillåten. Detta kommer att gälla även när någon vill föra talan om könsdiskriminering. En följd av att reglerna placeras lag är att Jämställdhets- ombudsmannen (JämO) kan föra den enskildes talan i domstolen. En annan följd är att den för den enskilde förmånliga rättegångs- kostnadsregeln lag blir tillämplig. Domstolen får enligt denna förordna att vardera parten skall bära sin rättegångskostnad, om den som anser sig ha blivit diskriminerad förlorat målet men hade skälig anledning att få tvisten prövad. Detta kommer dock inte att gälla när JämO för talan som part för den enskilde. Ytterligare en följd är att JämO kommer att utöva tillsyn över lagens be- stämmelser om könsdiskriminering (jfr avsnitt 3.2.20). Direktivets krav får därmed anses tillgodosett. Ytterligare åtgärder är inte nödvändiga för att genomföra artikeln. Direktivet om egen rörelse 86/613/EEG 5.2.10Information (artikel 10) Vår bedömning: Artikel 10 bör genomföras genom särskilda in- formations- och utbildningssatsningar. Enligt artikel 10 skall medlemsstaterna se till att de organ som re- presenterar egenföretagare och yrkesutbildningscentra (engelska: vocational training centres) får kännedom om de åtgärder som vid- tagits i enlighet med direktivet jämte de bestämmelser på området som redan gäller. Artikeln innebär ett krav på att de organ som representerar egen- företagare och yrkesutbildningscentra informeras om lagstiftningen mot könsdiskriminering. Både nya bestämmelser och gällande rätt omfattas av informationsskyldigheten. Vi kan konstatera att for- muleringarna lämnar ett betydande handlingsutrymme för den en- skilda medlemsstaten. I publiceras alla författningar som beslutas av och regeringen i (). gäller för hela landet och är i princip tillgänglig utan kostnad för alla personer. SFS utges på svenska, men många författningar finns att tillgå på engelska och ibland på andra språk. De kan beställas formlöst per telefon eller på annat sätt hos bl.a. Alla författningar som finns i SFS är vidare åtkomliga via In- ternet (t.ex. på och . (JämO) och andra myndigheter fullgör en viktig roll för spridning av gällande och nya bestämmelser. Det framgår av de föreskrifter som gäller för JämO att myndig- heten har opinionsbildande och informationsspridande uppgifter. Vi har i anslutning till artikel 8 likabehandlingsdirektivet som före- skriver att medlemsstaterna skall informera anställda gjort bedöm- ningen att en särskild informations- och utbildningsinsats bör göras. Motsvarande bör gälla för artikel 10 direktivet om egen rörelse. Direktivet om egen rörelse 86/613/EEG Det bör ankomma på – och närmare bestämt som svarar för frågor om jämställdhet – att i detalj utforma hur informationen skall lämnas. Vi vill dock peka på att de fackliga organisationerna, arbetsgivarorganisationer, andra organisationer såsom FöretagarFörbundet, Företagares Riks- organisation och liknande bör ha en roll att spela i sammanhanget. Även JämO, () och andra myndig- heter kan beröras. 5.3Parallelluppställning av genomförandet av direktivet Parallelluppställning över genomförandet av rådets direktiv /613/EEG av om tillämpningen av principen om likabe- handling av kvinnor och män med egen rörelse, bland annat jord- bruk, samt om skydd för kvinnor med egen rörelse under havande- skap och moderskap (direktivet om egen rörelse). EG-direktivet Svenska bestämmelser som genomför direktivet samt kommentarer Artikel 1 Föranleder ingen särskild åtgärd. Artikel 2 Föranleder ingen särskild åtgärd. Artikel 3 Föranleder ingen särskild åtgärd. Artikel 4 5, 6 och 9 §§ lagen (2003:307) om förbud mot diskriminering Artikel 5 Föranleder ingen särskild åtgärd. Artikel 6 Föranleder ingen särskild åtgärd. Artikel 7 Föranleder ingen särskild åtgärd. Artikel 8 Föranleder ingen särskild åtgärd. Artikel 9 19–25 §§ lagen (2003:307) om förbud mot diskriminering Artikel 10 Föranleder inte lagstiftning. En särskild informations- och utbildningsinsats bör genomföras. 6Särskilt om varor, tjänster och bostäder I EG-rätten finns inga bestämmelser om könsdiskriminering i fråga om varor, tjänster och bostäder. Rättsläget kan dock antas komma att förändras. Kommissionen har lagt fram ett förslag till ett EG-direktiv med förbud mot könsdiskriminering i fråga om tillgång till och tillhanda- hållande av varor och tjänster som är tillgängliga för allmänheten, inklusive bostäder.1 Diskrimineringsförbudet föreslås innebära att det i fråga om till- gång till och tillhandahållande av varor, tjänster och bostäder inte skall få förekomma direkt eller indirekt diskriminering på grund av kön. Trakasserier och sexuella trakasserier samt uppmaning till dis- kriminering anses vara könsdiskriminering och skall förbjudas. Det föreslagna diskrimineringsförbudet omfattar bl.a. använd- ningen av kön som en faktor vid beräkningen av och ersätt- ningar i samband med försäkringar och därmed sammanhängande finansiella tjänster. Vid sidan av diskrimineringsförbudet innehåller förslaget även regler om –rättsliga och/eller administrativa förfaranden för adekvata på- följder, –delad bevisbörda, –skydd mot repressalier för de som utsatts för diskriminering och för vittnen, och –främjande av dialog med icke-statliga organisationer. 