sou · GSB33d6 · 2005-01-01 00:00:00 — Översyn av tillämpningen av lagen (1988:870) om vård av missbrukare i Beslut vid regeringssammanträde . En särskild utredare tillkallas med uppdrag att se över tillämp- ningen av lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall (LVM). Utredaren skall analysera hur lagen har kommit att använ- das , samt bedöma orsakerna till nedgången i antal beslut om LVM jämfört med vad som var fallet vid införandet av lag. Analysen bör göras mot bakgrund av utvecklingen av missbrukarvården i stort samt med en bedömning av vad utvecklingen kan ha inneburit för den enskilde missbrukaren. I uppdraget ingår också att analysera orsakerna till ökningen av såväl antalet omedelbara omhändertaganden som antalet omedelbara omhändertaganden som inte följs upp med ansökan om vård, samt vad denna utveckling kan ha inneburit för den enskilde missbruka- ren. Utredaren skall också överväga om LVM i sin nuvarande utformning motsvarar de höga krav på rättssäkerhet som måste ställas på åtgärder som kan vidtas mot en enskild mot dennes vilja. Kommunerna ansvarar enligt socialtjänstlagen (2001:453), SoL, för att förebygga missbruk och för den långsiktiga rehabiliteringen av missbrukare. Avgiftning, psykiska komplikationer i samband med missbruk samt substitutionsbehandling är främst ett ansvar för hälso- och sjukvården. Vård till en missbrukare skall normalt ges i samförstånd med honom eller henne, med stöd av SoL. I den mån vården inte kan komma till stånd på frivillig väg ger LVM möjlighet att under vissa förutsättningar använda tvångsvård. LVM trädde i kraft och ersatte tidigare lag (1981:1243) om vård av missbrukare i vissa fall. I lagen infördes tvingande bestäm- melser för socialnämnden på så sätt att socialnämnden skall ansöka om beredande av tvångsvård om förutsättningarna för tvångsvård är uppfyllda. Lagen medger i förhållande till den tidigare vidgade möjligheter till ingripande och möjlighet till längre vårdtider. För- ändringen innebar bl.a. förskjutning från en lag som medgav akuta insatser till en lagstiftning med ökat utrymme för vård och behandling. Syftet med vården är att motivera missbrukaren till att frivilligt medverka till fortsatt behandling. Tvångsvården genomgick två betydande föränd- ringar. Dels övertog socialnämnderna ansvaret för utrednings- och ansökningsförfarandet från länsstyrelserna, dels tog Statens insti- tutionsstyrelse (SiS) över huvudmannaskapet för vården från kommunerna. Ett skäl till att ändra huvudmannaskapet var att man ville öka möjligheterna att differentiera och specialisera vården. SiS tog över samtliga s.k. LVM-hem som var inrättade för särskilt nog- grann tillsyn enligt 23 § LVM samt ett hem som inrättats enligt 22 § LVM. Det innebar att SiS tog över 25 av totalt 38 LVM-hem. Av totalt omkring 1 300 vårdplatser övergick 941 till SiS. Skälet till att minska antalet platser var att efterfrågan på vård enligt LVM minskat, vilket i sin tur antogs bero på kommunernas kraftigt försämrade ekonomi. Under hotet av en aidsepidemi bland missbrukare i mitten av 1980- talet skedde en kraftig utbyggnad och förstärkning av institutions- vården genom riktade statliga bidrag. Förstärkningen gällde både den vård som gavs på frivillig basis och tvångsvården. Kulmen nåd- des , då antalet personer som vårdades i institutionsvård en viss mätdag uppgick till drygt 5 000, varav knappt 750 i tvångs- vård. har antalet missbrukare i institutionsvård succes- sivt sjunkit. Mest märkbart har detta varit inom tvångsvården där antalet vårdade har minskat med omkring två tredjedelar. vårdades 251 personer med stöd av LVM och drygt 3 200 med stöd av SoL. Nedgången i tvångsvården har främst gällt alkoholmissbrukarna, medan andelen tvångsvårdade narkotika- missbrukare har varit relativt . Andelen kvinnor i vård enligt LVM ökade något , från . Utvecklingen präglades främst av en ökad sats- ning på vård i öppna former. sker av insatserna i öppenvård. Det saknas dock i allt väsentligt underlag för att