sou · GSB3122d2 · 2005-01-01 00:00:00 — Som nämnts är det enligt gällande rätt reglerna i LUL som i första hand skall tillämpas i fråga om åtalsunderlåtelse vid brott av unga lagöverträdare. Först sedan det har konstaterats att sådan åtalsunderlåtelse inte kan beviljas skall alltså åklagaren överväga att tillämpa bestämmelserna om åtalsunderlåtelse i . Trots att bestämmelserna om åtalsunderlåtelse i skall tillämpas subsidiärt i förhållande till de bestämmelser som finns i 17 § LUL är åtalsunderlåtelser enligt relativt vanliga för unga. Av samtliga meddelade åtalsunderlåtelser avseende åldersgruppen 15–beslutades, enligt BRÅ:s officiella statistik, ungefär var fjärde med stöd av bestämmelserna i . Som framgått föreslår vi att begreppet åtalsunderlåtelse enligt LUL bör ersättas med straffvarning. Frågan är om även begreppet åtalsunderlåtelse i bör ersättas med straffvarning beträffande den som har begått brott innan han har fyllt . Mot en sådan lösning kan anföras att de omständigheter som finns angivna som skäl för åtalsunderlåtelse enligt är av annan natur än i LUL. Bestämmelserna är bl.a. inte utformade med hänsyn till gärningsmannens ålder. För en ordning där samtliga åtalsunderlåtelser för den aktuella åldersgruppen benämns straffvarning talar kanske främst det förhållandet att detta leder till större tydlighet i flera olika avseenden. Till en början kan nämnas att bestämmelserna i 18 och 19 §§ LUL gäller i tillämpliga delar även vid åtalsunderlåtelse enligt . Detta innebär bl.a. att den unge skall underrättas om beslutet om åtalsunderlåtelse vid ett personligt samman- träffande med åklagaren. Om inte samtliga åtalsunderlåtelser namnändras till straffvarning kommer således den unge att kallas till åklagaren för att där eventuellt meddelas straffvarning enligt LUL eller åtalsunderlåtelse enligt . Förutom att åklagaren får ytterligare en pedagogisk uppgift att förklara skillna- den för den unge – en skillnad som består i bl.a. att det inte finns något uttryckligt skötsamhetskrav beträffande åtalsunderlåtelser enligt – är det svårt att hävda att en sådan ändring bidrar till enkelhet och klarhet. En ordning där samtliga åtalsunderlåtelser benämns straffvarning kan vidare bidra till en ökad förståelse för regelsystemet inom . är i och för sig inte involverad när det finns anledning att anta att skäl föreligger att meddela åtals- underlåtelse enligt , men företrädare för nämnden skall närvara vid sammanträffandet och nämnden bör på ett allmänt plan, bl.a. för att kunna utföra sitt arbete med ungdomsbrottslingar på ett fullgott sätt, ha en god inblick i påföljdssystemet. Vi anser att övervägande skäl talar för att också begreppet åtals- underlåtelse enligt bör ersättas med straffvarning beträffande den som har begått brott innan han har fyllt . Lagtekniskt kan detta lösas på ettdera av två sätt; antingen införs ändringen i eller görs i LUL en hänvisning till reglerna i . För enkelhetens och tydlighetens skull föredrar vi det senare alternativet. Vi föreslår därför att det i bestämmelserna om straffvarning i LUL skall anges att också de skäl som anges i 20 kap. 7 § RB får utgöra grund för åklagarens beslut om straffvarning för den som begått brott innan han fyllt . Förslaget innebär alltså att tillämpningsområdet för bestämmelserna om straffvarning i LUL utvidgas. En följd av detta blir att skötsamhetskravet gäller även för den som får straffvarning av de skäl som anges i 20 kap. 7 § RB. Motsvarande begränsning av tillämpningsområdet för åtalsunderlåtelse enligt 20 kap. 7 § RB bör framgå av ett tillägg i den paragrafen. Där bör anges att beslut om åtalsunderlåtelse får meddelas den som begått brott efter det att han fyllt . Enligt utredningens mening bör möjligheten att meddela straffvarning med hänvisning till de skäl som anges 20 kap. 7 § RB vara subsidiär i förhållande till de nuvarande bestämmelserna i 17 § LUL. Möjligheten att meddela straffvarning med hänvisning till dessa skäl bör alltså användas av åklagaren