sou · GSB330d2 · 2005-01-01 00:00:00 — Om ena parten redan har definierat problemet så är frågan hur ett jäm- likt möte kan komma till stånd. Flera intervjuade upplevde att deras egen kultur och tradition uppfattades som ett hinder för integra- tion. Att skapa möten då invandrardeltagarna kunde lära sig svenska värderingar och sätt att tänka sågs som lösningen. Då blev det, enligt de intervjuade, svårt att ha en öppen dialog om andra sätt att se på problemet. I kontakterna med invandrarföreningar framkom också att många aktiva och ledande medlemmar i invandrarföreningar kan svenska ganska bra och är väl etablerade i det svenska samhället. Dessa ledare skötte i stor utsträckning föreningens verksamhet, fungerade Folkbildning, invandrare och nationella minoriteter som dess ansikte utåt i relation till olika delar av det svenska samhället. Gentemot myndigheter och svenska organisationer fungerade dessa personer som uttolkare av invandrargruppens kultur, erfarenheter och behov. är det samma personer som svenska myndigheter och organisationer vänder sig till för att få information. Den ledarställning och det sociala kapital de för- fogar över förstärks därmed ytterligare. Risken finns att vi på detta sätt får en liten grupp, en elit, som står för kontakten mellan en invandrad minoritetsgrupp och det svenska majoritetssamhället. Denna grupp som behärskar kontakten med båda sidor får stort inflytande på bland annat uppläggningen av studieverksamheten. Ett par av de grupper som ingår i studien var integrerade, dvs. de bestod av både invandrare och svenskar. Det var dels den ovan nämnda cirkeln för religionsdialog, dels den grupp som arbetade mot diskriminering. Dessa två grupper skiljer sig från de andra däri att alla deltagare var välutbildade och hade anställningar, de var etablerade på den svenska arbetsmarknaden. De var i allmänhet överens om att invandrarnas situation var svår och ville medverka till att stärka den egna gruppen. De ville också medverka till att förbättra situationen i det egna bostadsområdet. Det primära motivet för att delta i cirkeln var dock knutet till cirkelns innehåll, de var intresserade av det som man talade om, cirkelns ämne. I ena fallet var det en grupp som arbetade aktivt för att stötta människor som utsatts för diskriminering och för att påverka samhället. I andra fallet var det fråga om dialog mellan religioner, en dialog som syftade till att öka förståelsen för varand- ras utgångslägen. I dessa cirklar var man också kritisk till hur integrationspolitiken tillämpades inom olika områden. Vid sidan av samhället Deltagarna i de segregerade grupperna befann sig i en helt annan situation. De stod vid sidan av det svenska samhället, de flesta var arbetslösa och gruppen kan ses som socialt utanförstående. Så upp- fattade de också sig själva. Initiativet till cirklarna kom i två fall från deltagarna själva eller deras förening. Dessa cirklar hade tillkommit Folkbildning, invandrare och nationella minoriteter som svar på ett upplevt behov inom gruppen, ett behov som åtminstone delvis var relaterat till situationen i bostadsområdet. Studiecirkeln blev en möjlighet att få sina speciella behov tillgodo- sedda. Den gav en möjlighet att tillsammans med andra i samma situation förstärka den egna gruppidentiteten. Här kan man, menar forskarna, jämföra med de svenska folkrörel- sernas tidiga bildningsarbete som fungerade som ett stöd för den framväxande rörelsen i dess strävan att stärka den egna gruppens position i samhället. Frågan är om studiecirklar i invandrarföre- ningar kan fungera på motsvarande sätt. Samhället är annorlunda och invandrarnas situation är en annan än den som arbetarklassen befann sig i under industrisamhällets uppbyggnad. Forskarna frågar om studieförbunden, med sin förankring i äldre svenska rörelser med deras olika ideologier, kan bli redskap för nya grupper som invandrare från skilda delar av världen. Ett studiearbete baserat på särarter riskerar att begränsas till skilda etniska