sou · GSB348 · 2005-01-01 00:00:00 — Så helt lär aldrig stereotypt tänkande kunna undvikas, men däremot är det viktigt att vara medveten om de negativa konsekvenser som stereotyper kan få för agerande i vardagen. Drivna till sin spets kan de slå över i synda- bockstänkande och fiendebildsresonemang (2003). Stereotyper kan vara av såväl renodlat negativt som av relativt positivt slag, men även om stereotyper på ytan verkar vara positiva finns det anledning att vara vaksam. Ett välkänt exempel på en stereo- typ med relativt positivt innehåll är den som går ut på att exotisera och framställa vissa folkgrupper som att de har ett naturligt, harmon- iskt eller ursprungligt levnadssätt (Sibley 1995; 2002). Denna stereotyp kan tyckas positiv vid första påseendet. ligger det i dess förlängning att individer och grupper som porträtteras på detta sätt delvis framställs som oförstörda och oförställda barn, vilka behöver tas om hand av vuxna och erfarna personer eller grupper som förstår bättre. Stereotyper kan komma i många skepnader och de kan förstärkas på många sätt. När en stereotyp väl rotat sig är den extremt mot- ståndskraftig mot förändring. Ett välkänt exempel utgörs av fiende- Kapitel 4 Stereotyper i vardagen: Bilder av de främmande 103 bilden (jfr Fiebig-von och 1997), vilken kan betraktas som en stereotyp av grupper på skiftande aggregationsnivåer. Infor- mation, som kan tolkas som att fiendebilden är rättvisande och att exempelvis en grupp människor verkligen har onda avsikter, bekräftar förstås stereotypen i fråga. Men med stereotypernas speciella logik kan även det omvända gälla. Information som förefaller strida mot stereotypens innehåll, som till exempel indikationer om att den utpekade gruppen verkligen har goda avsikter och försöker agera på ett vis som är samarbetsfrämjande, kan avfärdas med argument av typen: Inte nog med att de är ondsinta, de försöker lura oss också. Och så har grundresonemanget räddats . Människan har som bekant en tendens att se det hon vill se. En förklaring till stereotypers stora motståndskraft är att de fyller olika former av behov (jfr Gilens 1999:160). Att de förenklar infor- mationsbearbetningen har vi redan berört. Men stereotyper gör också att det egna jaget framstår i ett mera fördelaktigt ljus, och de kan bidra till att artikulera den egna identiteten. Ofta är det betydligt lättare att avgöra vilka som inte ingår i den egna gruppen och varför det är så än att i positiva termer definiera vad det egentligen är som förenar Oss (2001). Gränsen mellan den egna gruppen och de Andra blir helt central för självidentifikationen, och här spelar stereotypisering en väsentlig roll (Sibley 1995; 2003). När stereotyper utmålar de Andra som onda, kan vi känna oss goda i jämförelse, och när de beskriver dem som stackars offer som behöver tas om hand, kan vi känna oss förträffliga som tar oss an dem på så bra sätt. Som Kearney (2003:33) målande uttrycker det: för att skall förbli helgonlika, måste de främmande bli syndabockar. Vanligtvis har vi som individer med oss stereotypa uppfattningar hemifrån. Uppfostran och uppväxt är av grundläggande betydelse för hur stereotyper vinner anslutning hos individen. tar andra kanaler över, först och främst utbildning och skolgång. När denna är genomgången är individen i regel inte längre lika påverkbar i fråga om att ta upp nya stereotyper i sin föreställningsvärld, men befintliga stereotyper kan förstärkas ytterligare, till exempel genom arbetslivet. Massmedia är dock den kanske allra viktigaste kanalen för att befästa existerande stereotyper (m.fl. 1974; Gilens 1999). decenniers forskning har visat att massmedias roll i sammanhanget ligger just på detta område; att befästa stereotypa uppfattningar snar- are än att skapa nya. Det gäller inte minst stereotyper om invandrade. Massmedia kan med fog sägas vara den arena där stereotypa uppfatt- ningar tydligast kommer till uttryck på detta område (1987; och 2003). Låt oss fortsättningsvis för enkelhetens skull inskränka