sou · GSB311 · 2005-01-01 00:00:00 — Denna komponent förändras sannolikt mer långsamt och bör hänga samman med hur fritid värderas i jämförelse med konsumtion av varor och tjänster. Vid en fortsatt produk- tivitetstillväxt kommer troligtvis en del av de ökade konsum- tionsmöjligheter som detta innebär att tas ut i form av mer fritid. Detta skulle tala för att denna typ av frånvaro kommer att öka framöver. Andra vanliga orsaker till frånvaro är sjukdom, föräldraledighet eller studier. Denna typ av frånvaro är av mer individuell natur och innebär att arbetstiden för den frånvarande kortas i jämförelse med kollegornas. Den frånvarande drabbas i dessa fall oftast av löneavdrag, men kompenseras i allmänhet genom en skatte- finansierad inkomstbortfallsförsäkring. Denna del av frånvaron kan tänkas ha en starkare koppling till den demografiska utvecklingen och olika befolkningsgruppers frånvaromönster. I diagram 4.8 visas hur den frånvaro som inte beror på semester eller arbetstidens förläggning varierar med ålder. Med stigande ålder blir sjukdom en allt vanligare frånvaroorsak och studier allt mindre vanligt. Föräldraledigheten är av naturliga skäl vanligast i Bilaga 1–2 till LU 2003/04 åldern och kvinnorna står för den absolut största delen, , av denna frånvaro. av de sysselsatta, en större andel bland de allra yngsta, är frånvarande av andra skäl. Eftersom frånvaromönstret förändras över livscykeln och är beroende av antalet barn som föds är den demografiska utvecklingen av intresse även här. Andel sysselsatta som är frånvarande på heltid efter ålder och skäl 2002 Källa: SCB [a]. Om de åldersmönster för frånvaron som visas i diagram 4.8 kombineras med den förväntade befolkningsutvecklingen så ger detta en utveckling mot svagt ökande frånvaro. ökar antalet frånvarande av andra skäl än semester och arbetstidens förläggning med sammanlagt cirka 13 000 personer, vilket mot- svarar av antalet personer i arbete, se tabell 4.9. Det är främst antalet föräldralediga som ökar när fruktsamheten stiger. Antalet barn väntas öka , och med ytterligare därefter. Antalet frånvarande av andra skäl ökar Bilaga 1–2 till LU 2003/04 endast i mycken liten omfattning. Antalet frånvarande fortsätter att öka i långsam takt även vid oförändrat beteende. Hela uppgången mellan dessa år beror på fler föräldralediga. frånvarande av andra skäl arbetstidens förläggning, 2002–2020 Källa: SCB [a], egna beräkningar. Medelarbetstiden påverkas av ett antal faktorer . För det första finns det stora skillnader i arbetstidens längd mellan kvinnor och män, samt mellan olika åldersgrupper, se diagram 4.9. Kvinnor har generellt en kortare arbetstid än män och personer i arbetskraftens kärnåldrar, 25 till arbetar fler timmar än de som är yngre och äldre. Kvinnor uppvisar till skillnad från män en tydlig nedgång i genomsnittlig arbetstid under den ålder då de vanligen har små barn. Ålders- och könsmönster som dessa gör att sammansättningsförändringar i arbetskraften som beror på demografin eller andra faktorer kommer att påverka medelarbets- tiden. Bilaga 1–2 till LU 2003/04 Genomsnittlig arbetstid per sysselsatt och vecka år Källa: SCB [a], utjämnade femårsvärden. Medelarbetstiden är inte heller över tiden för de olika åldersgrupperna. över en längre tidsperiod har den genom- snittliga arbetstiden tenderat att minska allt eftersom produk- tivitetstillväxten möjliggjort en ökad realinkomst. På så sätt har en del av produktionsökningen tagits ut i en kortare arbetsvecka, längre semester och ökade möjligheter till frånvaro på grund av studier, föräldraledighet, sjukdom etc. minskade den genomsnittliga arbetstiden , se diagram 4.10. Även om en del av denna utveckling förklaras av en stark sysselsättningsökning för kvinnor med en genomsnittligt kortare arbetstid så genomfördes också ett flertal avtalade och lagstiftade arbetstidsförkortningar. Nedgången i medelarbetstid bröts dock omkring 1980 och därefter har arbetstiden ökat något. I genomsnitt ökade