sou · GSB327d2 · 2005-01-01 00:00:00 — Genom samarbetet med examensöver- synsgrupp har erfarits att gruppen i sin slutrapport kommer att utveckla något närmare omständigheter och initiativtagande rörande frågan om gemensamma examina, vilket blir ett viktigt inslag i diskussionen även för doktorsutbildningen. 12.6.3Ökad mobilitet bland svenska doktorander – internationellt och nationellt Antalet svenska studenter och doktorander som förlägger hela eller delar av sin utbildning till annat land eller vid annat lärosäte i landet bör öka. Samarbetet inom doktorsutbildningen kan dock utvecklas på många olika sätt. En viktig del av samarbete och kontakt- skapande kan bestå i att doktorander som redan är inne i sin doktorsutbildning får en möjlighet att förlägga en del av sin utbild- ning vid utländskt lärosäte och i andra forskningsmiljöer, även inom landet. Det är viktigt att god planering i förväg förhindrar att utbildningstiden förlängs i onödan. Kontakter av olika slag kan också skapas genom att doktorander deltar i internationella såväl som inhemska konferenser och vetenskapliga symposier. Det är viktigt att lärosätena erbjuder doktorander möjlighet att bedriva delar av sin utbildning vid ett annat lärosäte och i ett annat land, men även att delta i t.ex. konferenser och kurser. Åtgärder vid lärosätena som underlättar kontaktskapande kan vara: att skapa ekonomiska incitament så att den enskilde doktoran- den kan finansiera merkostnader för utbyte eller deltagande i konferenser, att i de individuella studieplanerna beskriva och planera in denna typ av verksamhet, att i ökad utsträckning använda biträdande handledare från annat lärosäte och annat land, att verkar för att fler och större utbytesprogram skapas för forskarstuderande, framför allt inom ramen för EU- samarbetet. Vi föreslår att högskolorna avsätter särskilda medel för interna- kontakter i doktorsutbildningen, och att dessa medel redo- visas i årsredovisningen. 12.6.4Fler utländska doktorander till Det är angeläget att utländska doktorander upplever den svenska doktorsutbildningen attraktiv och som ett bra alternativ till andra tillgängliga doktorsutbildningsprogram. De utländska doktoran- derna bidrar i hög utsträckning till att öka mångfalden, bredda kompetensen och stärka kvaliteten i den svenska forskningen. Dessa doktorander kan efter examen också bidra till att stärka åter- växten av forskare inom såväl högskolan som resten av samhället. För att den svenska doktorsutbildningen ska vara attraktiv är det viktigt att de utländska doktorander som antas till doktorsutbild- ning i erbjuds goda villkor. ges utländska doktorander ibland sämre förutsättningar än svenska, t.ex. beträffande finansie- ringen. De utländska doktorander som söker och antas till doktorsutbildning i bör ges samma villkor som svenska doktorander. För att ytterligare stimulera och underlätta inflödet av utländska doktorander bör det dessutom göras möjligt för utländska myn- digheter och företag att köpa doktorsutbildning inom ramen för uppdragsutbildning. Nuvarande regler för uppdragsutbildning gäller endast grundläggande utbildning och tillåter därmed inte detta. Ett problem i sammanhanget rör utländska doktorander som önskar stanna i efter doktorsexamen men inte har möjlighet på grund av gällande regler att få uppehållstillstånd. forskarstuderande bör kunna erbjudas möjligheten att stanna kvar i landet efter avslutad utbildning för en fortsatt forskarkarriär. Utredningen föreslog att borde ges i uppdrag att i samarbete med universitet och högskolor utarbeta ändrade regler så att det blir möjligt för medborgare i länder utanför EES-området att få anställning efter avslutad examen utan att lämna Sverige.9 Utredningen hade exempel på hur välutbildade utländska medborgare varit tvungna att lämna efter examen, trots erbjudande om t.ex. utvecklings- och forsk- ningsarbete vid svenska företag. Enligt vår bedömning, i likhet med utredningen , bör SUHF kunna företräda högskolorna i kontakterna