grupper istället för att medverka till att mobilisera en solidaritet som sträcker sig utöver olika etniska grupper. Det är vad en verklig integration behöver handla om. För en av de segregerade cirklarna var situationen en annan. Den hade tillkommit som ett initiativ från cirkelledaren och uppfattades av forskarna närmast som ett humanitärt projekt från studieför- bundets sida. Gemenskapen i denna cirkel var inte knuten till ett bostadsområde utan byggde på att alla deltagare kom från samma land. Det man samlades kring var gemensamma erfarenheter från och från hemlandet. Forskarna drar slutsatsen att den folkbildande verksamheten har ett värde för de personer som deltar, men ställer sig frågande till vilken roll den spelar ur ett samhällsperspektiv. Risken finns att verksam- heten medverkar till att konservera dagens situation. Murarna mellan olika grupper byggs högre istället för att en vidare social gemen- skap med större mångfald tar form. En positiv tolkning är att verk- samheten kan bli en grund för ett politiskt arbete bland invandrar- föreningarna, en startpunkt för något som kan föra kampen för den egna gruppens rättigheter vidare. De skulle då fylla en liknande funktion som de gamla svenska rörelserna gjort. Mot detta talar att invandrargrupper saknar en gemensam bas i värderingar och över- Folkbildning, invandrare och nationella minoriteter Det gemensamma begränsas till att vara minoritet eller, bättre, en rad olika minoriteter. Studieförbunden är organisatoriskt uppbyggda utifrån en svensk folkrörelse- och föreningstradition. De har en struktur där med- lemsorganisationer eller stiftare utser styrelsen och i sista hand ansvarar för verksamheten. I sina intervjuer med företrädare för både invandrarföreningar och studieförbund har forskarna noterat hur det uppstår luckor i denna demokratiska struktur i samarbetet med invandrarföreningar. Då invandrarföreningar inte är medlem- mar i studieförbundet blir relationen lätt problematisk. Till en del kan detta hänga samman med att studieförbunden inte har någon tydlig form för hur samarbetet ska gå till. De intervjuade från en del av invandrarföreningarna gav uttryck för en känsla av maktlöshet gentemot studieförbundet. Man saknar inflytande och möts av ett outtalat budskap att studieförbundet vet bäst. Stöd kan man få om man gör som studieförbundet vill, annars inte. Föreningarna upplevde ett visst tvång till anpassning, vilket leder till att man satsar på verksamhet som man tror att man kan få stöd till. Forskarna ser detta som en möjlig förklaring till att föreningarna satsar på studiecirklar med kulturell inriktning och den egna etniska gemenskapen som målgrupp. Föreningarna uppfattade att de missgynnas vid fördelning av de samhälleliga medel som kommunen ansvarar för. Studieförbunden har lättare att få del av sådana medel. Därför måste invandrar- föreningarna samarbeta på studieförbundens villkor för att kunna genomföra sina projekt. Invandrarföreningarnas företrädare anser att de inte får det erkännande de förtjänar och upplever sig vara i underläge. Detta står i tydlig motsats till tanken att studie- förbundens verksamhet för invandrare ska skapa mötesplatser för dialog. Det blir ingen bra dialog om den ena parten befinner sig i underläge. Även företrädare för studieförbunden såg problemet. Man talade om att strukturerna i det egna förbundet är förlegade och behöver Folkbildning, invandrare och nationella minoriteter anpassas efter den verksamhet man nu bedriver. Man kan inte vara en demokratisk organisation och ställa företrädare för viktiga delar av verksamheten utanför de beslutande organen. I relation till invandrarföreningarna framträder studieförbunden i undersökningen i första hand som bidragsgivare. Föreningarna bedriver sin egen verksamhet och studieförbunden bedömer och tar ställning till i vilken omfattning man kan låta den ingå i sin rapportering och därmed stödja den. Ofta känner de som deltar i verksamheten inte till att den ingår i ett studieförbunds