bedöma om insatsernas innehåll, omfattning och kvalitet är väl avvägda i förhållande till missbrukarnas behov. Enligt Socialsty- relsens rapport i missbrukarvården (1998) skedde det ingen allmän neddragning av resurser och insatser inom missbrukarvår- den . Mycket tydde dock på att kommunerna hade minskat sina insatser inom detta område i början av 1990- talet. Nedgången i tvångsvården bedömdes då ha kompenserats av andra insatser. I rapporten redovisas en studie av öppenvården i två län som visar att de tunga missbrukarna kom i åtnjutande av ganska få insatser, och att resultaten av dem sällan utvärderats. Enligt Soci- alstyrelsen har det också skett en förskjutning mot mer akutstyrd verksamhet. Det finns dock stora regionala skillnader i fråga om insatser för tunga missbrukare. Parallellt med utvecklingen inom missbrukarvården har det tunga missbruket ökat. Enligt den s.k. Max-undersökningen som har genomförts av kaupplysning på regeringens uppdrag, ökade antalet tunga narkoti- kamissbrukare , från omkring 19 1992 till omkring 26 1998. Narkotikamissbruk bedöms i undersök- ningen som tungt om en person injicerat narkotika eller använt narkotika eller så gott som , oavsett intagnings- sätt. Uppgifter från årliga drogvaneundersökningar bland skolele- ver i årskurs 9 pekar också på en ökad erfarenhet av eget bruk av narkotika och alkohol bland ungdomar . uppgav 8–av skoleleverna att de prövat nar- kotika, vilket är en fördubbling av de nivåer som gällde 1989–90. Alkoholkonsumtionen har ökat totalt i landet , framför allt bland ungdomar. Forskare har i olika sammanhang bedömt att av de vuxna männen sannolikt är högkonsu- menter av alkohol. Vad uppgifterna om utvecklingen av alkohol- konsumtionen och det tunga narkotikamissbruket betyder för vårdbehovet är dock inte känt. Det finns knappast några objektiva kriterier för när det finns ett vårdbehov. Det är i regel en fråga om bedömningar, gjorda av missbrukaren själv, dennes anhöriga, andra myndigheter och, inte minst, av som skall tillhanda- hålla vården. Beredande av vård och vårdens genomförande Bestämmelser i 13 § LVM medger att socialnämnden eller polis- myndigheten under vissa förutsättningar får besluta om omhändertagande av missbrukare. Ett sådant beslut skall genast underställas länsrätten, som inom en kort tidsfrist skall fastställa eller upphäva beslutet. Om beslutet fastställs skall socialnämnden inom ansöka om tvångsvård. Beslut enligt denna bestäm- melse har blivit allt vanligare. inleddes vård enligt lagen med omhändertagande i av fallen, mot . Andelen omedelbara omhändertaganden som inte fullföljs med någon vårdansökan har också ökat kraftigt, från till . Anledningen till den kraftiga ökningen av omedelbara omhändertaganden är inte känd. Det är inte heller känt varför antalet omedelbara omhändertaganden som inte fullföljs med någon vårdansökan har ökat. Det kan tyda på att lagen i ökad utsträckning används för tvångsavgiftning i stället för motivations- och vårdinsatser i enlighet med intentionerna bakom lagen. Syftet med tvångsvården är att motivera missbrukaren att frivil- ligt medverka till fortsatt behandling. Den intagne skall så snart det är möjligt ur behandlingssynpunkt erbjudas vård i annan form utanför LVM-hemmet med stöd av 27 § LVM. Målet är att en sådan placering skall ske . Trots en nedgång av antalet inskrivna för vård enligt lagen har antalet utskrivna till vård i annan form enligt bestämmelserna i 27 § ökat , från 1997 till 2000. Av samtliga utskrivna för sådan vård skedde drygt hälften inom tremånadersgrän- sen. Andelen var i stort sett densamma åren innan. För genomförande av vården finns i lagen bestämmelser som ger LVM-hemmen befogenhet att under särskilda förutsättningar inkräkta på den enskildes person och egendom. Bestämmelserna innefattar förbud mot att inneha viss egendom och att sådan egen- dom får omhändertas och i vissa fall förstöras eller försäljas. nalen vid LVM-hemmen ges också befogenhet att företa kroppsvi- sitation och ytlig