sou · GSB348 · 2005-01-01 00:00:00 — Införlivan- det av dansk och norsk befolkning i dessa landskap framstår som synnerligen effektiv, trots hårt motstånd i synnerhet i . Att pro- cessen också innehöll brutala inslag tonas ned i den nationalistiska historieskrivningen. , som hade en delvis självständig ställning sedan Hansatiden och stod under dansk överhöghet, kom slutgiltigt att tillfalla . Det inre av de norrländska landskapen koloniserades från kusten där en svenskspråkig befolkning funnits sedan vikingatiden. Stora delar av den sydsamiska befolkningen trängdes efter hand undan och assimilerades troligen i storsamhället när förutsättningarna för ren- skötsel försämrades på grund av uppodling av jorden (1981). och särbehandlades ända in i vår egen tid. De områden som utgör den svenska statens territorium inlemmades i riksbildningen och på olika villkor. Den nationella berättelsen tonar ned denna källa till heterogenitet. Med europeiska mått mätt har en liten befolkning inom ett stort territorium. Regionala skillnader har alltid varit stora även inom de historiska Göta- och Svealandskapen, vilket återspeglas i de många regionala dialekterna. Att många lokala mål betraktas som egna språk (t ex älvdalsmål, värmländska, gutniska m.fl.) beror på att dessa mål inte är regionala variationer av någon (tidig) enhetlig (riks-)svenska utan de har liksom svenska, danska, norska och isländska utvecklats direkt ur fornnordiska. Det är alltså mer än uttalet som skiljer dessa mål från rikssvenskan. Till stor del har de en egen vokabulär. Språket fungerade inte som instrument för kulturell homogenisering förrän i modern tid då ett standardiserat skriftspråk blev allmän egendom. Den främsta homogeniserande faktorn långt in var den lutherska kyrkan. Kyrkan var den institution som praktiskt taget alla tillhörde. Därutöver kom kyrkan att bli nära knuten till staten och därigenom förknippad med politisk kontroll. , som reger- ade 1523 till 1560, utnyttjade reformationen för att centralisera stats- makten och stärka enväldet. Föreställningen om en historisk, etnisk och kulturell homogenitet måste förstås som en sentida konstruktion vars syfte var och är att legitimera nationalstatens hegemoni. Denna myt har rasister och nynazister tagit till sig. Nationalister kontrasterar myten om en för- lorad nationell sammanhållning och solidaritet i det förflutna med de påstådda kaotiska konsekvenserna av mångkulturalism . Kapitel 7 Mångfald, nationell identitet och samhörighet 217 föreställning ligger med andra ord i vägen för en förståelse av vad ett modernt mångkulturellt och mångetniskt samhälle är och kan vara. Det finns en historisk kontinuitet, som inte handlar om kulturell homogenitet utan snarare om maktens lokus. Jag kan inte låta bli att apostrofera och peka på något som skulle kunna liknas vid ett svenskt dilemma.5 Det handlar om den samtidiga förekomsten – och motsättningen – mellan en historiskt grundad och allmänt omfattad jämlikhetstradition å ena sidan, och å den andra en subtil men byråkratisk, ibland arrogant maktutövning, ofta med goda av- sikter men utformad så att den inte beaktar den enskildes erfarenheter och önskemål, eller marginaliserade minoritetsgruppers verklighet. Steriliseringspolitiken som inte officiellt avskaffades är ett exempel på denna storebrorsideologi. Det var från- varon av ett feodalt system som både var ursprunget till den starka svenska jämlikhetsideologin och lade grunden till den ovanligt starka centralmakt som inrättade och som senare var som gjord för nationalstatsprojektet. Under tidigare århundraden kom denna centralmakt att användas för kungahusets intressen, i modern tid har den antagit formen av en oberoende, mäktig och cent- raliserad byråkrati. De svårigheter som mångkulturalismen möter måste förstås i termer av dessa historiskt grundade motsättningar. Ett mångkulturellt och mångetniskt samhälle måste bygga på pre- att vi har en, låt oss kalla det, identitetsfrihet, som en analogi till