års- arbetstiden per sysselsatt med . har medelarbetstiden åter minskat, bland annat till följd av en ökande sjukfrånvaro. Det är dock för tidigt att säga om detta är en mer tillfällig utveckling eller ett nytt trendbrott. Bilaga 1–2 till LU 2003/04 Diagram 4.10 Arbetade timmar per sysselsatt och –2001 Källa: SCB [c]. Det finns ett flertal förklaringar till att antalet arbetade timmar per sysselsatt ökat . En orsak är att andelen sysselsatta minskat bland personer och , vilka har en kortare arbetstid än genomsnittet. En annan förklaring är varia- tioner i antalet sysselsatta som av olika skäl är frånvarande från sin arbetsplats. Denna andel ökade snabbt när medel- arbetstiden föll, och i något lägre takt när medelarbetstiden stabiliserades, se diagram 4.11. Frånvaron nådde en toppnivå 1990, som arbetslösheten var så låg som . I genomsnitt var mer än 820 000 personer eller av de sysselsatta frånvarande hela mätveckan. Den kraftiga försämring av arbetsmarknadsläget som följde fick frånvaron att åter sjunka till en ny bottennivå 1997. Detta år var i genomsnitt 575 000 personer eller av de sysselsatta frånvarande på heltid. De senaste årens sysselsättningsökning i kombination med det kraftigt ökande antalet sjukskrivna har gjort att andelen frånvarande ökade till av de sysselsatta 2002. Som framgår av diagram 4.11 skiljer sig frånvarons nivå mellan kvinnor och män, medan utvecklingen är relativt likartad. Bilaga 1–2 till LU 2003/04 Diagram 4.11 Andel sysselsatta som är frånvarande hela veckan, 1970 1972 1974 1976 1978 1980 1982 1984 1986 1988 1990 1992 1994 1996 1998 2000 2002 Källa: SCB [a]. 4.4Arbetskraftens utveckling i basscenariot Tabell 4.10 sammanfattar utvecklingen av arbetskraftsutbudet och beskriver en möjlig fortsatt utveckling . Denna utveckling ligger sedan till grund för beräkningarna i basscenariot. Antalet arbetade timmar per person , rad 4 i tabell 4.10, kan brytas upp i tre komponenter som överensstämmer med de tre första raderna i tabell 4.10. Sambandet kan uttryckas i en ekvation på följande sätt SY IA AT = AT BF SY IA BF där SY är antalet sysselsatta, BF antalet personer i åldrarna 16–, IA antalet personer i arbete och AT är antal arbetade timmar i ekonomin. Bilaga 1–2 till LU 2003/04 Sysselsättningen hålls uppe genom att fler invandrare kommer in på arbetsmarknaden Den första termen i ekvationens vänsterled, SY/BF, är andelen personer som är sysselsatta. I tabell 4.10 första raden visas hur denna andel förändrats . Här framgår att andelen sysselsatta ökade relativt snabbt och att ökningstakten avtog något . En viktig förklaring är den starkt växande kvinnliga förvärvsfrekvensen under dessa år. minskade andelen sysselsatta åter, framförallt första hälft. Det är särskilt ungdomar som sänkt sin andel när utbildningskraven höjts, men andelen sysselsatta har sjunkit för alla åldrar och kön utom för de äldsta kvinnorna. över hela perioden –2002 var andelen sysselsatta mer eller mindre oförändrad. Tabell 4.10 Förändring i arbetskraftsutbud, 1970–2020 -0,9 -0,2 -0,6 -0,1 -0,2 -0,0 -0,0 -0,7 -0,2 -0,1 -0,2 -0,6 -0,7 -0,3 -0,4 -0,1 -0,5 -0,3 -0,0 -0,2 -0,5 -0,8 -0,7 -0,3 -0,4 -0,5 1Ett negativt bidrag från frånvaron innebär att antalet arbetade timmar minskar på grund av ökad frånvaro. Källa: SCB [a] och egna beräkningar. Utvecklingen bygger på ett antagande om att dagens köns- och åldersmässiga skillnader i sysselsättningsfrekvenser i stort sett blir bestående. Det innebär att den trend mot ett successivt sjunkande arbetskraftsdeltagande som har observerats för många åldersgrupper upphör. Bilaga 1–2 till LU 2003/04 den yrkesverksamma befolkningens sammansättning är dock relativt ogynnsamma ur ett arbets- kraftsutbudsperspektiv. Trots att antalet personer i åldrarna 20–förväntas öka med cirka 182 000 personer, så ökar antalet sysselsatta endast med cirka 33 000 personer, se avsnitt 4.2 och tabell 4.7 ovan. I basscenariot antas att invandrarnas ställning på arbets- marknaden gradvis kommer att förbättras . Detta är en utveckling som varit tydlig , då andelen sysselsatta bland personer födda utomlands ökat snabbare än för inrikes födda. I framskrivningen ökar andelen sysselsatta så att en fjärdedel av dagens skillnader i sysselsättningsgrad och arbetslöshet mellan inrikes och utrikes födda av olika ursprung försvinner . Skillnaderna minskar på samma sätt för varje enskild ursprungsgrupp. Sammansättningseffekter inom gruppen utlands- födda gör emellertid att skillnaden totalt sett mellan inrikes och utrikes födda inte minskar med en fjärdedel. Detta beror på att antalet nordbor, med relativt hög andel sysselsatta, ökar betydligt långsammare än invandrare från länder utanför EU med relativt låg andel sysselsatta. Förändringen av invandrargruppens samman- sättning gör att endast av dagens skillnader mellan svenskar och utlandsfödda försvinner . Trots detta kommer cirka 63 000 fler personer att vara sysselsatta 2020 än vad som blir fallet om invandrarnas situation på arbetsmarknaden inte förbättras. En ökad integration innebär också att den uppgång i arbetslösheten som följer av oförändrade relativa arbetslöshetstal för varje invandrargrupp motverkas, så att arbetslösheten är oförändrad på i basscenariot. Det har vidare antagits att sysselsättningen 2002, som är det år som beräkningarna utgår från, påverkades negativt av konjunktur- läget. För att kompensera för denna konjunktureffekt ökar antalet sysselsatta inledningsvis snabbare än vad som hade varit fallet om 2002 hade varit med ett normalt konjunkturläge. bedöms antalet sysselsatta öka med cirka 47 000 personer av konjunkturella skäl. Slutligen antas att dagens höga ohälsotal framför allt bland de äldre i den yrkesverksamma befolkningen kommer att sjunka något framöver. Nedgången kommer inte till stånd genom att de som är långtidssjukskrivna eller förtidspensionerade återgår till sysselsättning, utan genom att morgondagens personer i åldrarna 55–inte kommer att vara frånvarande på grund av ohälsa i Bilaga 1–2 till LU 2003/04 samma utsträckning som . Det innebär att sysselsättnings- frekvensen i åldrarna kommer att öka först mot slutet av framskrivningsperioden. Denna beteendeförändring förväntas öka sysselsättningen med cirka 8 000 personer.6 Tabell 4.11 Bidrag till ökning i antalet sysselsatta 2002–2020 Sysselsättningsökning vid oförändrat beteende Längre arbetsliv – förbättrad hälsa Källa: Egna beräkningar. I tabell 4.11 sammanfattas hur olika faktorer bidrar till den totala förändringen i antalet sysselsatta i basscenariot . Vid ett oförändrat beteende ökar antalet sysselsatta med cirka 33 000 personer till följd av befolkningsutvecklingen, se tabell 4.7 ovan. Antaganden om en uppgång i sysselsättningsgraden bidrar med cirka 63 000 och 8 000 fler sysselsatta bland invandrare respektive personer i åldrarna 55–. De närmaste årens konjunkturförstärkning bidrar med ytterligare cirka 47 000 personer. Sammantaget ökar antalet sysselsatta med 151 000 personer i basscenariot. Trots att antalet sysselsatta ökar så innebär det att andelen sysselsatta minskar , för att sedan öka svagt . Andelen sysselsatta i åldern 20–sjunker från 2010 för att sedan åter stiga till 2020. Om inte de antagna sysselsättningsökningarna förverkligas minskar andelen sysselsatta i åldrarna 20–med , medan arbetslösheten ökar , se tabell 4.7. Frånvaron ligger kvar på en hög nivå 6 För en mer utförlig diskussion av de äldres framtida arbetskraftsutbud se bilaga 5 till /04. Bilaga 1–2 till LU 2003/04 Den andra termen i vänsterledet, IA/SY, beskriver frånvaron, antalet personer i arbete i relation till de sysselsatta, rad 2 i tabell 4.10. Här tycks det finnas ett visst negativt samband till sysselsättningsutvecklingen så att fler sysselsatta i befolkningen leder till en högre frånvaro och tvärtom. Andelen frånvarande ökade , i lägre takt och sjönk sedan kraftigt . Under den senare delen av och början av detta sekel har frånvaron åter ökat snabbt. I genomsnitt ökade andelen från- varande 