kroppsbesiktning, att ytterligare begränsa den intagnes rörelsefrihet samt att kontrollera försändelser som sänds till honom eller henne. Genom ändringar i LVM som trädde i kraft har bestämmelser om tvångsåtgärder som får vidtas mot en intagen flyttats från den då gällande socialtjänstförord- ningen (1981:750) till LVM. Det är bestämmelser om rätten att ta emot besök och telefonsamtal, beslut om vård vid låsbar enhet samt beslut om avskiljning. infördes en bestämmelse i LVM om skyldigheten att på uppmaning lämna blod-, utandnings- eller urinprov för kontroll av drogfrihet. Missbrukarvården omstrukturerades , från institu- tionsvård till öppenvård, och från tvångsvård till frivilligvård. Tyd- ligast syns utvecklingen inom tvångsvården, som har gått ner mycket kraftigt. Den närmare anledningen till detta samt vad utvecklingen betyder för den enskilde missbrukaren och dennes möjlighet att få sina vårdbehov tillgodosedda är dock inte närmare känt. Utredaren skall analysera de faktorer som kan tänkas ligga bakom utvecklingen och bedöma hur den påverkat de socialt mest utsatta missbrukarna. Analysen skall göras mot bakgrund av miss- brukets och missbrukarvårdens utveckling . Av sär- skilt intresse är bedömning av missbrukarens vård- behov, vårdens innehåll och förväntade resultat samt de ekono- miska prioriteringar som ligger bakom valet av vårdform. Samspelet mellan SiS och vad gäller vårdens och eftervårdens utformning skall också belysas. Utredaren bör också beakta kom- munaliseringen av utredning och ansökan om vård 1994, och över- väga i vilken mån den har haft betydelse för utvecklingen. Det måste ställas mycket höga rättssäkerhetskrav på åtgärder som kan vidtas mot en person mot dennes vilja, även om syftet är gott och för hans eller hennes bästa. Frågan om tvångsvård inne- håller många rättssäkerhetsaspekter. Det gäller hela processen, från det att utredningsförfarandet inleds till dess att vården avslutas. Utredaren skall med den utgångspunkten analysera och bedöma varför antalet omedelbara omhändertaganden gått upp så kraftigt och varför de allt mer sällan fullföljs med en ansökan om vård. Utredaren skall också bilda sig en uppfattning om dels använd- ningen av tvångsmedel inom vården, dels om huruvida de särskilda befogenheter att använda tvångsmedel som LVM ger är ändamåls- enligt och rättssäkert utformade. Bedömningen skall göras mot bakgrund av internationella åtaganden på området för mänskliga rättigheter. Som exempel på folkrättsligt bindande åta- ganden som bl.a. rör skyddet för enskildas personliga integritet kan nämnas den internationella konventionen om medborgerliga och politiska rättigheter och den europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande frihe- terna, som dessutom gäller som lag i . Vid behov skall utre- daren föreslå de författningsändringar som kan anses motiverade. Om utredaren föreslår författningsändringar skall fullständiga för- slag lämnas. Utredaren skall mot bakgrund av sin analys föreslå förändringar som kan bidra till att stärka rättsskyddet för den enskilde och till att förbättra insatserna så att dessa är relevanta för den enskilde missbrukarens vårdbehov samt ges i rätt tid och rätt omfattning. Utredningen skall genomföras i nära kontakt med som svarar för utredning och ansökan om tvångsvård, med SiS som svarar för vårdens genomförande samt med . Utre- daren skall också ha kontakt med frivilligorganisationer som före- träder missbrukarna. Det står utredaren fritt att också ta upp andra näraliggande frågor än dem som preciseras i direktiven om de kan bidra till att de mest utsatta missbrukarnas vårdbehov tillgodoses och att deras rättssä- kerhet stärks. Innebär utredningens överväganden att författnings- reglering eller ändring av gällande författningar bör ske skall förslag till sådan reglering eller ändring lämnas. Uppdraget skall redovisas . Tilläggsdirektiv till Utredningen om översyn av tillämpningen av lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall (S 