verksamhet eller vilket förbund det gäller, något som ytterligare understryker studieförbundets funktion som bidragsgivare. Situationen är problematisk för båda parter. Studieförbunden är gentemot bidragsgivarna, stat och kommun, ansvariga för verksam- heten men reduceras, eller låter sig reduceras, till att vara en ekono- misk mellanhand. Man ansvarar för att verksamheten genomförs i linje med de egna målen och med de gemensamma folkbildnings- målen. menar man, med hänvisning till verksamhetens fria och frivilliga karaktär, att det är svårt att gå in och kontrollera. Ett demokratiskt problem uppstår, enligt forskarna, i en situa- tion där de organisationer, som byggt upp och fortfarande kontrol- lerar studieförbundet, står för en minskande del av dess verksam- het. Istället genomförs en växande del av verksamheten i samarbete med invandrarföreningar. Dessa föreningar saknar plattform för att påverka studieförbunden inifrån. De delar kanske inte heller den ideologiska basen med det studieförbund man samarbetar med. I vissa fall kan det t.o.m. leda till att en invandrarförening med socialistisk grundsyn samarbetar med ett studieförbund som står för en helt annan politisk uppfattning. I samarbetet med invandrarföreningarna fungerar inte de kanaler för demokratiska processer inom organisationer, som vi är vana vid. Detta framstår som ett tydligt uttryck för en bristande integration. Det visar också på de utmaningar som en uppriktig strävan mot ömsesidig integration innebär. För studieförbundens del kan det bland annat betyda att de behöver se över sin organisation och inte bara bereda plats för nya medlemsorganisationers verksamhet, utan också att se över arbetssätten så att dessa nya medlemmar får möjlighet att utöva inflytande inom förbunden. Folkbildning, invandrare och nationella minoriteter föreningarnas del kan det handla om att skaffa sig förståelse för och insyn i svensk folkbildningstradition och att pröva i vilken grad denna kan ha något att tillföra i den egna verksamheten. och gör i sin summering en jämförelse mellan integrerade och segregerade cirklar. De drar slutsatsen att integre- rade cirklar är att föredra om man vill uppnå ett jämlikt förhållan- de mellan invandrare och svenskfödda och om man har som mål ett ömsesidigt erkännande av varandra och varandras värderingar och traditioner. I integrerade cirklar kan man åtminstone delvis uppnå detta på individnivå. Begränsade effekter kan finnas även utanför cirklarna. De segregerade cirklarna ser man som problematiska. Tanken är att folkbildningen ska skapa mötesplatser mellan olika kulturer och det uppnås inte i segregerade cirklar. Det kan vara positivt för del- tagarna med det blir inte de mötesplaster över gränser som efter- strävas. Om syftet är att stärka en etnisk grupp av invandrare blir det fråga om ett särintresse. En kamp för särintressen innebär att gruppidentiteten, det särskiljande tas fram. Detta står, menar forskar- na, i motsättning till integration. kan dessa cirklar ha en stor betydelse för individen och dennes sociala situation. Den kan också få betydelse för invandrargruppernas position i samhället. Man kan se sådan verksamhet som ett politiskt arbete bland invandrargrupper där de arbetar för att förbättra sin situation. Forskarna pekar också på vikten av att erkänna invandrarnas organisationer som jämlika samarbetspartners. Den misstro som präglar samarbetet måste bort och det kan ske genom att invandrar- föreningarna får en starkare ställning. Man ser dessutom fördelar i att kontakter mellan svenskar och invandrare sker på organisations- eller gruppnivå. En dialog mellan föreningar kan lätt gå vidare i en dialog mellan individer. Detta förutsätter emellertid jämställda parter. Om den ene aktörens kultur ses som ett problem och den andres som det normala, blir det problem. och pekar avslutningsvis på en fara i att tillmäta folkbildningen alltför stor betydelse för integrationen. Ett sådant krav leder gärna till fokus på individ och kultur när det är troligt att det snarare är strukturen som ska fokuseras. För integrationen betyder strukturella åtgärder som berör arbetsmarknad, bostads- Folkbildning, invandrare och nationella minoriteter politik m.fl. områden mera. Studieförbundens verksamhet i utsatta bostadsområden kan vara viktig för enskilda, men dess betydelse för den strukturella integrationsprocessen är begränsad och måste så vara. I bästa fall kan cirklarna ge ett avstamp för ett politiskt arbete för att förbättra den egna situationen. 