sou · GSB3122d3 · 2005-01-01 00:00:00 — Har en häktningsframställan gjorts, skall rätten utan dröjsmål hålla förhandling i häktningsfrågan. Häktningsförhandlingen får aldrig hållas senare än efter det att den misstänkte greps eller anhållningsbeslutet verkställdes (13 §). Om inte åtal väcks inom utsatt tid skall domstolen enligt närmare föreskrifter göra en förnyad prövning av häktningsfrågan (18 §). 1979/80:1. 3JO 1994/95 s. 255. 4JO 1996/97 s. 56 f. Häktning och annan övervakning av unga som misstänks för brott Tillstånd till restriktioner vid häktning En av de s.k. särskilda häktningsgrunderna i 24 kap. 1 § RB är, som nämnts, kollusionsfara. Kollusionsfara innebär att det med hänsyn till brottets beskaffenhet, den misstänktes förhållanden eller någon annan omständighet finns risk för att han eller hon genom att undanröja bevis eller på något annat sätt försvårar brottsutred- ningen. Kollusionsfaran skall avse det brott som den misstänkte själv misstänks för. Om domstolen beslutar att häkta någon kan den på begäran av åklagaren pröva om den häktades kontakter med omvärlden skall få inskränkas, dvs. om åklagaren skall få tillstånd att meddela den häktade s.k. restriktioner. Sådan prövning kan ske också i samband med att domstolen medger förlängning av tiden för att väcka åtal. (24 kap. 5 a § RB). Ett tillstånd att meddela restriktioner får lämnas endast om häktningen sker på grund av kollusionsfara. Om domstolen bifaller åklagarens begäran innebär detta att åklagaren har fått ett generellt tillstånd att meddela restriktioner. Åklagarens beslut om vilka restriktioner som skall tillämpas i det enskilda fallet, sedan domstolen lämnat tillstånd, regleras i lagen (1976:371) om behandling av häktade och anhållna m.fl. Kriminalvården ansvarar för behandlingen av den som förs till häkte och har då att tillämpa lagen (1976:371) om behandlingen av häktade och anhållna m.fl. och förordningen (1976:376) i samma ämne, vilka reglerar de rättigheter och skyldigheter som den intagne i häkte har. Den häktade får inte underkastas mera omfattande inskränk- ningar i sin frihet än som ändamålet med häktningen samt ordning och säkerhet kräver. Den häktade skall behandlas så att skadliga följder av frihetsberövandet motverkas. Under förutsättning att den häktade samtycker, skall han i den utsträckning det är lämpligt ges det personliga stöd och annan hjälp som han behöver. En häktad som vill vistas tillsammans med en eller flera andra häktade skall ges tillfälle till det. Mer än en häktad får också förvaras i samma rum, om det är synnerligen påkallat av utrymmes- skäl eller annan särskild anledning. Häktning och annan övervakning av unga som misstänks för brott gemensam förvaring får dock inte ske, om det innebär fara från säkerhetssynpunkt eller fara för att bevis undanröjs eller utredning om brott på annat sätt försvåras. Förvaringen och den gemen- samma vistelsen skall utformas så att förbindelse mellan häktade som kan antas påverka varandra i mål eller ärenden såvitt möjligt förhindras. Även i övrigt skall förvaringen och den gemensamma vistelsen utformas så att häktade, särskilt de som är , inte utsätts för olämpligt inflytande av andra häktade. En häktad, som bedöms behöva hälso- och sjukvård eller som begär att läkare skall tillkallas, skall så snart det kan ske undersökas av läkare, om inte sådan undersökning uppenbarligen är onödig. Behöver den häktade sjukhusvård, skall han få det så snart det kan ske. Den häktade har ingen arbetsplikt men han skall om möjligt erbjudas arbete eller annan därmed jämförlig sysselsättning . Om utredningsskäl inte lägger hinder i vägen, bör en häktad ges möjlighet att genom tidningar, radio och TV följa vad som händer i omvärlden. Den häktades behov av annan förströelse bör tillgodoses i skälig omfattning. Om inte synnerliga hinder möter skall den häktade ha möjlighet att vistas utomhus . En häktad får också upprätthålla kontakt med omvärlden genom brev, telefonsamtal och besök, om inte