1970–2002. Tabellen beskriver utvecklingen av den sammanlagda frånvaron, såväl den som beror på fler semesterdagar och arbetstidens förläggning som frånvaro på grund av sjukdom, föräldraledighet, etc. kommer frånvaron att fortsätta öka något till följd av en högre fruktsamhet och fler föräldralediga. I de antaganden som redovisas i tabell 4.9 har däremot frånvaron på grund av semester och arbetstidens förläggning inte ändrats. Om förslagen att införa ytterligare , utöka försöken med friår, ett individuellt kompetenssparande eller kommittén för nya arbetstids- och semesterreglers förslag genomförs innebär det att frånvaron skulle öka ytterligare. Om regeringens mål att halvera sjukfrånvaron till 2008 nås skulle frånvaron minska kraftigt. Ingen av dessa utvecklingar har tagits med i beräkningen. I beräkningen ökar andelen frånvarande svagt, från av de sysselsatta 2010 och ligger sedan kvar på oförändrad nivå till 2020. Svag nedgång i den genomsnittliga veckoarbetstiden Den sista termen i vänsterledet slutligen, AT/IA, är medel- arbetstiden definierad som antalet arbetade timmar per person i arbete. Medelarbetstiden definierade på detta sätt sjönk men har sedan uppvisat en mer varierande utveckling. I genomsnitt betyder det att den ökade svagt för att sedan vara mer eller mindre oförändrad . över hela perioden har medelarbetstiden minskat , vilket motsvarar cirka . I beräkningen har antagits att det finns ett långsiktigt samband mellan stigande produktivitet, högre BNP och en kortare arbetstid. Denna strävan att förkorta Bilaga 1–2 till LU 2003/04 arbetstiden leder både till att en viss del av ett framtida löneutrymme sätts av för arbetstidsförkortningar i avtals- förhandlingarna, som lagstiftning genomförs som har samma effekt. Arbetstiden per person i arbete antas därför fortsätta att sjunka med i genomsnitt även . Antalet arbetade timmar per person fortsätter att minska Den sammanlagda effekten av de tre översta raderna i tabell 4.10 är lika med högerledet i ekvationen i början av detta avsnitt, antalet arbetade timmar per person . –2002 minskade dessa i genomsnitt . Nedgången var särskilt stor och . var orsaken ökande frånvaro och en kortare arbetstid, medan sysselsättningen ökade. berodde nedgången på ett kraftigt sysselsättningsfall som motverkades av minskad frånvaro. ökade antalet arbetstimmar per person när både syssel- sättning och arbetstid ökade, som även frånvaron steg något. Eftersom den yrkesverksamma befolkningens storlek växte kontinuerligt –2002, så var antalet arbetade timmar i samhällsekonomin mer eller mindre oförändrat, trots att antalet timmar minskade i relation till den arbetsföra befolkningen, rad 5 och 6 i tabell 4.10. Antalet arbetade timmar ändras endast marginellt i fram- skrivningen för perioden . Antalet timmar per person förväntas minska med i genomsnitt , för att därefter vara oförändrat. är bidraget negativt från samtliga tre del- komponenter, men i första hand är det sysselsättningsandelen som sjunker. motverkas en kortare medelarbetstid av att andelen sysselsatta förväntas öka, vilket gör att nettoeffekten blir noll. Eftersom vi kan förvänta oss en fortsatt tillväxt i den yrkesverksamma befolkningen och en svag nedgång därefter, ändras antalet arbetade timmar i relativt jämn takt under fram- skrivningsperioden. Sammantaget ökar antalet timmar med . Det betyder att antalet tillgängliga Bilaga 1–2 till LU 2003/04 arbetstimmar i ekonomin är ungefär desamma såväl 1970 som 2002 och 2020, trots att antalet personer i åldern 20–ökade med mellan och förväntas öka med ytterligare , se diagram 4.12. Diagram 4.12 Arbetskraftsutbudet –2020 Källa: Egna beräkningar. Om antalet arbetade timmar fördelas på hela befolkningen i stället för på den del som är erhålls antalet arbetade timmar per capita. Denna variabel kan ses som ett försörjnings- bördemått. I täljaren finns den sammanlagda mängden arbetstid i ekonomin, och i nämnaren den befolkning som skall försörjas genom denna arbetsinsats. Om