7.6Folkbildningen och de nationella minoriteterna Grunden för den svenska minoritetspolitiken finns i propositionen Nationella minoriteter i (prop. 1998/99:143). Riksdags- beslutet innebar att fem grupper, som samtliga funnits i , erkändes som nationella minoriteter: samer, sverige- , tornedalingar, romer och judar. De språk som därmed erkändes som minoritetsspråk är samiska, finska, meänkieli (torne- dalsfinska), chib samt jiddisch. Utbildningsfrågor hade en framträdande plats i propositionen. Bland viktiga aktörer framhölls folkhögskolorna och studieförbun- den. fick i uppdrag att redovisa vilket kurs- utbud som fanns inom folkbildningen för de nationella minoritets- grupperna och i vilken utsträckning minoritetsgrupperna deltog i verksamheten samt vilka ytterligare insatser som kunde behövas för att bredda deltagandet. 7.6.1Minoriteternas deltagande i folkbildningen Av (Blomster, 2001) framgick att samt- liga nationella minoritetsgrupper deltog i olika verksamheter som folkhögskolor och studieförbund erbjöd, såväl i särskild riktad verksamhet som i det allmänna utbudet. Tre av minoritetsgrupper- na har egna folkhögskolor. är huvudman för () och folkhög- skola. har ett nära samarbete med (). Samerna har Samernas utbildningscentrum (). En minoritetsorganisation, Sverige- finska riksförbundet, är medlem i ett studieförbund (ABF). Folkbildning, invandrare och nationella minoriteter Femton folkhögskolor genomförde, enligt FBR:s rapport, särskilt riktad verksamhet i form av kortkurser, allmänna kurser och upp- dragsutbildningar, t.ex. inom . Samtliga minoritets- grupper kunde på så sätt erbjudas verksamhet vid någon folkhög- skola. Merparten av kurserna hölls på grundskole- och gymnasie- nivå. Samtliga tillfrågade skolor svarade att det inte varit svårt att rekrytera deltagare till kurserna, dock bedömde flera av skolorna att romska grupper var svårast att nå. Bland ytterligare insatser som skolorna nämnde fanns behov av fler handledare eftersom kurserna fungerar bäst i små grupper. Ett fåtal skolor uppgav att de arbetade med distansutbildning med IKT-stöd. I kartläggningen uppgav 68 avdelningar inom sju av studieförbun- den att de genomförde särskilt riktad verksamhet genom studie- cirklar och kulturprogram. Samtliga minoritetsgrupper fanns repre- senterade bland de grupper som studieförbunden arbetade med. Sverigefinnar var den vanligaste gruppen, därefter följde romer, samer, tornedalingar och judar. Studieförbunden gjorde generellt inga särskilda rekryterings- åtgärder. Verksamheten hade främst kommit till genom initiativ från någon stark lokal förening inom minoritetsorganisationerna. Samtliga organisationer ansåg enligt rapporten att folkhögskolorna och studieförbunden fyller en viktig roll för dem, men samarbetet behöver utvecklas. De flesta initiativen hade tagits från grupperna själva. Det är viktigt att kunna bevara och föra vidare traditioner till yngre generationer och att lära ut språket. Fasta hållpunkter på t.ex. folkhögskolor är betydelsefulla för att kunna utveckla språk och minoritetsfrågor. Ett önskemål var att ett extrabidrag skulle utgå till folkbildningen för verksamhet riktad till de nationella minoriteterna. Organisationernas uppfattning var sammantaget att folkbild- ningen fyller en viktig roll och att studieförbund och folkhögskolor Folkbildning, invandrare och nationella minoriteter ska kunna erbjuda kurser och kulturaktiviteter som kan stärka gruppernas egen identitet. Rapporten avslutades