säkerhets- eller utredningsskäl lägger hinder i vägen. Den nu behandlade lagstiftningen reglerar alltså vilka frihets- inskränkningar som en häktad kan få vidkännas. Det är förunder- sökningsledaren eller åklagaren som skall avgöra om eller i vad mån det på grund av kollusionsfara är påkallat med sådana inskränk- ningar. Som framgått innehåller lagstiftningen endast en bestämmelse som särskilt avser behandlingen av ungdomar i häkte, nämligen stadgandet i 3 § att förvaringen och den gemensamma vistelsen skall utformas så att de häktade som är inte utsätts för olämpligt inflytande av andra häktade. Häktning och annan övervakning av unga som misstänks för brott 16.2.3Alternativ till häktning i RB Domstolen är skyldig att pröva häktningsalternativen Häktning är det mest ingripande av de straffprocessuella tvångs- medlen. Domstolen kan avstå från häktning trots att förutsätt- ningar för häktning föreligger och i stället använda ett av de alternativ till häktning som tillhandahåller (s.k. häktningssurrogat). Det är fråga om två alternativ till häktning, dels den tidigare nämnda betryggande övervakningen enligt 24 kap. 4 §, dels reseförbud och anmälningsskyldighet enligt 25 kap. När domstolen överväger häktningsfrågan skall den beakta proportionalitetsprincipen. Man skall alltså inte använda ett frihetsberövande – anhållande eller häktning – om syftet härmed kan uppnås med ett mindre ingripande tvångsmedel. Av behovs- principen följer att man, om det är nödvändigt att använda tvångsmedel för att nå ett visst resultat, av flera tänkbara medel skall välja det som är minst ingripande för den enskilde. Domstolen skall pröva frågan om alternativ till häktning oavsett den misstänktes inställning. Det har alltså ingen betydelse om den misstänkte samtycker till häktning. Som nämnts begränsas möjligheten till häktning av bestämmelserna om övervakning i 24 kap. 4 §. Om det på grund av den misstänktes ålder, hälsotillstånd, eller annan liknande omständighet kan befaras att häktning skulle komma att medföra ett allvarligt men för honom, får häktning ske endast om det är uppenbart att betrygg- ande övervakning inte kan ordnas. I det fall den misstänkte inte vill underkasta sig sådan övervakning, skall häktning ske. Vill den misstänkte inte medverka och bedömer domstolen att en mindre ingripande tvångsåtgärd än övervakning inte är tillräcklig skall han alltså häktas. Ansvaret för att ordna övervakningen har i första hand lagts på förundersökningsledaren, dvs. i regel åklagaren. Närmare bestämmelser om förfarandet finns i 26–27 §§ förundersöknings- kungörelsen (1947:948). De innebär följande. Om det i ett enskilt fall finns anledning att anta att häktning inte får ske om övervakning ordnas, skall åklagaren så snart det kan ske försöka ordna nödvändig övervakning. Häktning och annan övervakning av unga som misstänks för brott Övervakning får anordnas i den misstänktes hem eller annat enskilt hem eller genom att den misstänkte placeras i lämplig institution. Är den misstänkte redan placerad i en institution, skall åklagaren överväga om särskild övervakning kan vara erforderlig där samt i samråd med den som förestår vården försöka få till stånd en sådan övervakning. Har övervakning beslutats, får det föreskrivas att den misstänkte på vissa tider skall vara tillgänglig i sin bostad eller på sin arbetsplats. Det får också ställas upp annat villkor som behövs för övervakningen av den misstänkte. Det finns däremot inga föreskrifter i förundersökningskungörelsen om hur kontrollen av den misstänkte skall vara anordnad. Kravet att den misstänkte måste gå med på att övervakning anordnas har ansetts innebära att tvång inte torde kunna användas mot den misstänkte för att göra övervakningen effektiv. Man kan visserligen föreskriva att den misstänkte är skyldig att följa vissa villkor för övervakningen. Men det torde inte kunna vara möjligt att beröva honom friheten genom att spärra in honom.5 Övervakningen innebär alltså att den