1 KOM (2003) 657 slutlig, Förslag till rådets direktiv om genomförande av principen om likabehandling av kvinnor och män när det gäller tillgång till och tillhandahållande av varor och tjänster. Särskilt om varor, tjänster och bostäder Den har förklarat sig välkomna förslaget.2 EG – andra diskrimineringsgrunder än kön För andra diskrimineringsgrunder än kön finns diskrimineringsför- bud som gäller varor, tjänster och bostäder inom EG-rätten. Detta avser de diskrimineringsgrunder som behandlas i direktivet mot etnisk diskriminering (2000/43/EG), dvs. ras och etniskt ursprung. Förbud mot diskriminering skall enligt artikel 3.1 h i direktivet gälla i fråga om tillgång till och tillhandahållande av varor och tjänster som är tillgängliga för allmänheten, inklusive bostäder. Diskrimineringsförbudet i lagen om förbud mot diskriminering Artikel 3.1 h i direktivet mot etnisk diskriminering har genomförts i genom 9 § lagen (2003:307) om förbud mot diskriminering. 9 § anger att diskriminering som har samband med etnisk tillhörig- het, religion eller annan trosuppfattning, sexuell läggning eller funk- tionshinder är förbjuden vid yrkesmässigt tillhandahållande av varor, tjänster eller bostäder. Lagen går således utöver direktivets krav på så sätt att diskrimineringsförbudet omfattar även diskriminerings- grunder som inte anges i direktivet mot etnisk diskriminering. Re- geringen anförde i den delen följande i propositionen till lag (prop. 2002/03:65 s. 63 ff.). Enligt regeringens mening skall skyddet mot diskriminering i princip vara lika för de olika diskrimineringsgrunderna, dock med beaktande av de speciella förutsättningar som gäller för olika samhällsområden. Mot den bakgrunden framstår det som olyckligt att den EG-rättsliga regleringen behandlar olika diskrimineringsgrunder olika, både i fråga om skyddets räckvidd och när det gäller tidpunkter för när diskrimine- ringsförbuden skall vara genomförda nationellt. I de avseenden EG- rätten inte uppställer ett likvärdigt skydd för de olika diskriminerings- grunderna bör undersöka möjligheterna att gå längre. är inte bundet av att EG-rättens diskrimineringsskydd inte är lika ut- format för alla diskrimineringsgrunder. Direktivens skydd mot diskri- minering motsvarar en miniminivå och en medlemsstat som så önskar är oförhindrad att gå vidare och skapa ett starkare nationellt skydd mot diskriminering. Regeringen anser att skyddet skall vara så likartat som möjligt för de olika diskrimineringsgrunderna och så långtgående som är praktiskt 2 Faktapromemoria 2003/04:FPM52. Särskilt om varor, tjänster och bostäder och rättsligt möjligt. Varken lagtekniska eller andra formella skäl eller hänsyn lägger hinder i vägen för att nu införa skydd i fråga om varor, tjänster och bostäder även för diskrimineringsgrunderna religion eller övertygelse, sexuell läggning och funktionshinder. Därmed bör sådant skydd införas. Handel med varor inom EU regleras utförligt genom fördragsregler och sekundärlagstiftning. Begreppet vara har getts en mycket vid betydelse av som har slagit fast att reglerna om varors fria rörlighet kan användas på alla varor som omfattas av den gemensamma tulltaxan. Det gäller enligt domstolen alla produkter som kan värderas i pengar och i den egenskapen omfattas av handel. Domstolen har också uttalat att en vara inte behöver ha ekonomiskt värde utan det avgörande är om det är en produkt som är omsätt- ningsbar.3 I förarbetena till lag sägs att varubegreppet i den lagen bör användas med en innebörd som motsvarar den EG-rättsliga (a. prop. s. 134). Tjänster definieras i artikel 50 i EG-fördraget som prestationer som normalt utförs mot ersättning, i den utsträckning de inte faller under bestämmelserna om fri rörlighet för varor, kapital eller per- soner. Enligt artikeln skall med tjänster särskilt avses verksamhet av industriell eller kommersiell natur samt verksamhet inom hantverk och fria yrken. Även begreppet prestationer som normalt utförs mot ersättning har getts en vidsträckt tolkning av . I brukar en tjänst beskrivas som något som någon gör eller utför åt någon