en växande andel av befolkningen kommer att finnas i åldrar där yrkesarbete är ovanligt, och efter , så kommer kvoten att minska. En sådan utveckling är trolig på lite när den demografiska utvecklingen blir mer oförmånlig ur ett försörj- ningsperspektiv. De två nedersta raderna i tabell 4.10 visar att uppgången i försörjningsbördan inleds under den senare hälften av fram- Bilaga 1–2 till LU 2003/04 Andelen av totalbefolkningen som är börjar sjunka efter 2008 och fortsätter att göra så ända till omkring 2040. minskar denna andel i genomsnitt . Antalet arbetade timmar per capita faller i en något snabbare takt än vad som har varit fallet . Mätt på detta sätt ökar försörjningsbördan totalt sett med . Drivkrafterna bakom den ekonomiska utvecklingen är i första hand effektivare produktionsmetoder, dvs. en ökad produktivitet, och i andra hand ökad sysselsättning, dvs. i det här sammanhanget en ökning av antalet arbetade timmar. Sysselsättningsutvecklingen i har varit svag under , vilket beskrivits i föregående kapitel. Produktivitetstillväxten har däremot givit ett avsevärt bidrag till det ekonomiska välståndets utveckling. I detta kapitel beskrivs översiktligt den svenska ekonomins utveckling i olika delsektorer under samt basscenariots kalkylresultat fram . Det är viktigt att här påpeka att den framtida utvecklingen som redovisas i kalkylerna är ett resultat av de antaganden som görs. De resultat som redovisas skall endast betraktas som en möjlig utveckling vilken tjänar som underlag för diskussioner om den framtida utvecklingen. Störst inverkan på den totala tillväxten i beräkningarna har antaganden om arbetsutbudets utveckling och antaganden om de sektor- specifika förändringarna av arbetsproduktivitet. Andra för- utsättningar som exempelvis effektivare användning av energivaror, råvarupriser och antaganden om att vissa redan beslutade politiska åtgärder genomförs, har emellertid också betydelse för den tillväxt och strukturomvandling som presenteras. Det vanligaste måttet på produktivitet är arbetsproduktiviteten vilken vanligen definieras som kvoten mellan förädlingsvärdet och antalet arbetade timmar. Utvecklingen av arbetsproduktiviteten bestäms av förändringar i den totala produktionsfaktorinsatsen, substitution mellan olika produktionsfaktorer, och den tekniska utvecklingen. Till exempel resulterar en ökad insats av kapital per Bilaga 1–2 till LU 2003/04 enhet arbetskraft, dvs. ökad kapitalintensitet, i en ökad arbets- produktivitet. Total faktorproduktivitet (TFP), ofta kallad teknikfaktorn, är den produktionsökning som inte kan hänföras till förändrad användning av produktionsfaktorer. Den är därför en form av residual som ska förklara allt annat som kan ha betydelse för produktionsökningen. Förändringen av TFP definieras vanligtvis som produktionsökningen minus ett vägt medelvärde av ökningen i faktorinsatsen, och blir därmed ett mått på teknikutvecklingen i vid bemärkelse, inkluderande bland annat effekter av ökad utbildnings- nivå, förbättrad kapitalkvalitet, förbättrad infrastruktur och strukturella förändringar i ekonomin, som t.ex. avregleringar, EU- medlemskap m.m. Eftersom TFP beräknas som en residual fångar den även upp så olika faktorer som sammansättningsförändringar i arbetskraften och metodförändringar av nationalräkenskaperna. Att endast redovisa TFP, definierad som en restpost enligt ovan, är inte helt tillfredställande när produktivitetsutvecklingens orsaker studeras. Genom att förfina mätningen av faktorinsatsen är det möjligt att identifiera betydelsen som de olika produktions- faktorernas kvalitet och sammansättning har för produktivitets- tillväxten. Om till exempel endast insatsen av antalet arbetade timmar mäts fås bara en grov uppskattning av arbetsinsatsen eftersom arbetskraften uppvisar stor heterogenitet. Tas däremot hänsyn till förändringar i arbetskraftens sammansättning genom att beakta förändringar i den genomsnittliga utbildningsnivån, ålder etc. är det möjligt att bättre