tvångsinspärrning som häktningen utgör ersätts med en på frivillighetens väg anordnad uppsikt över den misstänkte. Det kan bli aktuellt att ersätta häktning med något av de placeringsalternativ som finns inom , främst placering i familjehem eller hem för vård eller boende. Övervakning i hem för vård eller boende kräver dock ett särskilt medgivande av . Beslut om övervakning kan fattas också av domstolen. I allmänhet uppkommer dock frågan om övervakning redan i samband med anhållandet. Det blir i sådana fall åklagaren som tar ställning till frågan. Domstolen har därför sällan anledning att besluta rörande övervakning. Bestämmelserna om de korta tidsfristerna som gäller vid häktningsförfarandet är inte tillämpliga när övervakning anordnas i stället för häktning. 5 , , Rättegången i brottmål enligt RB, 3 uppl., , 1968, s. 231. Häktning och annan övervakning av unga som misstänks för brott Det kan i en del fall, trots att det är nödvändigt att ha en viss kontroll över den misstänkte, framstå som ett alltför stort ingripande att anhålla eller häkta honom. I sådana situationer kan reseförbud och anmälningsskyldighet enligt 25 kap. RB användas som ersättning för anhållande och häktning. Reseförbud innebär ett förbud för den misstänkte att lämna anvisad vistelseort, medan anmälningsskyldighet innebär att han på vissa tider skall anmäla sig hos viss polismyndighet. Ett beslut om reseförbud kan kombineras med anmälningsskyldighet, men såväl reseförbud som anmälningsskyldighet kan beslutas som enda åtgärd. Båda kan förenas med villkor eller föreskrifter som behövs för kontrollen av den misstänkte. Det kan t.ex. röra sig om föreskrift att han på vissa tider skall vara tillgänglig i sin bostad eller på sin arbetsplats eller om att hans pass skall vara omhändertaget. (25 kap. 1 och 2 §§). Reseförbud och anmälningsskyldighet kan karaktäriseras som villkorliga häktningar. Den misstänkte skall nämligen anhållas eller häktas om han bryter mot reseförbudet eller anmälningsskyldigheten eller därmed förenade villkor (25 kap. 9 §). I 25 kap. 1 § anges tre fall då reseförbud och anmälnings- skyldighet kan beslutas. 1.Är någon skäligen misstänkt för ett brott, på vilket fängelse kan följa, och finns det med hänsyn till brottets beskaffenhet, den misstänktes förhållanden eller någon annan omständighet risk för att han avviker eller på något annat sätt undandrar sig lagföring eller straff, men finns det i övrigt inte anledning att anhålla eller häkta honom, får, om det är tillräckligt, i stället förbud meddelas honom att utan tillstånd lämna honom anvisad vistelseort (reseförbud) eller föreskrivas att han på vissa tider skall anmäla sig hos anvisad polismyndighet (anmälningsskyldighet). (Första stycket första meningen) 2.Oberoende av brottets beskaffenhet får också reseförbud eller anmälningsskyldighet beslutas, om det finns risk för att den misstänkte genom att bege sig från riket undandrar sig lagföring eller straff. (Första stycket andra meningen) 3.Föreligger mot någon skäl till häktning eller anhållande men kan det antas att syftet därmed kan tillgodoses genom reseförbud eller anmälningsskyldighet, får beslut härom Häktning och annan övervakning av unga som misstänks för brott meddelas även i andra fall än som avses i punkterna 1 och 2. (Andra stycket). De två först punkterna, dvs. 25 kap. 1 § första stycket, avser alltså de fall då den särskilda häktningsgrunden utgörs av flyktrisk, medan andra stycket avser de övriga häktningsgrunderna. I fråga om förfarandet gäller samma regler för anmälnings- skyldighet som för reseförbud (25 kap. 2 § andra stycket). Det som sägs i det följande om reseförbud gäller alltså också beträffande anmälningsskyldighet. Både åklagaren och domstolen kan besluta om reseförbud. Fråga om reseförbud får tas upp av domstolen på yrkande av åklagaren eller då den skall besluta om den misstänktes häktning eller hans kvarhållande i häkte. Efter åtalet får domstolen även på yrkande av målsäganden eller självmant