med för att undanröja hinder för de examinerade doktorerna att stanna i efter examen. Vi har även för andra uppgifter rörande doktorsutbildningen föreslagit att SUHF ska kunna utgöra samtalspartner och samordnare. Forskningen är till sin natur internationell. Även inom doktors- utbildningen bör fler internationella miljöer skapas. Ett stort antal forskarskolor föreslås i kapitel 8 inrättas för särskilda ändamål och i samarbete över gränser inom och mellan högskolor. Medel för forskarskolorna ska enligt förslaget tilldelas forskningsråden och , som fördelar dem mellan högskolor efter deras ansökningar. Det är angeläget att inom ramen för det förslaget även bygga upp forskarskolor tillsammans med andra nordiska länder. Tillväxt och innovation är några av viktiga incitament för de forskarskolor som föreslås. I enlighet med uttalade intentioner för det nordiska forskningssamarbetet skulle sådan inriktning kunna vara aktuell för nya nordiska forskarskolor. 12.6.6Information om doktorsutbildning behöver förbättras De svenska studenterna inom grundutbildningen har förhållandevis dålig kännedom om forskarutbildningen. Detta utgör ett rekry- teringshinder och måste förbättras. Det finns anledning befara att den information som riktar sig till utländska presumtiva doktoran- 9 SOU 2000:92, Advantage . der och redan antagna forskarstuderande också är i stort behov av förbättring. I ansvarar för information om den svenska högskolan till utländska studenter, medan Hög- skoleverket ansvarar för information till svenska studenter. har av regeringen fått ett särskilt uppdrag att samordna marknadsföringen av svensk högre utbildning, vilket även inkluderar svensk forskarutbildning. En webbplats med allmän information om svensk högre utbildning och en sökmotor för engelskspråkiga kurser och program lanserades För att underlätta rekrytering av utländska doktorander är det angeläget att närmare analysera hur den internationellt riktade informationen fungerar och hur den kan förbättras och utvecklas ytterligare. I kapitel 7 föreslås att information om tillgängliga doktorsutbildningar ska finnas samlad och sökbar på en nationell webbplats, i likhet med studera.nu för grund- utbildningen. När den informationen samlas in bör det ske samordnat med så att doktorsutbildningar som lämpar sig för utländska doktorander finns beskrivna på engelska och kan sökas via Svenska institutets informationskanaler. 12.6.7Förbättrade möjligheter till utlandsvistelser efter doktorsexamen Postdoc-vistelser utomlands är en viktig möjlighet för många. De som åker på postdoc utomlands får personligen ett mer omfattande internationellt vetenskapligt kontaktnät. Kunskapsöverföringen tillbaka till det svenska systemet efter hemkomsten fungerar dock inte alltid bra, och postdoc-vistelserna bidrar därmed inte så effek- tivt till internationaliseringen som de skulle kunna göra.10 Regelverket beträffande sjuk- och föräldrapenning är dessutom ett hinder, särskilt för kvinnor. Rätten till sjuk- och föräldra- penning förloras normalt om tillbringas utomlands. Den faktorn som hindrande för att utnyttja postdoc-möjligheten borde kunna elimineras. Olika lösningar för detta har diskuterats, som att göra postdoc-perioden överhoppningsbar så att rätten till sjuk- och föräldrapenning bibehålls efter en postdoc-vistelse 10 48–49. menade att de som åker på postdoc skulle kunna omfattas av en ny standardförsäkring för studerande.11 Den nya doktorsanställning som vi föreslår bör också kunna öppna nya möjligheter att hitta en lösning på denna fråga. Framför allt kan utlandsvistelser inom ramen för en doktorsanställning ge bättre förutsättningar för kunskapsöverföringen tillbaka till det svenska systemet (se kapitel 10). 