diskussionen till nyhetsmedia. Främlingar tenderar enligt (1998:75–76) att associeras med mord, epidemier och plundring. Så länge som dessa olycks- fenomen koncentreras till en avlägsen Tredje värld och förknippas med vad benämner fjärran lokalinvånare (faraway locals; ibid.) låter sig detta relativt bekvämt hanteras i den rika världens var- dagsrum, men vad händer när lokalinvånaren helt plötsligt inte längre befinner sig långt borta utan mitt ibland oss? Fiendens hemsökelse av våra gränser är liktydig med stundande pest, skriver (1994:109) drastiskt. Är det verkligen så våra nära främmande, för att parafrasera , framställs i media? Det etniska infantiliseras alltid i media, menar (2002:149), och preciserar att det antingen framställs som tamt och förtjusande (som i etnisk kultur och etnisk musik) eller som otämjt och farligt (som i etniska krav, etnisk konflikt). I vart fall gör dessa beskrivningar att det etniska alltid framställs som skilt från majoritetens Oss. Genom stereotypiseringar uttrycker den egna gruppen sin ambivalens gentemot de Andra; de förmedlar både av- ståndstagande och attraktion (Riggins 1997:9). Demonisering och romantisering går därvid lätt hand i hand (2002:63–64). Guillaumin (1974:79) observerade att de exklu- derade i media alltid beskrivs som under eller över , men aldrig neutralt. Det finns alltså de som då och då beskrivs som över , och dem finns det större anledning att frukta, medan de underlägsna, de under , lätt utmålas som outhärdliga och otäcka. Dem behöver man då inte befatta sig med. Som påtalats tidigare (se Wigerfelt i denna volym) tenderar dagens diskurser om etnicitet att ta vid där de förutvarande diskurserna om ras slutade; argumentationsstrukturen är slående lik (jfr även 1998:10). Guillaumin (1974:66) konstaterade att stereotyper om ras framhåller faromomentet i det främmande, antingen detta sedan uttrycks i sjukdomar, sexuella hot, fysiskt våld eller annat. I sin klas- siska studie av brittisk press fann m.fl. (1974:163) att ras allmänt sågs som ett problem, vilket kunde uttryckas på olika sätt, såsom genom de invandrades fysiska tal, risken för bråk som antogs uppkomma i samband med deras ankomst och vistelse, eller den diskriminering och fientlighet som invandrarna utsätts för. Sibley (1995) driver de negativa beskrivningarnas tendens till deras spets när han menar att exkluderade minoriteter, däribland främst vissa etniska grupper, i majoritetens språkbruk ytterst för- knippas med smuts och orenlighet. Kapitel 4 Stereotyper i vardagen: Bilder av de främmande 105 brottslighet är inte ovanlig i västpressens rapportering om flyktingar och invandrare (Hier och 2002). Nyheter om avvikande beteenden hjälper till att upprätthålla föreställningen om vad som är och bör vara samhällets normativa konturer. De tillhandahåller infor- mation om vad som är rätt och om vad som är fel och om de gränser som inte bör överskridas (1987:17). Därför är brottsrapporter- ingen viktig att studera på många sätt; den är starkt normerande till sin karaktär och den uttrycker klart vem som står utanför i samhället. Vilka stereotyper om invandrare och flyktingar har då påvisats tidigare i litteraturen? Att det främmande förknippats med sjukdom, fara och hot har konstaterats ovan. (1987:364–366) urskiljer några typiska fördomsstrukturer i eliters kommunikation, bland annat i nyhetsmedia, om etniska grupper andra än majoritetsbefolk- ningen. Dessa är återigen föreställningar om invandringens enorma fysiska antal; om brottslighet och aggressivitet; om orättvis konkur- rens och särbehandling (vilket innebär en ekonomisk börda för majori- tetsbefolkningen), om kulturella konflikter samt om personlighetsdrag vilka alla har en gemensam nämnare i individernas påstådda underlägsenhet. Betydligt mera sällan läggs betoningen på de positiva bidrag minoritetsgrupperna kan ge. (1987:58, 361) destiller- ar vidare ned dessa fördomsstrukturer till tre dominerande grund- teman: skillnader, avvikelser och hot. Standardnyheten