med några övervägande från författaren . Han framhöll problemet med att nå romer och att motivera dem för folkbildningsinsatser. Ett problem är den splitt- rade organisationsbilden då det utöver finns ett tiotal andra romska organisationer, som är verksamma runt om i landet. Blomster undrade också hur stort folkbildningens ansvar är när det gäller att erbjuda minoritetsgrupperna särskilt riktade cirklar, kurser och andra utbildnings- och kulturaktiviteter. Klarar man att göra detta utan att resurser tas från andra prioriterade grupper? Vidare anser han att ytterligare utvärderingsinsatser behövs för att följa upp den riktade verksamhet som anordnas. Har den mot- svarat förväntningarna och vilken betydelse har den haft för den enskilde deltagarens utveckling och planering? 7.6.2De nationella minoriteterna och kulturlivet fick med anledning av beslut om nationella minoriteter i uppdraget att utreda hur samisk, finsk, tornedalsfinsk, romsk samt judisk kultur skall få ett till- räckligt utrymme i svenskt kulturliv. Eftersom fick i uppdrag att kartlägga minoriteternas deltagande i folkbild- ningsverksamheten berörde KUR:s rapport nationella minori- teterna och kulturlivet (2001:4) mycket litet folkbildningsverksam- heter. Det kan ändå vara på sin plats att som ytterligare informa- tion återge delar av rapporten. Judarna i uppgavs av i vara 17 000, varav ca 5 000 talar jiddisch. Romerna i uppskattades av 1996 till 15 000–20 000. är paraplyorganisation för de romska grupperna. I de sverigefinska folkhögskolorna i , och finns undervisning för finsk- talande romer. Folkbildning, invandrare och nationella minoriteter Samerna uppskattas till ca 20 000 i och totalt inom det samiska området till ca 70 000. är i folkvalt organ och statlig myndighet. kulturråd fördelar det statliga anslaget till samisk kultur och samiska organisationer. I finns Gaaltije, sydsamiskt centrum. Samernas utbildningscentrum, tidigare Samernas folkhögskola, har utbildning i bl.a. samiskt hant- verk, språk och kultur. Sverigefinnarna är den största minoriteten och omfattar ca 450 000 personer. är central organisa- tion. Som kulturinstitutioner räknas Sverigefinska folkhögskolan i , och i . Tornedalingarna uppskattas vara 50 000. Antalet som talar meänkieli tros uppgå till 40 000. Svenska Tornedalingars riksför- bund, STR-T, är central organisation. En omfattande amatörteater- verksamhet finns och amatörteater spelas i hela området för både barn och vuxna på både svenska och meänkieli. 7.6.3Kontakter med minoritetsgruppernas organisationer Mot bakgrund av direktiven och kartläggning bad SUFO 2 de nationella minoriteternas organisationer att ge en aktuell bild av deras kontakter med folkbildningen. Vi frågade efter vilka förväntningar som finns hos organisationerna när det gäller samarbetet med folkhögskolor och studieförbund, vilka aktiviteter som pågår och vilken omfattning de har, samt hur deltagandet skulle kunna breddas. Vi bad också om synpunkter på vilka insatser som folkbild- ningens organisationer gör och kan göra för att främja de nationella minoritetsspråken i och den kulturella verksamheten bland de nationella minoriteterna. Synpunkter kom skriftligen från , och . Sverigefinnarna framhöll att särskilda bidrag behövs för att bedriva en verksamhet inriktad på den sverigefinska majoritetens framtid (skrivelse ). Det framgick att har Folkbildning, invandrare och nationella minoriteter verksamhet både i och i där huvuddelen av den finskspråkiga långkursverksamheten genomförs. I hålls ock- så en omfattande kortkursverksamhet på finska. Skolan har i sam- råd med den romska riksorganisationen tagit ansvar för folkhög- skolekurser för de finskspåriga romerna, en utbildning som av flera orsaker varit kostnadskrävande. Eftersom den särskilda resursen för dyslexistöd inte räckte till har den delen av verksamheten lagts ner. Förbundet betonade förslag om minst en folkhögskola med statbidrag till varje minoritet. De nuvarande statsbidragen ansågs inte kunna täcka