först i andra hand. 7.5.6Bör åklagarens straffvarning kunna förenas med ett avgörande av frågan om skadestånd? Bedömning: Vi menar att flera fördelar skulle uppnås om åklag- arens straffvarning kunde förenas med ett avgörande av frågan om skadestånd. Vi avstår dock från att lägga fram ett förslag i den riktningen eftersom spörsmålet kräver överväganden av sådan omfattning och karaktär att de inte ryms inom ramen för vårt uppdrag. En annan åtgärd som skulle kunna vidtas för att öka åklagarens möjligheter att använda bestämmelserna om straffvarning är att införa en möjlighet för målsäganden att begära skadestånd i anled- ning av brottet genom åklagaren i samband med straffvarningen. I den nuvarande ordningen skall åklagaren vid sin bedömning av om åtalsunderlåtelse kan beviljas beakta bl.a. om något väsentligt enskilt intresse skulle åsidosättas genom ett sådant beslut. En av de faktorer som åklagaren har att väga in i denna bedömning är behovet för målsäganden att föra en skadeståndstalan. Skadestånd kan inte dömas ut av någon annan myndighet än domstol. Det kan alltså uppstå en situation där åklagaren ser sig tvungen att väcka åtal på grund av ett skadeståndsanspråk från målsäganden, trots att förhållandena i övrigt talar för en åtalsunderlåtelse. Vårt förslag om att också domstolen skall kunna meddela straffvarning innebär en förbättring i förhållande till gällande rätt i så måtto att den unge kan erhålla en straffvarning även om målsäganden begärt skadestånd. Den nackdel som ligger i att en rättegång måste genomföras i dessa situationer, kvarstår dock. Den beskrivna bristen i den nuvarande ordningen skulle man kunna råda bot på genom att låta målsäganden få möjlighet att framställa sin begäran om skadestånd genom åklagaren under handläggningen av straffvarningen. Åklagaren skulle då vara skyldig att ge den unge tillfälle att uppge sin inställning till skadestånds- yrkandet. En tänkbar lösning vore att införa en möjlighet för åklagaren att i samband med ett beslut om åtalsunderlåtelse meddela föreskrifter om skadestånd. Frågan om villkor och särskilda föreskrifter vid åtalsunderlåtelse har övervägts i flera andra sammanhang. behandlade frågan och förde fram tanken att åklagaren i samband med ett beslut om åtalsunderlåtelse skulle kunna förordna om övervakning, ålägga straff i form av tilläggs- böter, överlämna till viss vård eller meddela särskilda föreskrifter.24 Kommittén avvisade emellertid ett sådant system eftersom det bl.a. skulle innebära att åklagaren i princip skulle få samma befogenheter som en domare. Kommittén framförde vidare en rad principiella skäl mot att åtalsunderlåtelse skulle kunna förenas med föreskrifter av olika slag, bl.a. att det var inkonsekvent att avstå från lagföring och till beslutet knyta ett typiskt straffrättslig ingripande. Kommittén underströk bl.a. att det vid en åtalsunderlåtelse inte föreligger något rättskraftigt avgörande av skuldfrågan. I departementspromemorian Ändrade regler om åtalsunder- låtelse för unga lagöverträdare, m.m. behandlades bl.a. alternativet att ge åklagare möjlighet att meddela föreskrifter i samband med beslut om åtalsunderlåtelse.25 Den typ av föreskrifter som enligt promemorian skulle kunna komma i fråga var föreskrifter som kan åläggas den som döms till villkorlig dom eller skyddstillsyn, bl.a. föreskrifter om hur den dömde skall fullgöra betalning av skadestånd på grund av brottet. Det konstaterades att de principiella invändningar som redovisat alltjämt torde ha giltighet. Mot en rätt för åklagaren att ge föreskrifter om hur den unge skall fullgöra betalning av skadestånd talade bl.a. att det inte förekommer något rättskraftigt beslut i skadeståndsfrågan när åklagaren fattar sitt beslut i åtalsfrågan. I propositionen till ändringar i LUL26 delade departe- mentschefen uppfattningen att det inte var lämpligt att införa en möjlighet för åklagaren att meddela föreskrifter i samband med ett beslut om åtalsunderlåtelse. Vi gör ingen annan bedömning