11 SOU 2003:50, Sjukpenninggrundande inkomst – skydd och anpassning. Forskarutbildning bedrivs i relativt stor utsträckning även vid högskolor som saknar relevant examensrätt. Olika problem eller svårigheter som kan vara förknippade med detta behandlas i detta kapitel, utifrån det uppdrag utredningen haft och de krav vimenar bör ställas på en ny doktorsutbildning. Viktiga åtgärder för lärosäten utan examensrätt är enligt utredningens bedömning att delta i forskarskolor och att formalisera överenskommelser i samarbeten mellan lärosäten. Vi har också funnit anledning att diskutera effekterna av veten- skapsområden som indelningsgrund för examensrätt. Utred- ningens bedömning är att dagens system inte främjar specialise- ring och profilering i tillräcklig utsträckning. Av den anled- ningen bör det bli möjligt att genom särskild prövning kunna erhålla examensrätt i andra områden än vetenskapsområden när kvaliteten tillåter detta. Det kan bl.a. röra sig om områden som ligger i gränslandet mellan flera vetenskapsområden. Utred- ningen bedömer att det skulle kunna stimulera till profilering och förnyelse. Frågan om tilldelning av examensrätt i forskarutbildningen eller indelning i vetenskapsområden ingår inte explicit i utredningens direktiv. Vi har dock sett ett behov av att behandla frågan, av flera olika skäl. Utredningen ska enligt direktiven kartlägga samverkan mellan lärosäten, och därvid visar sig vissa problem eller risker förknippade med forskarutbildning som bedrivs vid högskolor utan examensrätt. Till en stor del kan problemen avhjälpas med bättre genomarbetade överenskommelser och avtal mellan högskolorna. Samarbete likt det som finns i de nationella forskarskolorna kan också vara en god lösning. I vissa fall kan det vara lämpligare att forskarutbildningen helt och hållet bedrivs vid det antagande . I vissa fall, när forskarutbildningen i praktiken helt och hållet genomförs vid en högskola utan examensrätt, menar vi dock att det kan finnas skäl att överväga om inte den högskolan också kan ha det formella ansvaret. Vi bedömer alltså att forskarutbildning i samarbete mellan högskolor med och utan examensrätt behöver organiseras tydligare, men också att dagens system för tilldelning av examensrätt behöver ändras. Bland de viktigaste skälen till denna bedömning är följande brister som vi ser i dagens system, och som kommenteras närmare i det följande: Kvalitetssäkringen på nationell nivå blir svag. Satsning på bredden snarare än profilering uppmuntras. De nya högskolornas potential att bidra till förnyelse, tvär- vetenskaplighet, behovsmotiverad doktorsutbildning och pro- fessionsutbildningarnas kunskapsutveckling hämmas. Doktoranden riskerar att komma i kläm vid otydligt reglerade samarbeten. 13.2Forskarutbildning vid högskolor utan eller med ett vetenskapsområde 13.2.1Högskolor utan vetenskapsområde – några karakteristika Universitet och högskolor kan delas in i tre kategorier, exklusive de konstnärliga och de mindre enskilda högskolorna: universitet (15 st), högskolor med ett vetenskapsområde som inte är universitet (6 st), högskolor utan vetenskapsområde (11 st). Universiteten har generell examensrätt i forskarutbildningen, medan högskolor med ett vetenskapsområde har examensrätt inom det vetenskapsområdet. Även vid övriga högskolor finns dock ett omfattande engagemang i forskarutbildning. I svaren på de frågor som utredningen ställt till alla lärosäten anger flera mindre hög- skolor att en stor del eller huvuddelen av högskolans forsk- ningsanslag går till forskarutbildning. Doktoranden antas och examineras då vid ett universitet eller en högskola med relevant vetenskapsområde. Normalt bekostar högskolan utan aktuellt vetenskapsområde doktorandens studiefinansiering helt eller delvis, och ibland även handledningskostnader. Som regel finns även en lokal handledare vid högskolan. På vissa håll deltar doktoranderna i obligatoriska kurser eller seminarier, eller utför vissa laborativa experiment, vid . I andra fall äger fors- karutbildningen helt och hållet rum vid högskolan. I vissa sådana fall rör det sig om forskarutbildning kopplad till utbildningar som förts över från ett universitet till en högskola, t.ex. lärarutbild- ningen i (från ) eller biblioteks- och informations- vetenskap