förklara den totala faktor- produktiviteten. På samma sätt kan kapitalinsatsen kvalitets- justeras genom att hänsyn tas till insatsandelen av olika typer av kapitalvaror som t.ex. informations- och kommunikations- teknologivaror (IKT-varor), byggnader m.m. Vilket produktivitetsmått man skall utgå ifrån vid produk- tivitetsstudier är till viss del avhängigt vad man vill studera. TFP ger bättre information om ett lands utnyttjande av ny teknik och ger en mer komplett bild av effektivitetsökningar i produktionen. Arbetsproduktivitet kan dock anses vara en bättre indikator på hur ett lands välstånd utvecklas då den kan ses som ett mått på den potentiella ersättningen som kan ges i ekonomin. Arbetsproduktivitetsmåttet är dessutom mer praktiskt att använda, speciellt vid internationella jämförelser, eftersom det relativt enkelt kan beräknas direkt från nationalräkenskapernas uppgifter om förädlingsvärde och antalet arbetade timmar. Bilaga 1–2 till LU 2003/04 Arbetsproduktiviteten ökade snabbt i varefter ökningstakten avtog. var den genomsnittliga produktivitetsökningen medan den uppgick till , se diagram 5.1. Det var framför allt i industrisektorn som arbets- produktiviteten ökade . Diagram 5.1 Arbetsproduktivitet och BNP i –2002 Anm. Arbetsproduktivitet definieras som BNP per arbetad timma. Källa: SCB [c]. Som påpekats tidigare finns det många faktorer som påverkar den Svenska produktivitetsutvecklingen. Dels ger en förbättrad kompe- tens hos de sysselsatta, en större kapitalandel och en förbättrad kapitalkvalitet en högre produktivitet både på sektorsnivå och på aggregerad nivå. Dels påverkar en förskjutning mellan sektorer med olika produktivitet och produktivitetsutveckling den aggregerade produktiviteten och dess tillväxt. Andra faktorer som påverkar produktivitetsutvecklingen är råvarupriser och politiska beslut som påverkar konkurrens samt tillgång och användning av produktions- Bilaga 1–2 till LU 2003/04 Det finns därför anledning att närmare beskriva kalkylförutsättningarna vad det gäller dessa faktorer. Arbetskraften i blir i likhet med i andra allt mer välutbildad. Det genomsnittliga antalet utbildningsår för en svensk har ökat från 1971 till närmare 1998.1 Denna utveckling har i princip varit linjär, dvs. det har inte varit någon extraordinär höjning . har dock andelen sysselsatta med högskole- utbildning ökat markant, från 1990 till 2002.2 Denna utveckling kan delvis förklaras av att lågutbildad arbetskraft drabbades hårdare vid nedskärningar i samband med den ekonomiska krisen och till större del stannat kvar utanför sysselsättningen.3 Bland arbetslösa och personer utanför arbetskraften är andelen med högskole- utbildning ungefär hälften så hög. Hur mycket den förbättrade kompetensnivån bidragit till produktivitetsutvecklingen är svårt att avgöra. bedömer att den successivt förbättrade utbildningsnivån hos de sysselsatta har haft en relativt stor påverkan på produktivitetstillväxt –1998.5 I basscenariot antas utvecklingen mot en allt mer välutbildad arbetskraft fortsätta men i något långsammare takt . Detta innebär att andelen av de sysselsatta med högskoleutbildning antas ökar med mellan . Realkapitalbildning är en fundamental ekonomisk tillväxt- förutsättning. Realkapitalstocken, i form av maskiner och byggnader, har historiskt vuxit snabbare än BNP.6 När arbets- kraften försetts med en större mängd kapital har arbets- 1OECD [2003d]. 2SCB[ a]. 3OECD [2003d]. 5Scarpetta, S. m.fl. [2000]. 6Realkapitalstockens utveckling beskrivs i avsnitt 6.4. Bilaga 1–2 till LU 2003/04 När realkapitalinvesteringarnas bidrag till produktivitetstillväxten analyseras är det emellertid viktigt att beakta att olika kapitalföremål har olika stor produktiv förmåga. låg svenskt näringslivs realkapitalinvesteringar något under OECD-genomsnittet. placerade sig emellertid högt när det gäller investeringar inom IKT.7 Dessa investeringars betydelse för produktivitetstillväxten har diskuterats flitigt bland nationalekonomer.