i frågan om möjligheten för åklagaren att meddela sådana föreskrifter som sagts. Vi lägger därför inte fram något förslag i den riktningen. Ett skadeståndsanspråk är av dispositiv karaktär och det kan, till skillnad från ett straff, bli föremål för förhandlingar mellan parterna. Skadeståndsfrågan kan därmed i många fall lösas utanför domstolen. Man skulle alltså kunna tänka sig att åklagaren får i uppgift att hjälpa målsäganden att upprätta ett avtal som reglerar skadeståndsfrågan. Fördelen för målsäganden med att få skade- ståndet fastställt av domstol är emellertid att han därigenom erhåller en exekutionstitel som i sin tur kan ligga till grund för en begäran hos kronofogdemyndigheten om utmätning enligt 24Betänkandet Färre brottmål (SOU 1976:47). 25Ds Ju 1987:11. 1987/88:135 s. 15 f. För att en ordning som innebär att målsäganden får möjlighet att framställa sin begäran om skadestånd genom åklagaren under handläggningen av frågan om straffvarning skall få ett påtagligt genomslag torde det krävas att målsäganden kan erhålla en exekutionstitel vid straffvarning. Av intresse i detta sammanhang är bestämmelsen i 48 kap. 5 a § RB när det gäller frågan om skadestånd vid strafförelägganden. Där sägs att har målsäganden anmält enskilt anspråk avseende betal- ningsskyldighet i anledning av brottet och är omständigheterna sådana att åklagaren är skyldig att utföra målsägandens talan, skall också det enskilda anspråket föreläggas den misstänkte för godkännande. Ett strafföreläggande skall då innehålla bl.a. uppgift om det enskilda anspråk som föreläggs den misstänkte samt uppgift om målsäganden och de omständigheter som anspråket grundar sig på (48 kap. 6 § 6 p. RB). Ett godkänt strafföreläggande gäller som en lagakraftvunnen dom (48 kap. 3 § andra stycket RB). Det utgör en exekutionstitel och det verkställs som en dom som har vunnit laga kraft (3 kap. 1 § 3 p. och 14 § UB). Åklagarens straffvarning bör på samma sätt som ett strafföre- läggande vara skriftlig. I och för sig skulle det alltså i handlingen kunna införas sådan uppgift som nämns i 48 kap. 6 § 6 p. RB. Den unges medgivande av skadeståndsanspråket skulle kunna ske genom att han undertecknar handlingen. Som framgått innebär dock åklagarens beslut om straffvarning inte ett rättskraftigt avgörande i skuldfrågan och det utgör inte heller en exekutionstitel. Frågan är således om det är möjligt och lämpligt att genom lagstiftning låta åklagarens beslut om straffvarning utgöra en sådan handling som får läggas till grund för verkställighet enligt utsökningsbalken. Frågan kräver överväganden av sådan omfattning och karaktär att den inte ryms inom ramen för vårt uppdrag. Vi avstår därför från att lägga fram något förslag med ett sådant innehåll. 7.5.7Samverkan mellan åklagare och socialtjänst bör förstärkas Förslag: Vi menar att samarbetet mellan åklagaren och social- tjänsten bör förstärkas. Vi föreslår därför att skall vara skyldig att återrapportera till åklagaren i de fall den åtgärd som åklagaren förutsatte vid beslutet om straffvarning inte kommer till stånd. Underrättelsen till åklagaren skall ske i skriftlig form och innehålla de uppgifter som erfordras för att åklagaren skall kunna bilda sig en uppfattning om huruvida det finns anledning att med stöd av 22 § LUL återkalla straff- varningen. Vi anser att bör ge i kommun- erna vägledning om återrapporteringsskyldigheten i dessa fall. Det kan tänkas att man kan förstärka institutet straffvarning genom att skärpa bestämmelserna som rör samarbetet mellan åklagaren och . Det har sagts till utredningen att det förekommer att inte vidtar de åtgärder som omnämns i en vårdplan som upprättats i anledning av ungdoms- brott, om åklagaren beslutar att ge den unge åtalsunderlåtelse i stället för att väcka åtal. Om åklagarens beslut att meddela åtalsunderlåtelse grundas på bedömningen att de av i en upprättad vårdplan angivna åtgärderna är ett tillräckligt ingripande på grund av brottet, är detta naturligtvis oacceptabelt. Som