religionsfrihet. Människor har många slags identiteter som övergår i varandra kors och tvärs. Det är dock människors kollektiva identite- ter som får sociala konsekvenser. Vi behöver göra klart för oss att identiteter förändras . Till exempel, den turkiska identitet som för ett från invandrat föräldrapar är starkt förknippad med hemtrakten i Anatolien, släktskapsförhållanden, familjeband, språk och världsbild betyder säkerligen någonting helt annat för deras ton- årsbarn som vuxit upp i . Hur låter sig tonårsbarnens turkiska identitet förenas med den svenska identitet som de också tillägnar sig bara genom att växa upp i ? Vad betyder för identiteten som skåning? Och var kommer identiteten som europé in i bilden när dagens invandring till huvudsakligen kommer från ? I ökad utsträckning måste vi räkna med att kollektiva identite- ter utvecklas och förändras i ett mångkulturellt samhälle. Vissa etniskt och kulturellt grundade identiteter är slutna, d.v.s. att vem som helst inte kan räkna med att bli upptagen i en viss kategori av dem som 5 skrev boken om de svartas situation i (1944). redan externt och internt betraktas som tillhörande kategorin i fråga. Jag kan så att säga inte utan vidare konvertera exempelvis till en turkisk etnisk identitet. Andra identiteter kan vara mera inklusiva. Det gäller emellertid vanligen inte identiteter som är etniskt baserade. Medborgarskapsidentiteter å andra sidan kan vara, bör vara eller kan göras inklusiva. Låt oss titta på en mycket viktig men ofta förbisedd fråga i diskus- sionen om den svenska statens omvandling till ett mångkulturellt samhälle. Situationen för de traditionella etniska och etnoterritoriella minoriteterna är givetvis av central betydelse för det mångkulturella samhällsbyggets trovärdighet. Judar, romer och resande räknas till de förra, samer och tornedalsfinnar till de . Frågor som rör dessa minoriteters livsvillkor behandlas emellertid oftast i andra samman- hang än som delar av mångfaldsdiskursen. finns inte utrymme att utförligt diskutera alla dessa gruppers villkor här. Jag ska därför begränsa mig till att exemplifiera med samernas situation. För samernas vidkommande är det helt överskuggande problemet bristen på reellt erkännande av den traditionella och historiska rätten för renägare att nyttja mark för renbete. En renbeteslag finns med ett tillägg från som tillerkänner renägare denna rätt att bruka betesmark för hjordarna, samt att flytta hjordarna från sommar- bete till vinterbete, och vice versa. Jordbrukare, jägarorganisationer, skogsnäring, gruvindustri och kraftbolag har emellertid ekonomiska intressen som inte sällan kolliderar med renskötseln. Markägare (bönder och skogsnäring) får full kompensation för skador som åsam- kas grödor, skog och nyplanteringar genom renbetet. Men eftersom ersättning nödvändigtvis inbegriper en del administration och byrå- krati anser många markägare att deras tillvaro skulle underlättas väsentligt om rennäringen inte gynnades av särbestämmelser. Som kollektiv är samerna inte principiellt intresserade av att äga mark utan just att nyttja marken enligt sedvanerätt. Juridiskt sett är problemet att historiska dokument saknas som oomtvistligt bekräftar denna rätt. Skattefjällsmålet 1966–1981 var en av de största och längsta rätts- liga processerna i svensk historia, och en av de symboliskt mest bety- delsefulla. Renägare från och Hotagens samebyar i Jämt- land gjorde anspråk på att äga mark. Dokument som de målsägande åberopade visade utan något som helst tvivel om dokumentens äkthet att samer hade betalat skatt till den svenska kronan för Kapitel 7 Mångfald, nationell identitet och samhörighet 219 denna mark i (och Hotagen). Länsrätten i Jämt- land dömde i enlighet med de målsägandes yrkande. Domen över- klagades emellertid genom alla instanser. fann att bevisningen var otillräcklig för att fastställa äganderätt till marken. Enligt handlade det snarare om att samerna hade arrenderat marken (1997). Det problematiska med Högsta domstolens