de särskilda kostnader som krävs för att en folkhögskola med minoritetsinriktning skulle kunna genomföra kulturella eller motsvarande insatser. Förbundet fram- höll särskilt romernas svåra studiesituation när det gäller studie- finansiering och kurativa insatser i samband med studierna. Av tornedalingarnas skrivelse () framgick att förbundet samarbetar med Sverigefinska folkhögskolan i , Malm- fältens folkhögskola i samt i . Samarbetet sker mest med den senare skolan. Kurser i meänkieli har hållits i liten skala i . Sommarkurser i språket har varit svårrekryterade. Skolan anser att för språkstudierna behövs särskilda insatser för marknadsföring och rekrytering. Samarbete med studieförbunden sker främst med ABF och SV när det gäller meänkieli och den tornedalska kulturen. ABF har arrangerat rena språkkurser, främst i och . Från studieförbunden har önskemål framförts om att verksamhet för de nationella minoriteterna skulle ges gynnsammare regler i likhet med handikapp- och invandrarcirklar. Studieförbunden, främst ABF och SV, samverkar ofta med förbundet när det gäller före- läsningar och kulturkvällar kring meänkieli och tornedalsk kultur på Kultur- och Forskningscentrum i . Förbundet avslutar sin skrivelse med förslag om att medel ska ställas till förfogande för folkhögskolor och , opinionsbildning och attitydförändrade arbete beträf- fande alla nationella minoriteter och deras språk. Folkbildning, invandrare och nationella minoriteter Folkbildningsinsatserna är i huvudsak uppbyggda kring (tidigare Samernas folkhögskola) i . Förbundet säger i sin skrivelse () att det är av avgörande betydelse att folkbildningsinsatser tillsammans med samiska orga- nisationer och institutioner ökar. I en utredning angående Samernas utbildningscentrum (2002) tas folkhögskoleverksamhetens situation upp. Skolan bedöms ha svårigheter att uppfylla kravet för statsbidrag enligt folkbildnings- förordningen. Förordningen kan inte längre vara aktuell för skolans del, sägs det, då man inte kan ge behörighetsgivande utbildningar. Styrelsen för utbildningscentrat föreslog att man skulle begära en egen förordning som reglerar skolans verksamhet, med möjlighet att ge behörighetsgivande utbildningar. Förbundet noterar också att samisk vuxenutbildning inte är särskilt reglerad och att samiska språk inte nämns som ämne inom den grundläggande vuxenutbildningen. Det leder till slutsatsen att utbildningen hamnat mellan stolarna i det svenska utbildnings- systemet. Särskild uppmärksamhet bör, enligt utredningen, riktas mot utbildning i samiska språket, av dem som talar samiska har inte fullgoda kunskaper för att skriva eller läsa på samiska. En avgörande brist är att det saknas särskilda medel för samers utbildning i samiska och att det inte görs satsningar på produktion av samiska läromedel. Förbundet uttalade sitt intresse för en för- djupad kartläggning av behovet av folkbildningsinsatser. De studier vi redovisat såväl som utvärderingens egen undersök- ning av studieförbundens arbete i ett integrationsperspektiv, visar på svårigheter för folkbildningen, lika väl som för samhället i övrigt, att klara integrationsuppgiften. Man kan tänka sig ett sam- band mellan detta förhållande och vilken plats som finns för perso- ner med invandrarbakgrund bland dem som leder och ansvarar för bildningsarbetet. SUFO 2 har genomfört en kartläggning av styrel- ser och personal i ledande befattningar (SOU 2003:125). Vi ställde frågan i vilken utsträckning det i dessa grupper fanns personer med Folkbildning, invandrare och nationella minoriteter annan etnisk bakgrund än svensk. Resultatet visar en bild av folk- bildningen som entydigt nordisk verksamhet. Bland de omkring 1 100 personer som ingår i styrelserna för de 136 folkhögskolor som besvarat enkäten fanns ett femtiotal som inte hade svensk bakgrund. Antalet personer som själva invandrat eller vars föräldrar invandrat från ett land utanför var inte mer än ett knappt tjugotal. Inom studieförbunden är situationen densamma.