2002:04) Beslut vid regeringssammanträde . Förlängd tid för uppdraget Med stöd av regeringens bemyndigande tillkal- lade chefen för en särskild utredare med upp- drag att se över tillämpningen av lagen (1988:870) om vård av miss- brukare i vissa fall (dir. 2002:10). Utredningen skall enligt direk- tiven redovisa sitt uppdrag . Utredningstiden förlängs, vilket innebär att utredningen skall redovisa sitt uppdrag . Tilläggsdirektiv till Utredningen om översyn av tillämpningen av lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall (S 2002:04) Beslut vid regeringssammanträde . Förlängd tid för uppdraget Med stöd av regeringens bemyndigande tillkal- lade chefen för en särskild utredare med upp- drag att se över tillämpningen av lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall (dir. 2002:10). I tilläggsdirektiv beslutade regeringen om förlängning av utredningsti- den till (dir. 2003:14). Utredningstiden för- längs ytterligare, vilket innebär att utredningen skall redovisa sitt uppdrag . Redovisning av data avseende vissa figurer i betänkandet Nettokostnad per invånare för missbrukarvården (21–): totalt, institutionsvården samt öppna insatser. Fastprisberäknade prisnivå enligt Konsumtionsindex för övrig social omsorg. Övriga, större kommuner Övriga, mindre kommuner Övriga, större kommuner Övriga, mindre kommuner Bilaga 3 SOU 2004:3 Övriga, större kommuner Övriga, mindre kommuner Antal personer med LVM-insatser per 10 000 invånare i landet un- der . Antal personer med LVM-instatser/10 000 inv (1,01-1,15) (0,87-1,00) (0,90-1,03) (0,94-1,07) (0,84-0,97) (0,91-1,04) (0,92-1,05) (0,95-1,00) Antal personer med LVM-insatser per 10 000 invånare och per län . Antal personer med LVM-instatser per 10 000 inv (1,02 - 1,16) (0,62 - 0,91) (0,67 - 0,98) (1,31 - 1,65) (0,99 - 1,32) (0,34 - 0,64) (0,55 - 0,85) (1,23 - 2,27) (0,55 - 0,92) (0,62 - 0,76) (0,54 - 0,82) (0,8 0- 0,94) (0,60 - 0,89) (1,17 - 1,56) (0,63 - 0,94) (1,09 - 1,47) (0,82 - 1,15) (1,22 - 1,65) (1,09 - 1,66) (0,82 - 1,17) (0,57 - 0,86) (0,93 - 0,98) Antal personer med LVM-insatser per 10 000 invånare och per kommungrupp . Antal personer med LVM- instatser/10 000 inv (1,21 - 1,34) (0,84 - 0,96) (1,09 - 1,19) (0,87 - 0,99) (0,70 - 0,85) (0,59 - 0,79) (0,78 - 1,08) (0,68 - 0,89) (0,71 - 0,87) (0,97 - 1,02) Dominerande missbruksmedel som angivits i socialnämndens an- sökan om vård till länsrätten (uttryckt i procent). Lösn medel eller i komb. Andel omhändertagandebeslut som fat- tats av socialnämnden, polismyndigheten och länsrätten. Andel personer av samtliga med LVM-insatser vilka –2002 enbart har blivit omhändertagna. (25,26-30,96) (24,91-31,03) (23,67-29,6) (26,68-32,67) (24,64-30,83) (22,01-27,76) (22,77-28,54) (26,13-28,37) Andel personer länsvis som enbart blivit omhändertagna. (15,51-19,48) (22,01-35,63) (18,86-32,39) (16,62-24,45) (15,17-25,15) (8,71-28,58) (41,63-59,17) (33,12-57,51) (18,75-39,14) (18,54-25,61) (13,34-27,28) (15,32-20,18) (26,55-41,94) (22,89-33,92) (23,80-38,23) (36,25-48,08) (36,24-49,90) (50,11-61,80) (42,90-60,22) (55,99-69,52) (19,96-35,60) (26,13-28,37) Andel personer med LVM-insats som enbart har omfattats av omhändertagande , fördelat per kommungrupp. (14,2-19,2) (13,5-19,7) (31,3-36,4) (27,6-35,2) (20,5-30,2) (26,5-43,4) (32,3-51,7) (26,1-37,8) (26,5-41,0) (26,0-28,7) Faktoranalys av tolv påståenden om LVM Vid principalkomponentanalys visade sig tre faktorer svara för av variansen i svaren. Den roterade lösningen framgår av tabellen. Roterad komponentmatris (varimax) för påståenden om LVM. Endast högsta laddningar över 0,40 anges. skulle vara mycket högre utan LVM LVM behövs för att skydda missbrukarens -0,60 skulle vara mycket lägre utan LVM LVM är ett nödvändigt inslag i miss- Utan LVM skulle det vara lättare att motivera en individ till frivillig vård. LVM skulle inte behövas om det fanns tillräckligt med resurser för avgiftning i Det går inte att motivera människor att förändra sitt liv under tvångsmässiga Legalt tvång mot missbrukare