beslut är att domen strider med prejudikat från andra fall. Där har det räckt att visa att förfäder till den målsägande parten skattat för mark för att fastställa att äganderätt till marken ifråga hör till ätt- lingar i nedstigande led enligt principerna för arv av egendom. Varför skulle detta inte gälla samiska målsägare? En förklaring ligger troligen i det faktum att den svenska staten har sett renskötsel som ett yrke och samer som en yrkesgrupp, låt vara en yrkesgrupp för vilken vissa sär- bestämmelser gäller deras verksamhet, och inte som en etnisk minori- tetsgrupp. I den officiella nomenklaturen räknas endast renägare (och deras familjer) som samer. För att vara renägare måste man tillhöra en sameby. Särbestämmelserna som i det samiska perspektivet rör sed- vanerätt är från statens sida knutna till renskötseln, inte till den samiska etniska identiteten (jfr Mörkenstam i denna volym). Följaktligen fråntogs samerna sin exklusiva rätt till småviltsjakt i den fjällnära regionen . Här kolliderade samernas intressen med önskemål från . Denna stora organisation med cirka 300 000 medlemmar, jämfört med den samiska minoriteten på cirka 17 000 personer, leddes då av Socialdemokraternas förre par- tisekreterare . Organisationen ansåg sig missgynnad i för- hållande till samerna. För samerna blev detta beslut ytterligare en bekräftelse på att den svenska nationalstaten successivt urholkar sedvanerätten till mark och vilt. Rätten till småviltsjakt har kanske större symbolisk än ekonomisk betydelse även om det senare inte bör underskattas i den blandekonomi som utgör renskötande samers villkor. Frågan belyser problematiken med att särbehandling, oavsett vilka de rättsliga och historiska grunderna är, som gynnar en grupp kan uppfattas av en annan grupp som orättvis. Det mångkulturella samhället måste ha en beredskap att hantera intressekonflikter av det här slaget på ett sådant sätt att den mäktigare parten inte bara genom majoritetsbeslut kan köra över den svagare. Ombudsmannen mot etnisk diskriminering (DO) inrättades 1986. Förre ombudsmannen fann att flertalet fall av förment etnisk diskriminering som kom till DO:s kännedom hade anmälts av samer. Siffror är återigen belysande: 17 000 samer; cirka 900 000 utrikes födda invandrare. Samerna är förvisso en politiskt aktiv mino- ritet som värnar om sina intressen. De kan alltså vara mera benägna än andra att anmäla fall av förment diskriminering. Även om vi tar detta med i beräkningen tyder den stora diskrepansen i anmälningar på att samerna är offer för en systematisk diskriminering. har inte ratificerat nummer 169 om ursprungsfolk , vilket däremot , , , Nor- ge och har gjort. väntas ratificera avtalet. Detta är ytterligare en bekräftelse på att den svenska staten inte vill uppfatta samerna som en etnisk minoritet. Till det positiva i den här balans- räkningen måste dock nämnas att den svenska staten nu faktiskt erkänner samiska som ett nationellt minoritetsspråk, vilket ändå får betraktas som ett stort framsteg. Jämfört med ursprungsfolk i andra delar av världen har samerna en levnadsstandard som är jämförbar med majoritetsbefolkningens. Medan en mångkulturell diskurs präglar invandrar- och integra- tionspolitiken är alltså en nationalstatsdiskurs alltjämt uppenbar i statens relationer med den samiska folkgruppen. Om ska om- vandlas till ett mångkulturellt samhälle måste mångfalden gälla över hela linjen. Det duger inte att hävda mångkulturalitet i förhållande till vissa grupper men nationalstatliga principer i förhållande till andra. Den andra huvudfrågan från som jag tar upp handlar om social sammanhållning i ett mångkulturellt samhälle. Denna fråga berörs sällan i den svenska debatten. En förklaring till att frågan inte har rests i kan vara att integrationsbegreppet så påtagligt har definierats och förståtts som en fråga om individuellt val och indivi- duellt förhållningssätt. Empirisk socialpsykologisk forskning har till exempel belyst ackulturativa strategier (Virta och 1999; och 