implicerar att minoriteterna orsakar sociala, ekonomiska eller politiska problem för majoritetsgruppen. Historier om brott, hot, aggression och kulturell konflikt dominerar i rapporteringen om dem. I sin undersökning av finlandssvensk tidningspress finner (2002:119) två grundstereotyper i rapporteringen om soma- lier, närmare bestämt fiender och offer. I en anslutande studie fann (2000:72) att två teman dominerade i den finlandssvenska pressen, nämligen flyktingskapet och brottsligheten. Offer och för- övare, således, om man väljer att uttrycka det något annorlunda. För att ta ett svenskt exempel har slutligen (2002) uppmärksammat hur debatten kring så kallade hedersmord i genererat en bild av muslimska män som hänsynslösa förövare, fångna i sin kultur, medan de muslimska kvinnorna hamnar i en position som passiva och maktlösa offer tilldelade sin plats av kulturen. Vilka mönster har vi då anledning att förvänta oss när vi studerar skildringen av invandrade i lokalpressen? Jo, säkerligen både avståndstagande och attraktion, både det otämjda och det domestice- rade. Som en grundstereotyp kan vi förvänta oss bilden av invandraren som ett hot, vare sig detta hot manifesteras genom brottslighet, sjukdomssmitta eller förment aggressiva kulturyttringar. om än något mera neutral, är föreställningen om invandraren som en belastning, främst i ekonomiska termer. Här blir den enskilde invand- raren mera ett passivt objekt än ett aktivt och hotfullt subjekt. Offerstereotypen ryms inom denna ram; ett offer är ju vanligtvis en svag person som behöver tas om hand, och är följaktligen en belastning. I båda fallen rör det sig om att porträttera den enskilde invandrade som en del av ett större kollektiv där förmodade gruppkarakteristika antas gälla för samtliga de individer som ingår däri. Den exotiska främmande är en tredje stereotyp, som vi med ledning av litteraturinventeringen ovan har anledning att förvänta oss. De undersökningar som vi diskuterat ovan har däremot sällan urskiljt några positiva motbilder; det exotiska är ju också det omogna, liksom det är det otämjda som blir farligt om det representeras av för många individer. Låt oss ändå lansera en fjärde typ för fullständighetens skull: invandraren som tillgång, den bild som alltså beskri- ver som sparsamt förekommande. Visst finns den; vi har alla stött på den i tidningarna. Det vanligaste exemplet är väl den enskilda framgångssagan. För att denna uppsättning idealtyper skall kunna tjäna som arbets- instrument måste de förses med en djupdimension; bottnar verkligen personbeskrivningarna i en stereotyp, d.v.s. förenklade antaganden om hela grupper av människor, eller rör de sig om undantagen som be- kräftar regeln? Redan här vill vi markera att vi finner det mycket osäkert huruvida tillgångsbilden uppfyller detta kriterium. Som vi skall visa återfinns grundstereotyperna hot och belastning rikligt i vårt material. Det exotiska är också representerat, om än mindre frekvent som inslag i det egna lokalsamhället. Och de enskilda positiva exemplen finns där, med den tveeggade verkan som vi menar de kan ha. Lokala nyhetsmedia och lokala föreställningar Till skillnad från i storstadsmetropoler är den direkta kontakten med invandrare fortfarande mindre vanligt förekommande i småstaden. Det som skrivs i lokalpressen kan därför bli ett viktigt surrogat för möten i verkliga livet. Lokalpressen tillmäts generellt sett stor trovärdighet av sina läsare. Läsekretsen vänder sig till lokalpressen för att få en bild av vad som tilldrar sig inom den lokala politiken och litar i stor utsträckning på vad som skrivs där (1998; 1995). Det som står att läsa i den lokala tidningen har därför förutsättningar att Kapitel 4 Stereotyper i vardagen: Bilder av de främmande 107 aktivt bidra till att forma läsarnas föreställningar om vad som sker i hembygden. Det gäller inte minst synen på invandrare. Det är långt ifrån oväsentligt var någonstans i tidningen en viss typ av information framförs. Från svenska