ta upp frågan. (25 kap. 3 §). Häktningsalternativen enligt RB tillämpas sällan Tanken är alltså att man inte skall använda ett frihetsberövande – anhållande eller häktning – om syftet man vill uppnå kan åstadkommas med ett mindre ingripande tvångsmedel. Det saknas enligt vad vi känner till aktuell statistik på området. Enligt en enkätundersökning som utfördes av häktningsutredning förekom övervakning enligt 24 kap. 4 § RB endast i ett par fall.6 Enkäten visade att utnyttjades anmälningsskyldighet i ett 60-tal fall och reseförbud i ca 350 fall. I förarbetena till den senaste ändringen av paragrafen uppgavs att övervakningsinstitutet tillämpades i praktiken ytterst sällan.7 Det kan med fog antas att häktningsalternativen används relativt sällan också . 16.2.4Alternativ till häktning i LVU Lagstiftningen förutsätter, som framgått, att lagöverträdare i åldern 15–regelmässigt skall tas om hand inom till undvikande av häktning. Också för lagöverträdare kan åtgärder från sida utgöra ett alternativ till 6SOU 1985:27 s. 267. 1980/81:201 s. 29. Häktning och annan övervakning av unga som misstänks för brott Sådana omhändertaganden kan ske på frivillig väg och ligga till grund för en prövning av om övervakning enligt 24 kap. 4 § RB kan anordnas. I regel är det dock ett tvångs- omhändertagande enligt LVU som utgör det realistiska alternativet till häktning av den unge. Allmänna förutsättningar för tvångsingripande I LVU regleras möjligheterna till tvångsingripande. Vi har lämnat en allmän beskrivning av lagen i avsnitt 8.2.2. Som nämnts där skall vård med stöd av LVU beslutas om den som är utsätter sin hälsa eller utveckling för en påtaglig risk att skadas genom brottslig verksamhet, under förutsättning att behövlig vård inte kan ges på frivillig väg. Vård får också under samma förhållanden beredas den som har fyllt 18 men inte , om sådan vård med hänsyn till den unges behov och personliga förhållanden i övrigt är lämpligare än någon annan vård. Brottslig verksamhet kan alltså innebära att LVU är tillämplig. Detta förutsätter att den unge begår brott som inte är av bagatell- karaktär eller att den unge begår ett enstaka brott av allvarligt slag. Det krävs nämligen att brottsligheten ger uttryck för en sådan bristande anpassning till samhällslivet att det kan anses föreligga ett vårdbehov. Det är vårdbehovet som är det centrala och inte brottet i sig. Det är således inte fråga om att socialnämnden är skyldig att tillgripa tvångsåtgärder enligt LVU för att ersätta eller komplettera det straffrättsliga ingripandet. kan ingripa akut i vissa situationer. Om behovet av ingripande är brådskande kan socialnämnden besluta att den unge skall omhändertas utan att länsrättens beslut i vård- frågan behöver avvaktas. Beslutet gäller interimistiskt i avvaktan på att frågan prövas slutligt av domstol. får besluta att den som är skall omhändertas, om (1) det är sannolikt att den unge behöver beredas vård med stöd av LVU, och Häktning och annan övervakning av unga som misstänks för brott (2) rättens beslut om vård inte kan avvaktas med hänsyn till risken för den unges hälsa eller utveckling eller till att den fortsatta utredningen allvarligt kan försvåras eller vidare åtgärder hindras (6 § första stycket). Brottslig verksamhet kan ligga till grund för ett beslut om omhändertagande, exempelvis om den unge har gjort sig skyldig till allvarlig brottslighet och det finns risk att han gör sig skyldig till ytterligare brott. Syftet med omhändertagandet är inte att skydda omgivningen utan grunden är att den unges egen sociala utveckling äventyras genom ytterligare brottslighet. Om den unge riskerar häktning eller är häktad bör social- nämnden, enligt uppfattning, regelmässigt över- väga om det finns skäl för ett omhändertagande.8 I det fall socialnämnden beslutar att omhänderta den unge och denne därefter häktas innebär häktningsbeslutet inte att det omedelbara omhändertagandet upphör. Däremot får omhändertagandebeslutet inte verkställas så