2003) medan mera sociologiskt orienterad forskning har kunnat kasta ljus över participation inom olika samhällsdomäner (1993; Hosseini-Kaladjahi 1997). Individperspektivet på integration har främjats genom en åtgärdsinriktad praxis inom det sociala arbetet. Det är trots allt förhållandevis enkelt på det praktiska planet att göra saker som når individer, eller som påverkar individer direkt, så som välfärdsservicen organiseras. Jag ifrågasätter inte det sätt på vilket det praktiska sociala arbetet utförs. Vad jag vill föreslå är ett komplette- rande perspektiv. Då behöver vi emellertid ta några steg tillbaka och betrakta hela frågan om integration med nya glasögon. Vi behöver problematisera begreppet. Kapitel 7 Mångfald, nationell identitet och samhörighet 221 En annan vinkling på frågan om integration än den individinriktade är systemisk och holistisk. Enligt detta synsätt är integration inte ett begrepp som hänför sig till individuella element som ingår i ett system utan det avser systemet som helhet. Det är alltså detta system i sig som är mer eller mindre integrerat, inte dess element. Integration sägs vara för handen när delarna står i samklang med helheten. Överför vi detta perspektiv till samhällsvetenskapen avser integrationsfrågan då sam- hället som helhet, eller delar av samhället (exempelvis regioner, stä- der, stadsdelar, men också institutioner, organisationer och minoritets- grupper), däremot inte individuella personer. Det är samhället som är mer eller mindre integrerat, inte dess individer. är det här inte alls märkvärdigt eftersom vi faktiskt helt naturligt uppfattar segregation som ett systembegrepp och inte som en individegenskap. Inom sociologin har denna fråga om det samstämda förhållandet mellan helhet och delar tolkats till att avse frågan om samhällets sammanhållning. Hur är samhället möjligt? frågade sig (1981), och för oss till sociologins kanske mest centrala spörsmål, frå- gan om den sociala integrationens eller sammanhållningens grunder, alltså den fråga som kanske mer än någon annan sysselsatte sociolo- gins klassiker. Att det är en central fråga framgår av det faktum att själva ordet samhälle (fornsvenska samhaelde) betyder just hålla samman, sammanhållen eller sammanhållning. Eftersom samhället är uppbyggt av en stor mängd komplexa, hierarkiska och parallella del- system är Simmels fråga verkligen befogad. Hur är det möjligt att alla delar kan samordnas till en någorlunda väl fungerande helhet? Sammanhållning, eller integration, är alltså det mest utmärkande kännetecknet på ett samhälle, låt vara att sammanhållningen ibland kan fungera dåligt, att den kan vara bristfällig eller haltande i ett antal avseenden. Integration i betydelsen av sammanhållning har studerats som ett fenomen som rör samhället i dess helhet, men också inom avgränsade delar – grupper, institutioner och organisationer. De klassiska sociolo- gernas frågor om samhällets integration och samhällslivets elementära former har betydelse även för de integrationsfrågor som har aktualise- rats i dagens samhälle. Två huvudförklaringar brukar anges till varför samhällen kan hålla samman. I vissa samhällen bygger sammanhåll- ningen på att samhällets medlemmar i huvudsak formar sina liv efter gemensamma värderingar, normer och föreställningssystem. Samman- hållning är alltså ett resultat av likriktning. Traditionellt har kyrkan varit den viktigaste förmedlaren av värderingar och föreställningar om livets mening och därför ett instrument för sammanhållning. De nationella föreställningarna, förkroppsligade genom nationalstaten, kom att ersätta kyrkans sammanhållande roll. I social- demokratins välfärdsbygge kom idén om folkhemmet att spela en liknande roll. är det politiska systemet, skolan, arbetslivet och massmedia de viktigaste förmedlarna av värderingar, normer och före- ställningar. kallar den form av sammanhållning som bygger på en gemensam och likriktad värderingsgrund för mekanisk solidaritet (1984). Den karakteriserar främst