läsarundersökningar vet vi att de nyhetssidor där lokala angelägenheter avhandlas generellt sett är mycket populära bland läsarna, och att de därvid endast överträffas av familjenyheterna och radio/TV-sektionen. Även insändarsidorna har en bred läsekrets. Däremot är ledarsidorna bland de minst efter- traktade (1995). Detta innebär i sin tur att vad som skrivs på ledarplats inte nödvändigtvis är det som läsarna främst kommer att associera med tidningens linje, detta eftersom det helt enkelt inte blir läst. Även om redaktörerna skriver ledarartiklar för att föra fram till exempel ett liberalt budskap i debatten kring flyktingfrågan, kan det skrivna komma att tillmätas mindre vikt av läsarna än budskap som framförs via betydligt mera frekvent lästa artiklar på nyhetsplats (jfr Flowerdew m.fl. 2002). I den svenska maktutredningens publicerade volym om mediemakt (och 1990) heter det att media utgör både aktör och arena. På samma sätt utgår vi ifrån att den lokala tidningen spelar dessa båda roller, även om dess skrivande personal kanske inte alla gånger är medvetna om det själva. Vad vi menar är att såväl redaktörer som journalister förstås kan vara medvetna om att exempelvis en serie artiklar kommer att skapa opinion i en viss fråga och att den lokala tidningen därför utgör en aktör. Vad vi däremot också vill framhålla är att vissa föreställningar, till exempel stereotyper, kan förmedlas vidare genom den skrivna artikeln utan att de personer som står bakom den nödvändigtvis är medvetna om att detta sker. Om det till exempel i en artikel talas om flyktingströmmar förstärker detta ett intryck hos läsaren om flyktingar som något negativt och oönskat (jfr 1987:372; Hier och 2002:501). Dock är det långt ifrån säkert att den skrivande journalisten eller redaktionen medvetet velat förmedla detta intryck. Kanske är metaforen så pass inarbetad att den mer eller mindre oreflekterat använts i artikeln. Oavsett om ordvalet gjorts medvetet eller inte, förmedlar det dock ett intryck av någonting negativt till läsaren, och bidrar därigenom till att befästa befintliga negativa stereotyper. : Stereotyper på nyhetsplats Som vi konstaterade ovan behöver inte stereotyper te sig negativa vid första anblicken, och de behöver inte nödvändigtvis tillskriva objektet ondsinta drag. Däremot är det vanligt att på ytan positiva stereotyper är romantiserande och exotiserande till sin karaktär. I Smålänningen kom den typen av stereotyper till uttryck i resereportage, och framför allt i artiklar om hur representanter från utlandet kom i kontakt med , eller hur representanter från kom i kontakt med utlandet. Så kunde man till exempel bli upplyst om att folk från , och allmänt sett var gästfria och lätta att få kontakt med (Smålänningen , s. 8). När det gällde och det forna var ett åter- kommande tema att denna del av världen behövde hjälp och stöd. En Ljungbyelev, för tillfället baserad i , menade till exempel att är lite efter i utvecklingen om man jämför med en stad i (Smålänningen , s. 18–19). Exemplen var många på att och det forna framställ- des som en smula efterblivna i jämförelse med den oftast outtalade svenska . var givare och länderna i denna geografiska region nettomottagare. Förhållandet kunde gälla olika områden som till exempel avfallshantering, miljöskydd och återvinning (Smålän- ningen , s. 5; , s. 8). På individplanet figur- erade ofta folk från östra som klienter i relation till beskyddare i . En sådan bild kunde utläsas till exempel i samband med att vitryska barn togs emot på ett sommarläger utanför (Smålän- ningen , s. 4) eller då begagnade kläder, skor och leksaker skickades iväg till mottagare i en stad i (Smålänningen , s. 9). Det exotiska fanns också där. En företrädare för en gästande grupp folkdansare från kunde till exempel säga att Dansen är ett med . Det finns danser för alla sorters sinnes- stämningar. Vi dansar när vi är glada och dansar när vi är ledsna (Smålänningen , s. 6). En liknande bild förmedlades av medlemmarna av i (Smålänningen , s. 18). Som ännu mera exotiska framställdes föga för- vånande länder längre bort från , till exempel (Små- länningen , s. 5). På det hela taget var det dock så att och forna var de landområden som oftast stereotypiserades i tidningen. Med tanke på den geogra- Kapitel 4 Stereotyper i vardagen: Bilder av de främmande 109 fiska närheten var uppmärksamheten knappast förvånande; det fanns helt enkelt ett intresse av att skildra regionen för läsekretsen. Flera av länderna återfinns ju dessutom bland EU:s dåvarande ansökarländer. Skall man tolka den underliggande bild som förmedlas i tidningen, så ses östutvidgningen med viss oro. Bland annat deltog företrädare för i i en studieresa till , varvid det slogs fast att de höga utbildningsnivåerna och det låga löneläget i kunde komma att sätta de svenska lönerna under press nedåt i sam- band med utvidgningen. Det var därför nödvändigt att från svensk sida medverka till att stärka fackföreningsrörelsen i (Smålänningen , s. 7; , s. 6). I tidningen framkom emellanåt även vissa ansatser till att försöka skingra rådande stereotyper om . Vid ett skolbesök i berättade en elev från att tvärtemot hans tidigare föreställ- ningar var allt inte kommunistgrått i landet, och en annan elev menade att landet var mycket mera utvecklat än han hade trott (Små- länningen , s. 6). Smålänningen har som policy att publicera detaljer om brottsför- övares etniska bakgrund endast om detta kan sägas tillföra något väsentligt för förståelsen av det enskilda fallet. Det skall finnas en klar och tydlig anledning (intervju med redaktionschef respektive nyhetschef , ). På det hela taget har tidningen också iakttagit en restriktiv linje i denna fråga. fanns det på Ljungbysidorna endast ett tiotal artiklar eller notiser där det tydliggjordes att brottsförövare var av utländsk härkomst. Markarydssidorna hade emellertid, som vi skall återkomma till, en annan historia att förtälja. Med tanke på det låga totalantalet artiklar om utländska förövare av brott på Ljungbysidorna kunde läsarna knappast dra slutsatsen att merparten av alla brott i kommunen begicks av invandrare. Å andra sidan kunde informationen kanske ändå tolkas så att den befäste ett intryck av att invandrare proportio- nellt sett hade en större brottsbenägenhet än resten av befolkningen (jfr 1993; 2002). För att ge ett exempel berättades det om en ensamboende kvinna på landsbygden som fått sina smycken stulna av ett kringresande band utländska tjuvar. Uppenbarligen hade ligan koncentrerat sig på avsides boende äldre personer. Kvinnan hade fått påhälsning av fyra vuxna och ett litet barn. De vuxna hade bett henne om latte och bread till barnet (, s. 5). I en annan artikel uppmana- des läsarna att hålla sina dörrar reglade och inte släppa in folk som de inte kände. Ljungbytrakten hade nämligen blivit operationsområde för en grupp kringresande tjuvar i bilar med utländska nummerplåtar. Denna grupp resande hade gjort det till sin taktik att vid upptäckt kasta det lilla barnet i armarna på ertapparen, för att därefter utnyttja förvirringen till att försvinna från platsen (Smålänningen , s. 7). I artiklarna om det kringresande tjuvgänget fanns flera detaljer som ledde tankarna mot romer, framför allt gäller det kanske epitetet kringresande. Här sade tidningen mycket utan att egentligen säga någonting rakt ut. Om man beaktar tidningens restriktiva policy när det gäller att avslöja detaljer om etnisk bakgrund, kan man möjligen tänka sig att avsikten med ledtrådarna här var att varna allmänheten. Fler brott kunde förväntas, och därför kunde det vara befogat att avslöja detaljer som rörde till exempel språk och ordval. Av samma anledning kunde det vara befogat att skriva om en våldtäktsman i att han hade utländsk brytning. Mannen var på fri fot och kunde befaras begå fler övergrepp (Smålänningen , s. 1, 5). Å andra sidan fanns det en rad fall då det tycktes mera obefogat att avslöja detaljer. Det gällde till exempel historien om en man av östeuropeiskt ursprung