framgått skall åklagaren underrätta socialnämnden om ett beslut om åtalsunderlåtelse i det fall någon åtgärd från nämndens sida förutsätts (21 §). Åklagaren har som redovisats i dessa fall också en skyldighet att följa upp frågan. Han skall, om han vid beslutet om åtalsunderlåtelse har förutsatt att socialnämnden vidtar åtgärder, ta reda på om åtgärden kommer till stånd och, om så visar sig inte vara fallet, anmäla detta för (3 § förordningen om särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare). Det torde dock förekomma att åklagaren inte fullgör sin skyldighet att efter ett meddelat beslut om åtalsunderlåtelse undersöka hur det förhåller sig med planerade insatser. Den enkät- undersökning som företog i frågan ger stöd för ett sådant påstående.27 27 Betänkandet Reaktion mot ungdomsbrott (SOU 1993:35) s. 319 f. Åklagaren har naturligtvis ett ansvar att göra det som åligger honom i detta avseende. Emellertid framstår också handlande som klart otillfredsställande. En förutsättning för att ett straffsystem skall uppfattas som trovärdigt är att tillämpningen av de olika reaktionerna följer en konsekvent linje. Det är viktigt att både allmänheten och den unge kan lita på att de regler som gäller verkligen följs. Om det i de nu aktuella situationerna görs upp en vårdplan för den unge är det självklart av grundläggande betydelse att den också genomförs, när den har varit en förutsättning för åklagarens beslut att inte väcka åtal. En tänkbar åtgärd i syfte att förstärka ordningen är att förena straffvarningen med föreskrifter om insatser. Sådana straffvarningar skulle innebära att åklagaren beslutar om straffvar- ning med villkoret att den unge skall genomgå behandlingen. Som nämnts har frågan om villkorade åtalsunderlåtelser övervägts i flera andra sammanhang, bl.a. av och Utred- ningen om medling vid ungdomsbrott.28 Övervägandena har inte i något fall resulterat i lagstiftning. Det är främst av principiella skäl man har avvisat villkorade åtalsunderlåtelser. Exempelvis har det ansetts att åklagarna, om de tilldelades rätt att meddela beslut om villkorade åtalsunderlåtelser, skulle komma att i princip spela samma roll som en domstol, utan att förfarandet hos åklagaren i övrigt motsvaras av vad som gäller för domstolar. Det har också framhållits att en åtalsunderlåtelse inte innebär ett rättskraftigt avgörande i skuldfrågan och att det därför är principiellt tveksamt att avstå från att väcka åtal i domstol och till beslutet knyta straffrättsliga ingripanden. Vi instämmer i den bedömning som har gjorts i de tidigare lagstiftningsärendena och lägger därför inte fram något förslag i den riktningen. Den nuvarande ordningen innebär alltså att det ankommer på åklagaren att kontrollera om den förutsatta åtgärden har anordnats av . Det kan ifrågasättas om denna ordning är den mest effektiva. Eftersom den unge är föremål för omsorg kan det hävdas att det är mer ändamålsenligt att åläggs en rapporteringsskyldighet till åklagaren i de fall den av åklagaren förutsatta åtgärden inte kommer till stånd. En sådan tänkt skyldighet bör självklart gälla oavsett om vården är avsedd att ges med stöd av SoL eller LVU. Underrättelsen till åklagaren skulle kunna ske i skriftlig form och innehålla de 28 SOU 1993:35 respektive Medling vid ungdomsbrott (SOU 2000:105). I det sistnämnda betänkandet ges en utförlig redovisning av de tidigare övervägandena (s. 158 ff). uppgifter som erfordras för att åklagaren skall kunna bilda sig en uppfattning om huruvida det finns anledning att med stöd av 22 § LUL återkalla straffvarningen. Den nu skissade modellen överensstämmer med den ordning som gäller beträffande unga som har överlämnats till vård inom som påföljd för brott (se avsnitt 8.3.5). Enligt vår uppfattning bör en sådan skyldighet för på ett verkningsfullt sätt bidra till att den önskvärda uppföljningen av vad som sker med den unge efter meddelandet av straffvarningen kommer till stånd. Vi föreslår därför att en bestämmelse med detta