agrara och för- industriella samhällen. Den andra huvudförklaringen till social sammanhållning är arbetsdelning och specialisering. Arbetsdelningen leder visserligen till yrkesmässig differentiering men det samman- lagda resultatet av alla samhällsmedlemmars göranden och låtanden blir ändå integration, eftersom komplexa beroendeförhållanden ut- vecklas i ett system med arbetsdelning. kallar denna sammanhållning organisk solidaritet (1984). analys avser i första hand differentiering inom arbets- livet och ekonomin. Det finns emellertid även andra differentieringar som fyller liknande komplementära funktioner, till exempel genus och generation. I ett demokratiskt samhälle fungerar även ett differentierat partisystem sammanhållande. Gemensamt för dessa exempel är insti- tutionaliserade former för konfliktlösning om, och när, differentie- ringen leder till problematiska motsättningar. Differentiering i termer av kultur, religion och etnicitet har emellertid inte motsvarande komplementaritet inbyggd. Därför är de kollektiva identiteterna röran- de kultur, religion och etnicitet betydligt mera problematiska när det gäller integration. Inte heller finns accepterade eller institutionali- serade former för konfliktlösning för kulturella, religiösa eller etniska konflikter. I det mångkulturella, mångetniska samhället behöver vi betona den komplementaritet som den organiska solidariteten med en utvidgad tolkning innebär. Men vi behöver också lyfta fram en gemensam platt- form som inte står för likriktning. Det är här som medborgarskapet kommer in i bilden. Medborgarskapet är ett viktigt instrumentet för social sammanhållning och den plattform som det mångkulturella samhället behöver. Trots att svenskt medborgarskap tilldelas nyfödda enligt principen om jus sangvinis, det vill säga efter föräldrarnas medborgarskap, har integra- tionspolitiken syftat till att underlätta för permanent bosatta utländska medborgare att erhålla svenskt medborgarskap genom naturalisation. Kapitel 7 Mångfald, nationell identitet och samhörighet 223 Vid en europeisk jämförelse har liberala naturalisationsregler. Den som söker svenskt medborgarskap ska ha haft permanent uppe- hållstillstånd och då varit stadigvarande bosatt i landet. För nordiska medborgare gäller . Inga kunskaps- eller språktest krävs, men däremot oförvitlig vandel. De flesta människor finner ingen anledning att ändra sitt med- borgarskap eftersom de bor i den stat där de är medborgare. Den känslomässiga betydelse som de knyter till medborgarskapet har liten betydelse i vardagslivet. När emellertid en person beslutar sig för att bli naturaliserad kommer den känslomässiga betydelse och det sub- jektiva värde som är förknippat med det egna medborgarskapet att prövas (2003). Några stater tillåter nu inte avsägelse av med- borgarskap, medan flera invandringsländer ogärna går med på dubbelt medborgarskap. Detta förklarar till viss del varför förhållandevis många permanent bosatta invandrare behåller sitt tidigare medborgar- skap. finns dock större förståelse för dubbelt medborgarskap vilket innebär att flera personer än har rätt att naturaliseras.6 De som avser att återvända till hemlandet har ingen anledning att byta medborgarskap. Om vi räknar bort denna kategori återstår ändå ett antal personer som inte vill byta medborgarskap. Genom att bli natu- raliserade tycks de ge upp något av sin personliga identitet. Varför, frågar jag mig, skulle det vara naturligt att naturaliseras, och för vem är det naturligt? Från andra livserfarenheter vet vi att det kan vara psykologiskt krävande att ändra fundamentala och kate- goriska identiteter. Skilsmässor är ofta ytterst smärtsamma processer. Att klassresan kan frambringa känslor av främlingskap både i för- hållande till den klass man lämnat och den man aspirerar på att tillhöra är omvittnat. Språkbyte är också krävande och förenat med känslan av att sakna ord för att uttrycka sina innersta tankar. I en del mångkultu- rella samhällen finns å andra sidan