länge den unge är häktad (9 § andra stycket). Häktningsbeslutet tar alltså i detta avseende över beslutet om omhändertagande. kan besluta om omhändertagande även om den unge är häktad. Enligt förarbetena är det angeläget att har möjlighet att fatta ett sådant beslut även en häktning består. kan därmed visa sin avsikt att i direkt anslutning till att en häktning hävs ta över ansvaret för den fortsatta vården. Detta bör vara ägnat att leda till kortare häktningstider och snabbare vårdinsatser för den som inte döms till fängelse.9 bör nämnden, enligt Social- styrelsen, ha ordnat en placering för den unge så att denne kan placeras direkt efter frigivningen.10 Den nu beskriva samordningen har enligt förarbetena tillkommit för att underlätta en övergång från ett regelsystem till ett annat. Avsikten är att utan omgång skall kunna ta över ansvaret för den unge när häktningsbeslutet hävs.11 har uttryckt att socialnämnden bör hålla sådan kontakt med 8Socialstyrelsens föreskrifter och allmänna råd, Tillämpningen av LVU, SOSFS 1997:15, s. 43. 1989/90:28 s. 79 f. 10Socialstyrelsens föreskrifter och allmänna råd, Tillämpningen av LVU, SOSFS 1997:15, s. 44. 1989/90:28 s. 111 f. Häktning och annan övervakning av unga som misstänks för brott åklagarmyndigheten, tingsrätten och länsrätten att myndigheterna kan samordna sina insatser i dessa situationer.12 Det är socialnämnden i den kommun där den unge befinner sig när hjälpbehovet uppkommer som är behörig och även skyldig att vidta erforderliga åtgärder med stöd av LVU. Nämnden kan delegera rätten att besluta om omhändertagande till ett utskott. Beslutet om ett omhändertagande måste emellertid ibland kunna fattas med mycket kort varsel. ordförande eller annan ledamot som nämnden har förordnat har därför rätt att fatta sådana beslut. Denna beslutanderätt förutsätter att nämndens eller utskottets beslut inte kan avvaktas. Av allmänna råd framgår att det alltid skall finnas en jour inom som genast kan behandla ärenden som rör frihetsberövade unga lagöverträdare.13 Placering på § 12-hem Unga som tas om hand på grund av sitt eget beteende, såsom t.ex. brottslig verksamhet, och som behöver stå under särskilt noggrann tillsyn skall enligt 12 § LVU kunna vårdas på särskilda ungdoms- hem, tidigare ofta benämnda § 12-hem, för vilka SiS är central förvaltningsmyndighet. LVU medger att unga som vistas på ett särskilt ungdomshem kan hindras att lämna hemmet och att de underkastas olika begränsningar i rörelsefriheten. 16.2.5Intensivövervakning i bostaden med elektronisk kontroll (IÖV) Det kan ifrågasättas om intensivövervakning i bostaden med elektronisk kontroll (IÖV), s.k. fotboja, skulle kunna utgöra en alternativ övervakningsform till häktning eller en verkställighets- form av häktningsbeslutet. Vi lämnar därför här en kort beskrivning av lagstiftningen på området, lagen (1994:451) om intensivövervakning med elektronisk kontroll och förordningen (1994:1060) i samma ämne.14 12Socialstyrelsens föreskrifter och allmänna råd, Tillämpningen av LVU, SOSFS 1997:15, s. 44. 1993/94:184, bet. 1993/94:JuU28; prop. 1995/96:156, bet. 1995/96:JuU21. Häktning och annan övervakning av unga som misstänks för brott Den som har dömts till fängelse kan under vissa förutsättningar få verkställa sitt fängelsestraff genom intensiv- övervakning med elektronisk kontroll. Verkställighet sker under ledning av den lokala , i praktiken frivården. Verkställigheten innebär att den dömde förbjuds att lämna sin bostad annat än för vissa, av frivården, bestämda ändamål och på särskilt angivna tider. Sådana ändamål kan vara arbete, studier, behandling eller deltagande i kriminalvårdens programverksamhet. För att den dömde skall få verkställa sitt fängelsestraff genom intensivövervakning krävs det att han eller hon har någon form av sysselsättning som kan schemaläggas, men det behöver inte vara ett ordinarie, avlönat arbete. Det kan också vara fråga om en samhällstjänstliknande sysselsättning som frivården ordnar