är endast befogat i en akut situation för att rädda liv 10Tvångsingripanden är berättigade i ett akut livräddande syfte LVM innebär i sig en kränkning av indi- Ett omhändertagande enligt 13 § sätter individens rättssäkerhet ur spel LVM-vårdens resultat skulle bli bättre om -0,50 För ett av påståendena, nr 10, var enigheten närmast total, vilket medförde att ingen faktorladding över 0,40 erhölls. Faktor 1 tycks samla påståenden som anger olika skäl för LVM, och där har påstå- ende nr 4 en negativ laddning. Faktor 2 tycks samla påståenden som anger olika skäl mot LVM i dess nuvarande form. Faktor 3, slutligen, samlar olika påståenden som tar upp problem med LVM, där påstående nr 8 har negativ laddning. Tre skalor med denna innebörd skapades som summativa index, dividerat med antalet påståenden i skalan. De påståenden som hade negativ laddning gavs omvänd kodning och överhoppade svar har getts det neutrala värdet 2,5. Därmed motsvarar värdet 4 på den första skalan att man instämmer helt med skälen för LVM, medan värdet 1 innebär att man tar helt avstånd från dem. Samma slags tolkning gäller de båda övriga två skalorna. Värdet 2,5 motsvarar ungefär varken/eller. Samhällets tvångsingripande vid missbruk – en översikt* Lagligt reglerad tvångsvård, dvs. möjligheten att tvångsomhänderta någon mot dennes uttryckliga samtycke, introducerades och avsåg då sinnessjuka.1 En särlagstift- ning som enbart berörde alkoholister infördes däremot inte när lagen (1913:102) om behandling av alkoholister trädde i kraft. Den tidsmässiga diskrepansen mellan dessa två tvångsvårdslagar kan framför allt förklaras med att dryckenskap och fylleri länge betraktades som självförvållat, varför fylleri till skillnad från galen- skap var straffbelagt.2 I en debatt i 1848 fördes en debatt om fyllerister skulle bli föremål för vård eller straff utifrån en mo- tion där motionären, uppenbarligen influerad av läkaren och dennes syn på alkoholism, menade att fylleri var en sjuklig företeelse som därför skulle leda till vård och inte be- straffning. var dock av motsatt uppfattning och pläde- rade för straff eftersom fylleri var en last som var och en kunde av- hålla sig från om man bara ville.3 Även om den första tvångsvårdslagstiftningen introducerades först var förekomsten av andra tvångsåtgärder * Denna bilaga har författats av , sekreterare i . stadga (1858:50) angående sinnessjukes behandling och vård. 2Fylleri kriminaliserades exempelvis och var så . Vid tillkomsten av Alkoholistlag var Kungl. förordningen emot fylleri och dryckenskap af (SFS 1841:58) i vissa delar alltjämt giltig. Om någon för fjärde gången dömdes till ansvar för fylleri skulle denne, enligt förordningen, förklaras oberättigad att deltaga i val eller väljas till sådana förrättningar, som innefatta medborgerligt förtroende. Ett annat exempel är att om någon söp ihjäl sig så skulle han enligt lag (1894:36) jordfästas i stillhet och inte åtnjuta jordfästning i vanlig ordning (s.k. högtidlig jordfästning). Vid jordfästning i stillhet böra endast närvara den dödes anhöriga /---/ samt de personer, hvilka äro oumbärliga för den dödes jordande. Ej må vid sådan jordfästning förekomma klockringning, sorgmusik, sång eller liktal (7 §). Lagen ändrades dock 1908 varigenom de enda som framöver endast skulle jordfästat i stillhet var den som blivit afrättad eller ljutit döden under föröfvande af groft brott (SFS 1908:151). 