i (från ). I sammanhanget kan konstateras att det förekommer att hög- skolor med ett vetenskapsområde har substantiell forskar- utbildningsverksamhet utanför det innehavda vetenskapsområdet. I detta är högskolan lika beroende av andra lärosäten för antagning och examination som en högskola som inte har något vetenskaps- område. För högskolor utan vetenskapsområde gällde för respek- tive 2002: av det totala utfallet för grundutbildning räknat i helårs- studenter genomförde de (2000), av anställningar för forskarstuderande (heltidsekvivalenter) hade de 2002, av statsanslaget för FoU hade de 2002, antalet forskarstuderande med anställning per profes- sor (heltidsekvivalenter) var cirka 2,5. Övergången från grundutbildning till forskarutbildning varierar mellan för examinerade vid hög- skolor utan vetenskapsområde. För universiteten gällde 8,2–13,. Det finns en tydlig tendens till att högskolor med hög andel nya professionsutbildningar har lägre övergång till forskarutbildning. Övergången är t.ex. från vårdut- bildning och utbildningar inom undervisningsområdet medan den är för övriga utbildningar. gäller enligt högskolelagen att hög- skoleutbildning ska vila på vetenskaplig eller konstnärlig grund samt på beprövad erfarenhet (1 kap. 2 § HL). fick alla högskolor fasta forskningsresurser i form av anslagsposter på ett särskilt anslag Forskning och konstnärligt utvecklingsarbete vid vissa högskolor m.m.. Därmed gjorde regeringen markeringen att forskningsverksamhet var viktig vid de s.k. små och medelstora högskolorna för att även deras verksamhet ska kunna bedrivas så att det finns ett nära samband mellan forskning och utbildning (1 kap. 3 § HL). Forskningsanknytning har defi- nierats på många olika sätt. Vissa förutsättningar för att skapa en forskningsanknuten grundutbildning bör dock gälla oavsett defini- tion, nämligen alla högskoleutbildningars behov av kunskaps- utveckling och lärarnas i grundutbildningen kontakt med forskning och forskningsverksamhet. baserades högre utbildning enligt HL enbart på vetenskaplig grund, vilket var i uppenbar konflikt med de nya professionsutbildningar som tillfördes högskolesystemet 1977. En teoretisering och akademisering av dessa utbildningar blev naturliga sätt att inlemma dem i högskolan, bl.a. mot bak- grund av kravet vetenskaplig grund. Genom att akademin sak- nade den empiriska och praktiskt förankrade erfarenhet som också borde varit en grund för kunskapsutvecklingen av dessa utbild- ningar, gällde huvudsakligen akademins villkor. Utvecklingen av relevant kunskap för de nya utbildningarna har endast skett på vissa områden och där mycket långsamt. Statsmak- terna har uppmärksammat situationen för t.ex. vård- och undervisningsområdet men trots vissa förstärkningar så är bristande ekonomiska resurser för dessa områden ett strukturellt problem inom högskolan. Vid många mindre högskolor bedrivs grundutbildning och forskningsverksamhet av det slag som vi kallar professionsutbildning, bl.a. vård- och lärarutbildningar, men även utbildningar av såväl fler- som tvärvetenskaplig karaktär. En viktig fråga är om forskningsverksamhet av det slag som genomförs vid högskolor utan vetenskapsområde behöver vara kopplad till fors- karutbildning vid lärosätet. Kan forskningsverksamhet som ska ge nytt inflöde till kunskapsutvecklingen bedrivas utan direkt kontakt med forskarutbildning? Utveckling av ett nära samband mellan forskning och utbildning kräver inte nödvändigtvis hela sekvensen grund-, forskarutbildning och forskning, men sambandet stärks genom att forskarutbildning ingår i verksamheten. 