innehåll införs i LUL och att bestämmelsen om åklagarens uppföljningsskyldighet enligt 3 § förordningen om särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare följaktligen upphävs. Som närmare redovisas i avsnitt 8.3.5 anser utredningen att bör utforma vägledning för åter- rapportering till åklagaren beträffande unga som har överlämnats till vård inom som påföljd för brott, exempelvis genom att sammanställa ett standardiserat underlag för ändamålet i form av blankett. Vi anser att detta bör gälla också sådan åter- rapportering som skall ske när den åtgärd som åklagaren förutsatte vid beslutet om straffvarning inte kommer till stånd. 7.5.8Riksåklagaren bör utfärda nya anvisningar Bedömning: För att åstadkomma en rättstillämpning av bestämmelserna om straffvarning som uppfyller kraven på likformighet och förutsebarhet bör RÅ utfärda nya allmänna råd om den närmare tillämpningen. Vi menar att vissa principer bör ligga till grund för de nya råden. Av betydelse för hur ofta och i vilka situationer straffvarning kan komma till användning är den vägledning som åklagarna har i fråga om tillämpningen av dessa bestämmelser. Enligt Utredningen om handläggning av ungdomsmål visade dess enkätresultat och statistik från stora variationer mellan de olika åklagarkamrarna när det gäller i vilken omfattning beslut om åtalsunderlåtelse meddelas.29 Även andelen beslut att väcka åtal eller utfärda strafföreläggande varierade. Utredningen framhöll att det 29 SOU 1999:108 s. 140 ff. givetvis kan finnas olika förklaringar till variationerna men bedömde att andelen åtalsunderlåtelser varierade så mycket att det måste vara fråga om relativt stora skillnader i rättstillämpningen. I den efterföljande propositionen sades att det med hänsyn till rättssäkerheten är viktigt att bestämmelserna om åtalsunderlåtelse tillämpas så likartat som möjligt över landet och att detta bäst uppnås genom att allmänna råd därom utfärdas.30 En mer enhetlig rättstillämpning beträffande bestämmelserna om åtalsunderlåtelse borde eftersträvas och åstadkommas genom att RÅ utfärdade nya allmänna råd om tillämpningen. Det påpekades att RÅ:s allmänna råd om åtalsunderlåtelse enligt LUL (RÅC I:123) som meddelades , dvs. års ungdomsmålsreform, hade upphört att gälla. Utredningen delar självklart uppfattningen att det är angeläget att RÅ utfärdar nya allmänna råd på området. Det är viktigt att institutet tillämpas på ett likformigt och förutsebart sätt. RÅ:s cirkulär fyller här en viktig funktion. Enligt uppgift till utredningen planerar också RÅ att utarbeta nya sådana råd. Vi menar att bl.a. följande principer bör ligga till grund för de nya anvisningarna. Råden bör utformas på ett sådant sätt att användningen av straffvarning ökar på bekostnad av strafföreläggande och domstols- prövning. De bör ge uttryck för presumtionen att åtal inte skall väckas vad gäller unga lagöverträdare och att denna presumtion är särskilt stark i de fall den unge inte har lagförts tidigare. Behovet av att särbehandla unga vid åtalsprövningen gör sig av naturliga skäl olika starkt gällande beroende på den unges ålder. Det kan finnas skäl att vara väsentligt restriktivare med att väcka åtal mot en 15-åring än mot den som närmar sig . Återfall i brott kan vara en omständighet som medför att åtal bör väckas. Normalt bör ett nytt beslut om straffvarning inte meddelas om den unge återfallit i brott. Undantag härifrån bör dock kunna göras om förflutit sedan det förra brottet begicks. Det är vidare angeläget att det ges närmare anvisningar om formerna för underrättelsen av beslutet om straffvarning. I anvisningarna bör också redogöras för betydelsen av att den unge vill göra rätt för sig genom att exempelvis medverka till att medling enligt medlingslagen kommer till stånd. Vägledning bör även ges 2000/01:56 s. 19 f. om den samverkan mellan åklagare och socialtjänst som regel- systemet förutsätter. En annan fråga som bör behandlas är om s.k. delade beslut, dvs. ett beslut som innebär att straffvarning meddelas för ett brott och att åtal väcks för ett annat, bör kunna meddelas mot bakgrund av bl.a. det krav på tydlighet som gör sig särskilt gällande beträffande unga lagöverträdare. Det bör även beskrivas i vilka situationer ett beslut om straff- varning bör återkallas med beaktande av bl.a. det pedagogiska värde som återkallelsen har som reaktion vid misskötsamhet. Vid utformningen bör naturligtvis beaktas även vad som framkommit i forskningen om ungdomsbrott. I detta sammanhang bör särskilt lyftas fram rönen om de s.k. strategiska brotten (se avsnitt 4.2.4). 