3Baseras på (2001), s. mot socialt avvikande personer (tiggare, lösdrivare) av äldre datum. Under regenttid utfärdade denne en resolution enligt vilken huvudstadens styrande gavs tillstånd att ut- mönstra alt onyttigt folck /---/ som äre löse koner och annadt parti, som hvarken vele eller kunne göre någet gagn, utan öfve sigh udi skalckhet, last och skam. Dessa människors utsatta belägenhet ansågs självförvållat och eftersom de betraktades som arbetsovilliga och lata skulle de fördrivas från huvudstaden. Denna inställning markerade också ändrade värde- ringar från de styrandes sida gentemot fattiga och tiggare; de upp- fattades nu enbart som arbetsovilliga och lata (1992, s. 54). Samhällets syn på tiggeri och lösdriveri skärptes successivt , även om naturligtvis långt ifrån alla alkoholister omfat- tades av dessa tvångsåtgärder. ersattes lagen om försvars- lösa med lag (1885:27) angående lösdrivares behandling enligt vil- ken människor som sysslolös stryker omkring från ort till annan utan medel för sitt uppehälle (1 §) kunde anhållas och erhålla en varning. Om denne på nytt anhölls riskerade han eller hon att häk- tas och dömas till tvångsarbete upp till vid allmän tvångsar- betsanstalt.4 Merparten av de som intogs på dessa anstalter uppgavs vara människor vilka genom dryckenskap råkat i det förfall, som fört dem dit.5 Ett dominerande tema i debatten om den sociala frågan och var föreställningen om under- klassens farlighet (1983). Underklassen uppfattades som moraliskt farlig, eftersom den ansågs ägna sig åt kriminalitet, fylleri, otukt, olydnad, lättja, lösdriveri etc.; ekonomiskt eftersom den låg samhället till last; socialt och politiskt eftersom den utgjorde ett hot mot samhällets grundvalar och en fara för bönderna och andra egendomsägande klasser. Historikern (1983) menar att denna typ av uppfattning ledde fram till krav på polisiära åtgärder, sträng uppsikt, en noggrann kontroll av under- klassen, dvs. de fattiga i samhället. 4 De mest kända tvångsarbetsanstalterna var för män och citadell för kvinnor. 5 betänkande I (1911), s. 30. Pådrivande och samverkande krafter aktualiserades i många europeiska länder frå- gan om alkoholens negativa konsekvenser för den enskilde och an- höriga men också som en ekonomisk börda för fattigvårdsstyrelsen i kommunen. Diskussionen tog fasta på alkoholpolitiska restriktio- ner för att exempelvis begränsa alkoholens tillgänglighet (förbud, statligt monopol etc.), men också på insatser för att bekämpa miss- bruket omfattning och skadeverkningar.6 Den första privata vårdanstalten i , för frivillig vård, eta- blerades 1891 i (Sans Souci).7 I väcktes 1889 den första motionen om en speciell lag för tvångsbehandling av drin- kare. I motionen yrkade läkaren och nykterhetsmannen att alkoholister som äro odugliga draga försorg om sig och de sina eller genom opålitlighet, elakhet och vildsinthet äro till fara för sig sjelfva eller andra skulle kunna dömas till tvångsin- tagning på särskild anstalt av högst 1 år.8 Även påverkades av den debatt som fördes i olika länder på kontinenten. En av de mer försiktiga uppskattningarna av brännvinsförbrukningen är per invånare och år (Nycander 1996). Brännvinsfloden var på väg att dränka landet och lamslå och ruinera dess befolkning, noterar historikern (1985) i en historisk exposé. Under sväl- ten och lågkonjunkturen sjönk brännvinskonsumtio- nen för att sedan under den begynnande industrialiseringen och järnvägsbyggandet åter skjuta i höjden. 6Storbritannien var det land i som först lagstiftade om behandling av alkoholister på särskilda anstalter, även om 1879 års lag om vanedrinkare (Habitual Drunkards Act 1879) till skillnad från kommittéförslaget som föregått lagstiftningen inte innehöll någon särskild bestämmelse om tvångsintagning på anstalt. Lagen kompletterades 1898 med Inebriates Act enligt vilken vanedrinkare som begått fylleriföreseelser mot sin vilja kunde interneras på särskilda förbättringsanstalter (reformatories). Se vidare Fattigvårdsvårdslagstiftningens be- tänkande I (1911) som innehåller en redogörelse för utländsk rätt. (Betänkandet offentlig- gjordes men publicerades först året därpå). 7Däremot fanns det i början av överhuvudtaget inga vårdanstalter i eller statlig regi, utan de få anstalter som fanns drevs av stiftelser, föreningar eller kristna samfund (se vidare Stenius 1999, s. 59ff.). (2001) benämner dessa för privata kuranstalter som fungerade som vilohem för frivilligt inskrivna drinkare (s. 128). Sans Souci vände sig till bemedlade vårdtagare, och anstalten kunde erbjuda anordningar för kalla och varma bad.