personer som kan konsten att manipulera identitetsmarkörer och passera till synes obehindrat mellan olika grupperingar. I förefaller det vara mindre vanligt att 6 Det motstånd som finns hos många stater att acceptera dubbelt medborgarskap förklaras av att ingen stat vill införa mångtydighet i fråga om medborgerlig status. Idealt sett uppfattas medborgarskapet som ett antingen eller. Inga mellanformer bör förekomma. Teoretiskt baseras medborgarskapet på föreställningen om det entydiga förhållandet mellan individ och stat å ena sidan och mellan stat och territorium å den andra. Territoriell kontroll är ett centralt kriterium som måste uppfyllas för att en stat ska erkännas av omvärlden. Den skarpa gränsen mellan stater återspeglas i medborgarskapskategoriseringens diskreta natur. Internationell migration har lett till en situation i vilken ett stort antal personer med permanent uppehållstillstånd i invandringslandet saknar många av de medborgerliga rättigheterna. Den klassiska medborgarskapsfilosofin har ställts på huvudet. människor rör sig så mellan olika etniska grupper och samhällen. Kanske är detta en följd av nationalstatsprojekten. Det är staten som tilldelar individen medborgarskapets rättigheter och skyldigheter, och det är för staten som det ter sig naturligt att inkorporera tidigare utländska medborgare. Det som är naturligt med naturalisation från statens sida är att personer med permanent uppehållstillstånd helst bör vara medborgare eftersom staten behöver medborgarnas obrottsliga lojalitet i tider av nationell och internationell kris. Det som skiljer medborgarskapet från andra kollektiva identi- teter, i synnerhet från sådana identiteter som faller tillbaka på före- ställningen om naturliga kategorier (natural kinds), t.ex. etnicitet, ras, språk och kön,7 är att medborgarskapet grundar sig på ett kontraktsförhållande mellan individen och staten. Av terminologin (blodsprincipen och naturalisation) förleds vi emellertid att uppfatta medborgarskapet som jämförbart med naturligt givna kategorier, vilket säkerligen är en lämning från filosofin bakom det nationella projektet. Om nu medborgarskapet ska jämföras med någon viktig identitet i vardagslivet borde det vara giftermål – giftermål snarare än sexuella relationer, eller möjligen partimedlemskap snarare än klasstillhörighet. Det skulle kunna uttryckas så att medborgarskapet förhåller sig till etnonationella kategoriseringar som giftermål för- håller sig till sex. Snarare än obskyra primordiala känslor som enligt typologi hör till Gemeinschaft med innebörder av exklusivitet och överlägsenhet, handlar det moderna medborgarskapet om lag, rättvisa, ordning, rättigheter, ansvar, skyldigheter, jämlikhet, öppen- het, ömsesidighet och gemensamma intressen, med andra ord om Gesellschaft (1955).8 Trots allt är det kanske naturligt att naturalisera, åtminstone i en politisk demokrati. Svenska studier visar att de som har naturaliserat hamnar ganska nära majoritetsbefolkningens värden i ett antal sociala indikatorer som t.ex. utbildning, anställning, hälsa, brottslighet o.s.v. Däremot har ut- ländska medborgare det genomgående sämre ställt (2000). De som naturaliserar till svenskt medborgarskap har tillbringat i 7Kön och fenotypiskt utseende är kategorier som är givna genom genetik och biologi. Etnicitet och språk är givna kategorier med ursprung i livsvärlden. På vissa håll tillskrivs de en ursprunglighet bortom kultur och historia av ett slag som inte kan tillskrivas medborgarskapet. 8Ferdinand myntade 1887 en berömd typologi över två slags sociala rela- tioner. Det moderna samhället innebär en övergång från en gemenskapskänsla som baseras på tanken om ett gemensamt öde, antingen det är i en by, en region eller en stat, till en samhörighet som bygger på överenskommelser, kontrakt och samarbete. Den förra (Gemeinschaft) är förbunden med en känsla av värme och trygghet som inte hör till den senare (Gesellschaft). Kapitel 7 Mångfald, nationell identitet och samhörighet 225