7.5.9Andra åtgärder som bör innebära ökad användning av straffvarning Bedömning: Våra förslag om att unga lagöverträdare vid behov skall kunna erhålla en kvalificerad form av kontaktperson () som särskild insats inom och att åklagaren skall få medge förlängning av tidsfristen för beslut i åtalsfrågan så att ett medlingsförfarande hinner avslutas, bör innebära ökade möjligheter för åklagaren att meddela straffvarning. Som redovisats bör de åtgärder som föreslagits i detta kapitel bidra till en önskvärd ökad användning av institutet straffvarning. Det finns i detta sammanhang anledning att nämna två andra förslag som bör verka i samma riktning. Med anledning av förordnande av Som närmare redovisas i avsnitt 12.6 föreslår utredningen att i kommunerna skall kunna ombesörja att unga lagöverträdare vid behov erhåller en kvalificerad form av kontakt- person, en , som särskild insats inom . Om den unge får en sådan kvalificerad kontaktperson bör enligt vår mening detta innebära ökade möjligheter för åklagaren att meddela straffvarning med hänvisning till att den unge blir föremål för åtgärder från de sociala myndigheterna (17 § första stycket). Åklagaren bör i kallelsen till bilägga en kallelse till eventuell kontaktperson/. har att vidare- befordra kallelsen till den kontaktperson som kan ha förordnats för den unge. Med anledning av medling Vi redogör för våra överväganden om medlingsverksamhet i avsnitt 13.8. Som närmare utvecklas där föreslår vi dels att det i 17 § tredje stycket LUL, närmast som ett förtydligande av vad som kan sägas gälla , skall anges att vid bedömningen av om straffvarning skall meddelas skall särskilt beaktas den unges vilja att medverka till att medling enlig medlingslagen kommer till stånd, dels att tidsfristen för beslut i åtalsfrågan skall kunna förlängas i de fall medling är aktuellt. Om åklagaren får medge förlängning av tidsfristen så att medlingsförfarandet hinner avslutas bör enligt utredningens bedömning detta leda till att fler medlingar kan beaktas av åklagaren vid beslutet om straffvarning och att straff- varning därmed kan meddelas i större utsträckning. 7.5.10Registreringstiden i belastningsregistret bör förkortas Förslag: Vi föreslår att uppgifter i belastningsregistret avseende beslut om straffvarning skall gallras ur registret efter beslutet. Att en ny period börjar löpa om den unge lagförs för brott innan det är dags att gallra den befintliga uppgiften följer redan av nu gällande regler. Som nämnts är det övergripande syftet med belastningsregistret att olika myndigheter, framför allt de brottsbekämpande och rätts- vårdande myndigheterna, på ett enkelt sätt skall få tillgång till de uppgifter som behövs för deras verksamhet. Åklagare behöver ha tillgång till vissa uppgifter för att kunna besluta om förunder- sökning och åtal samt för utfärdande av strafföreläggande. allmänna domstolarna har behov av uppgifter om tidigare belastningar när det gäller påföljdsval och straffmätning. Polis- myndigheter och andra myndigheter behöver uppgifter om belastningar vid sådan lämplighetsprövning och tillståndsprövning som följer av andra lagar och förordningar.31 Det har ansetts motiverat att låta belastningsregistret omfatta också åtalsunderlåtelser, bl.a. med hänsyn till att det vid åtals- underlåtelse finns en fullständig utredning som enligt åklagarens bedömning utvisar att den misstänkte är skyldig till ett brott.