annan mot ersättning. Av förarbetena till lag framgår att det är regeringens bedömning att begreppet tjänst i huvudsak är detsamma i EG-rätten som i svensk rätt (a. prop. s. 134). Avtal om tjänster kan avse en mängd olika företeelser. Som van- ligt förekommande exempel kan anföras bilreparationer, buss- och taxitransporter, förvaring av kläder, lokalvård, servering och annan 3 Mål 172/82 Inter-Huiles, 1983, s. 555. Särskilt om varor, tjänster och bostäder service vid hotell och nöjeslokaler, ekonomisk och juridisk rådgiv- ning, banklån och försäkringar. Det påpekas i förarbetena till lag att tillhandahållande av försäkringar och krediter omfattas av lagens diskrimineringsförbud i fråga om tjänster även om syftet i det enskilda fallet varit att finansiera eller starta egen näringsverksamhet (a. prop. s. 134). Möjligheten att få ta del av förmåner i form av försäkringar och krediter som kan följa av ett anställningsförhållande eller av med- lemskap i t.ex. arbetstagarorganisationer omfattas däremot inte av 9 § lag. Sådana situationer omfattas i stället av diskrimi- neringsförbuden som gäller löne- eller andra anställningsvillkor (t.ex. 10 § 4 lagen [1999:130] om åtgärder mot diskriminering i arbetslivet på grund av etnisk tillhörighet, religion eller annan trosuppfattning) respektive medlemskap och förmåner m.m. i organisationer (8 § lag). Vissa situationer som omfattas av bestämmelser i likabehandlings- direktivet (se avsnitt 3.2.11) och direktivet om egen rörelse (se av- snitt 5.2.4) har lag hänförts till diskrimineringsförbudet som gäller tjänster i 9 §. Vad som avses är dels villkor för tillträde till verksamhet som egenföretagare enligt artikel 3.1 a likabehand- lingsdirektivet och artikel 4 direktivet om egen rörelse, dels till- träde till yrkesvägledning enligt artikel 3.1 b likabehandlingsdirek- tivet. Dessa situationer har lag hänförts bl.a. till yrkes- mässigt tillhandahållande av tjänster i form av krediter respektive yrkesvägledning. Av förarbetena till lag framgår att i lagen avses med bo- städer alla former av boende, såväl permanent boende som tillfälliga bostäder och fritidsboende. Alla avtal en person kan tänkas ingå om en bostad omfattas av diskrimineringsskyddet. Detta gäller oavsett om bostaden är fast eller lös egendom och oavsett om det är fråga om köp, hyra eller någon annan upplåtelseform.4 4 Enligt propositionen är det rimligt att tolka artikel 3.1 h i direktivet mot etnisk diskriminering så att artikeln ges denna vidsträckta innebörd mot bakgrund av att förbudet mot diskriminering på grund av nationalitet i artikel 9 i förordningen (EG) nr 1612/68 om arbetskraftens fria rörlighet gäller i fråga om bostäder oberoende av bostädernas upplåtelseform (a. prop. s. 135). Särskilt om varor, tjänster och bostäder Diskrimineringsförbudet i 9 § lag omfattar yrkesmässigt tillhandahållande av varor, tjänster och bostäder. Med tillhandahållan- de avses i lagen köp, byte, upplåtelse eller gåva. Det är den civil- rättsliga transaktionen som avses, dvs. själva överlåtelsen eller upp- låtelsen. Ett exempel på diskriminering – hämtat ur propositionen och som gäller diskrimineringsgrunden funktionshinder – är att en näringsidkare inte vill sälja en vara eller hyra ut en bostad till någon för att den personen har ett funktionshinder (a. prop. s. 209). I förarbetena anförs att EG-direktivets ord tillgång till och till- handahållande av varor och tjänster inklusive bostäder som är till- gängliga för allmänheten i princip beskriver samma sak men utifrån förvärvarens respektive överlåtarens perspektiv. Om en kund inte får tillgång till en vara som är tillgänglig för allmänheten beror det på att säljaren inte tillhandahåller varan. Det bör därför vara till- räckligt att ange att förbudet gäller vid tillhandahållande av varor, tjänster och bostäder. Enligt förarbetena ger det ett skydd så att varor, tjänster och bostäder finns att tillgå och tillhandahålls på ett sätt som inte är diskriminerande. Den som deltar på marknadens utbudssida – t.ex. den som vill sälja en vara – skyddas inte av diskri- mineringsförbudet (a. prop. s 136). Det är vidare avgörande för bestämmelsens tillämpning att varan, tjänsten eller bostaden tillhandahålls yrkesmässigt. Det innebär att transaktioner som sker privat inte omfattas av lagens bestämmelser. En privatperson som vänder sig till allmänheten med ett erbjudande genom en tidningsannons eller ett anslag på en offentlig anslags- tavla omfattas således inte av diskrimineringsförbuden. Däremot kan t.ex. en fastighetsmäklare som biträder vid en bostadsförsäljning omfattas (a. prop. s. 137). Fortsatt utredning i fråga om yrkesmässighet