som hade begått en rad bilstölder i Ljungby- trakten och som försökt uppge falsk identitet när han greps (Små- länningen , s. 6). Det gällde även litauer som varit invol- verade i en inbrottsturné i trakten (Smålänningen , s. 3; , s. 5), rumänska turister som ertappats med mängder av stöldgods i sin bil (Smålänningen , s. 1, 4), ett tyskt par som svindlat campingägare och privatvärdar på ansenliga summor (, s. 5) samt en snattare som ertappats på ett varuhus och ilsknat till mot väktaren som adresserat honom som bin Laden (Smålänningen , s. 6). Som antytts i uppräkningen ovan var det främst och forna som framställdes som regioner varifrån folk kom till för att begå brott. Detta tydliggjordes utan omskrivningar av en kriminalpolis i . Han uppgav att det fanns två breda huvudkategorier av förövare som stod för inbrotten i regionen. Dels rörde det sig om drogpåverkade personer vilka orsakade stor förstö- relse i ett ursinnigt och desperat sökande efter värdesaker, dels de gäng som kommer från forna . Enligt polismannen för- störde dessa vanligtvis inte så mycket. Istället stal de nästan enbart pengar och smycken [...]. Pengarna stoppar de direkt i fickan och smyckena skickas med post. (Smålänningen , s. 36). Misstänkliggörandet av en hel region kunde knappast göras tydligare. Här har vi alldeles tydligt bilden av invandrare som ett hot som utgår mot egendom och allmän ordning. Kapitel 4 Stereotyper i vardagen: Bilder av de främmande 111 En annan huvudkategori av stereotyper aktualiseras då enskilda invandrare utmålas som offer av något slag. Att framställa invandrare och flyktingar som offer kan självfallet vara utslag av en god ambi- tion. Den enskilde journalisten och hans/hennes redaktion kan till exempel önska att väcka debatt i en viss fråga eller försöka mana myndigheter att agera i ömmande fall. Problemet är som nämnts att individer som framställs som offer förlänas drag av under- lägsenhet och sårbarhet, och i enlighet med stereotypiseringarnas logik kan läsarna överföra dessa drag på hela de kategorier som det individuella offret anses tillhöra. I linje med resonemanget ligger att om personer tillhöriga denna kategori inte beskyddas eller tas om hand, kan de förledas att istället bli förövare eller helt gå under till följd av sin svaghet. Liksom exotiserande stereotyper kan därför denna typ ha klart negativa bieffekter. Beskrivningarna utmynnar ofta i budskapet att de enskilda invandrarna ändå utgör en belast- ning. Liksom hotstereotypen var skildringarna av enskilda offer relativt sparsamt förekommande på Ljungbysidorna . Även här var läget avsevärt annorlunda i fråga om de sidor som behandlade Mar- karyd, och i den mån Ljungbyborna läste dessa sidor var förstås dessa skildringar av betydelse för dem. På själva Ljungbysidorna var det tre berättelser som ingående skildrade invandrade indivi- der som offer. Den första behandlade en turkisk man, bosatt i , som hade sin och boende hos sig. Efter deras föräldrars frånfälle hade de tillfälligtvis tagits om hand av sina farföräldrar i , men som dessa nu var gamla och sjukliga var detta inte längre möjligt. Farbrodern i hade därför erbjudit ett välkommet alternativ. Dock hade och beslutat om utvisning, då barnen saknade visa och uppe- hållstillstånd och i aldrig hade delat hushåll med sin farbror. Om de skickades tillbaka till sitt gamla hemland skulle deras framtid te sig mycket osäker. Deras rektor i försökte verka för deras sak och menade att de smält in otroligt väl på skolan (Smålänningen , s. 1, 4). Ärendet tog en ny vändning då farbrodern ansökte om att få adoptera sina brorsbarn. Utgången klargjordes aldrig, men tecknen var hoppingivande (Smålänningen , s. 7). Det andra fallet var betydligt mera tragiskt. Det handlade om en kosovoalbansk familj boende i trakten. Familjen hade åtta gånger ansökt om uppehållstillstånd i , men fått avslag varje gång. hade den vistats vid flyktingförläggningen i , men eftersom de fruktade en direktavvisning hade de nu valt att gå under