13.2.3Forskarutbildningens potential utnyttjas inte Det är framför allt vissa professionsutbildningar som saknar tydlig och nödvändig övergång till forskarutbildning. Ett aktuellt exempel är den nya lärarutbildningen som enligt beslut av statsmakterna ska kvalificera till forskarutbildning. Vid många av landets lärosäten med lärarutbildning saknas humanistiskt-samhällsvetenskapligt vetenskapsområde, vilket försvårar övergången. Avsaknaden är också märkbar i de fall då högskolorna har en uttalad profileringsambition. Profilering försvåras om studie- planerna för forskarutbildningsämnet är strikt definierade vid det lärosäte som innehar examinationsrätten. Sammantaget kan det innebära att den utvecklings- och förnyelsepotential som finns vid lärosäten utan aktuell examinationsrätt blir underutnyttjad. 13.2.4Problem med att inte ha examensrätt Som nämndes inledningsvis finns alltså vissa problem som kan upp- stå i samband med forskarutbildning vid högskolor utan examens- rätt. Det kan bland annat innebära att: en tydlig profilering av forskning och forskarutbildning med utgångspunkt i den egna verksamheten vid en högskola utan examensrätt kan vara svår att förverkliga, den antagande högskolan enbart agerar som ombud utan att ställa krav på genomförandet, doktoranderna hamnar i konflikt mellan intressen från genom- förande och antagande lärosäte, får en oklar tillhörighet och har inte självklar möjlighet att ingå i beslutande och beredande organ vid den högskola där utbildningen genomförs, utvecklingen av nya och flervetenskapliga forskningsansatser utifrån de mindre högskolornas grundutbildning riskerar att hämmas, studenterna riskerar att bli mindre motiverade att fortsätta i en forskarutbildning, bl.a. därför att det inte finns doktorander i grundutbildningen som är förebilder. 13.3Forskarskolor och tydliga överenskommelser För att avhjälpa nämnda problem och risker vid högskolor som saknar aktuellt vetenskapsområde bör samverkan av olika slag utvecklas, vilket i de flesta fall rör sig om någon form av forskar- skola enligt vår definition. Det är viktigt att alla möjligheter till samverkan mellan högskolorna tas till vara för att skapa starka och kreativa forskningsmiljöer som kan tåla prövning av konkurrens- utsatta medel. För att gagna utvecklingen av profilerade satsningar vid bl.a. de mindre högskolorna föreslås i kapitel 8 inrättande av forskarskolor för t.ex. behovsmotiverad doktorsutbildning för bl.a. yrkesverk- samma. Förslaget innebär att de ges särskilt stöd genom öron- märkta medel för viss infrastrukturell verksamhet, som fördelas av forskningsråden och , beroende på forskarutbildning- ens inriktning. Högskolor utan vetenskapsområde som medverkar i dessa forskarskolor ska också enligt förslaget tilldelas medel för att täcka den totala kostnaden för doktorsutbildning för samtliga doktorander. De högskolorna har inte, till skillnad från högskolor som har examinationsrätt på området, särskilda medel avsatta för forskarutbildning på forskningsanslagen. För att lösa de problem av praktisk natur som förekommer i samband med forskarutbildning som genomförs vid en annan hög- skola än den där doktoranden är antagen, och som inte bedrivs i en forskarskola, måste överenskommelser upprättas redan innan sam- arbetet börjar. Överenskommelsen bör upprättas så att vissa givna förhållanden och samarbetsformer klart beskrivs. Det ska vara tydligt för alla inblandade parter och individer vad som gäller. En gemensam mall för sådana överenskommelser bör kunna utarbetas av lärosätena tillsammans, lämpligen samordnad av SUHF. Utöver sådana överenskommelser och forskarskolor har vi även funnit anledning att se över systemet för tilldelning av examensrätt. Forskarutbildning i samarbete med andra kommer att ses som ett steg mot målet att tillerkännas egen examensrätt. Det är då viktigt att detta arbete bidrar till den samlade forskarutbildningens dyna- mik och inte bara innebär en utspädning av forskningsresurser, dvs. att det finns incitament till specialisering och profilering. 