eller en sysselsättningsfrämjande åtgärd som arbetsförmedlingen erbjuder. Frivården kan även meddela andra föreskrifter för verkställigheten. Att utegångsförbudet efterlevs kontrolleras med elektroniska hjälpmedel och genom frivårdens hembesök. I samband med hembesöken kontrolleras också att alkohol- och drogförbudet efterlevs. Det elektroniska kontrollsystemet består av tre delar; en sändare som den övervakade bär runt fotleden, en mottagare som placeras i den övervakades bostad och ansluts till telenätet samt en centraldator hos kriminalvården. Om den övervakade, under tid då han har utegångsförbud, avlägsnar sig längre från mottagaren än sändarens räckvidd medger informerar mottagaren via telenätet centraldatorn om det inträffade. Frivården kan då vidta erforderliga åtgärder. Vid sin bedömning av häktningsfrågan är åklagaren och domstolen beroende av möjligheter att anvisa alternativa omhändertaganden, såsom tvångsomhändertagande enligt LVU. Det finns i detta sammanhang anledning att något beröra regel- systemet rörande handläggningen av ungdomsmål. Av betydelse är också andra bestämmelser som styr samverkan mellan å ena sidan och å andra sidan de rättsvårdande myndigheterna polis, åklagare och domstol. Vi har lämnat en beskrivning av relevanta bestämmelser inom dessa områden i bl.a. avsnitt 6.3. Av beskrivningen framgår att vid Häktning och annan övervakning av unga som misstänks för brott allvarligare brottslighet blir i regel underrättad om brottet på ett relativt tidigt stadium. Polisen har nämligen en generell skyldighet att underrätta om förhållanden som bör föranleda någon åtgärd av den (3 § polislagen (1984:387)). Om polisen dessutom får kännedom om att en ung person har begått brott skall en underrättelse om detta lämnas till socialnämnden (14 kap. 1 § SoL). Har fått in en sådan uppgift skall den utan dröjsmål inleda en utredning av vad som kommit till nämndens kännedom och som kan föranleda någon åtgärd av nämnden (11 kap. 1 § SoL). När en person är skäligen misstänkt för ett brott på vilket fängelse kan följa skall en underrättelse skickas till (6 § LUL). Vi har i det föregående redovisat att åklagaren kan ha anledning att kontakta under förundersökningen för att under- söka om det går att anordna en övervakning enligt 24 kap. 4 § RB för den som inte fyllt genom något av de placeringsalternativ som kan erbjuda den unge på frivillighetens väg. Av betydelse vid handläggningen är också bestämmelserna i 11 och 12 §§ LUL om yttranden från socialnämnden. Vi har redovisat dessa i avsnitt 8.3. Som nämnts där är syftet med bestämmelserna att få till stånd en önskvärd snabbhet vid handlägg- ningen av ungdomsmål genom att möjliggöra att personutred- ningen kan genomföras parallellt med förundersökningen och avslutas inom de tidsfrister som gäller för denna. blir alltså vid allvarligare brottslighet i regel underrättad om brottet på ett relativt tidigt stadium. Av det anförda framgår att det däremot inte finns någon i lag reglerad samrådsskyldighet när det gäller häktningsfrågan. Bestämmelsen i 6 § LUL är i och för sig avsedd att ge möjlighet att agera tidigt för att få igång stödåtgärder och bestämmelserna om övervakning påbjuder att åklagaren tar kontakt med , men någon särskild handläggningsordning när frågan om häktning uppkommer tillhandahåller inte gällande rätt. Häktning och annan övervakning av unga som misstänks för brott 16.3.1Sveriges åtaganden i internationella instrument Som nämnts tidigare är skyddet för mänskliga fri- och rättigheter i regeringsformen förstärkt genom de internationella instrument på området som har tillträtt. Den Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna jämte tilläggsprotokoll () innehåller, när det gäller den kroppsliga integriteten, en allmän bestämmelse om förbud mot tortyr samt mot omänsklig och förnedrande behandling och bestraffning (artikel 3). Den innehåller vidare en uttömmande uppräkning av de fall då ett frihetsberövande är tillåtet (artikel 5).