13.4Är vetenskapsområden ett lämpligt instrument för examensrätt? Utredningen om uppföljning av universitets- och hög- skolereform () föreslog att statsmakterna fortsatt borde besluta om den övergripande fördelningen av forskningsresurserna mellan olika områden, men att det skulle göras i fyra bredare områden: teknik, naturvetenskap, medicin och kulturvetenskaper. Formerna för resurstilldelningen till forskarutbildningen ansågs behöva utredas vidare.1 Regeringen ansåg i propositionen Hög- skolans ledning, lärare och organisation att resurstilldelning i sådana bredare områden skulle underlätta för universitet och högskolor att göra egna prioriteringar av sina forskningsresurser och ge dem bättre förutsättningar för tvärvetenskapligt samarbete. Även rätten att anordna forskarutbildning knöts till dessa veten- skapsområden. En högskola kan tilldelas ett vetenskapsområde, och därmed ges rätt att anordna forskarutbildning och att utfärda doktorsexamen inom detta, om grundutbildning och forskning vid högskolan har en sådan kvalitet och omfattning inom vetenskaps- området att forskarutbildning kan bedrivas på en hög vetenskaplig nivå (2 kap. 5 § HL). Förslagen var enligt regeringen ägnade att uppmuntra de mindre och medelstora högskolorna att specialisera sig och koncentrera sina resurser.2 hade Stiftelsen tillstånd att utfärda licentiatexamen och doktorsexamen i företagsekonomi, handelsrätt, nationalekonomi och statsvetenskap. Regeringen anförde dock i budgetpropositionen att vetenskapsområde är en lämplig avgränsning av ett område för forskarutbildning och meddelade sin avsikt att tilldela huma- nistiskt-samhällsvetenskapligt vetenskapsområde. 1SOU 1996:21, Reform och förändring: Organisation och verksamhet vid universitet och hög- skolor universitets- och högskolereform 106–108. 1996/97:141, Högskolans ledning, lärare och organisation 53–55. 13.4.2Problem med tilldelning av examensrätt genom vetenskapsområden Utredningen anser i likhet med regeringen att det är angeläget att högskolorna stimuleras till profilering och förnyelse. Vi delar dock inte bedömningen att tilldelning av examensrätt genom veten- skapsområden åstadkommer detta. Flera olika delar av utrednings- arbetet har lett oss till denna slutsats. Den doktorsutbildning som utredningen föreslår förutsätter mer av samarbete och profilering än . Forskningsmiljöerna bör inte vara för små och utspridda, eftersom forskarutbildning kräver viss minsta kritisk massa. Dagens system med indelning i vetenskapsområden ger incitament till en satsning på bredden för att täcka stora delar av ett vetenskapsområde. Detta är ofta inte i linje med de profileringar som högskolor utan vetenskapsområde vill satsa på och kan leda till att efterlikna snarare än att agera komplementärer till universiteten. De förslag till forsknings- strategier som högskolorna utvecklar på uppdrag av regeringen ger en bild av den önskvärda utvecklingen, som i stor utsträckning inte passar uppdelningen i vetenskapsområden. Systemet med veten- skapsområden gynnar därför inte utvecklingen av nya och gräns- överskridande forskningsverksamheter, ofta initierade i samverkan med industri och näringsliv i högskolornas omgivning. Utredningen ska också analysera huruvida forskarutbildningen är utformad för en karriär utanför högskolan. För att utveckla doktorsutbildning med större relevans för arbetslivet kan ett ämnes- och fakultetsöverskridande angreppssätt vara nödvändigt för en ökad mångsidighet. Ett nära samarbete med det omgivande samhället torde alltid vara nödvändigt. Flera mindre högskolor har en jämförelsevis stark professionsprofil och intensivt samarbete med näringsliv och övrigt samhälle i regionen. Forskarutbildning i gränslandet mellan flera vetenskapsområden kan dock i dagens system bara utvecklas vid universiteten som har generell examens- rätt, som den disciplinärt anordnade forskarutbildningen traditionellt är starkare där. I den senaste forskningspolitiska propositionen Forskning och förnyelse påpekar regeringen vikten av att utveckla tvär- och mångvetenskapliga forskningsinriktningar och utgår från att den utvecklingen kommer att ske naturligt genom vetenskapens inneboende kraft.3 Vetenskapsområden som 2000/2001:3, Forskning och förnyelse 48. indelningsgrund blir dock hindrande för sådan utveckling inom andra lärosäten än universitet.