sou · GSB327d3 · 2005-01-01 00:00:00 — , (2002) Det svenska nyföretagandet 1986-1997: förändringar i företagsstrukturer och sysselsättningseffekter, : Tre texter kring forskarutbildning Professor em. , f.d. rektor för , TeknD, och , docent i idéhistoria och professor i pedagogiskt arbete, Framtidens forskarutbildningmål och vägar Professor em. , f.d. rektor för Det finns två helt olika sätt att betrakta, beskriva och analysera den verksamhet som i sedan några årtionden betecknas med ordet forskarutbildning. Båda dessa synsätt är helt legitima, rimliga och rationella, men ett ensidigt odlande av den ena aspekten med bortseende från den andra riskerar icke desto mindre att leda till allvarliga felslut både om verksamhetens syfte och om dess innehåll och faktiska funktion i samhället. En enskild iakttagares möjligheter att uttala sig någorlunda vederhäftigt om denna numera mycket omfattande verksamhet är med nödvändighet starkt begränsade, även om det finns ett lika- ledes mycket omfattande material av utredningar, undersökningar och studier. Här skall därför inledningsvis ges en kort redovisning av min direkta och konkreta erfarenhet av systemet i verksamhet under : som doktorand, akademisk lärare, fakultets- dekan, universitetsrektor och ledamot av forskningsfinansierande organ (som ledamot och vice ordf. i sammanlagt , som ordf. , vissa privata stif- telser). En doktorand vid juridisk fakultet torde kunna betecknas som ett extremfall av den traditionella formen för akademiskt arbete i syfte att erövra doktorsgraden. Antalet verkligt aktiva doktorander var mycket litet, och de var delade på de tio– tolv lärostolar som den juridiska fakulteten i omfattade. Någon undervisning eller utbildning för doktorander förekom inte; man uppmanades att deltaga i de gästföreläsningar, seminarier med inledningar av gästande ofta utländska vetenskapsmän eller med ventilering av uppsatser eller avhandlingsutkast som förekom, men det viktigaste inslaget i verksamheten var de mer eller mindre regelbundna samtalen med handledaren, vars aktivitet och intresse var högst varierande. I mitt fall vill jag minnas att vi talades vid någon timme ett par – per termin under de åtta terminer jag arbetade med min avhandling (vartill kom som stipendiat i ). Det ansåg jag vara nog, och hade jag bett om mer tid, skulle jag säkert ha fått det. En av fakultetens professorer ordnade en gång under min doktorandtid en studieresa för alla doktorander till ett europeiskt forskningsinstitut. Som nyutnämnd professor med tre–fyra doktorander satte jag i gång ett högre seminarium i mitt ämne, vilket nog uppfattades som en nyhet; det sammanträdde ungefär en gång under terminerna och ägnades dels åt diskussion av deltagarnas alster, dels åt diskussion av särskilt betydelsefulla texter, som också översattes och kom- menterades av seminariet; en volym var resultatet. Liknande högre seminarier torde ha varit den vanligaste formen för doktorand- utbildning vid teologisk, humanistisk och samhällsvetenskaplig fakultet . Vid medicinsk och naturvetenskaplig fakul- tet hade arbete i forskargrupper med gemensamma forsknings- uppgifter varit dominerande. in- fördes vid juridiska fakulteten i en obligatorisk doktorand- kurs, som omfattade först tre, sedan fem och åtta veckors heltidsstudier, med tolv – tjugu undervisnings- timmar i seminarieform, en litteraturkurs om cirka 1 500 sidor men ingen formell examination. Kursen var och förblev ganska starkt inriktad mot rättsteori och vetenskapsfilosofi. Utvecklingen har såvitt jag vet gått vidare mot ytterligare intensifierad undervisning framför allt i seminarieform. Karakteristiskt för den fortsatta utvecklingen inom alla fakulteter synes vara att kursundervisning med prov kommit att ta allt större plats. Medan man före de ändringar som genomfördes ofta påbörjade avhandlingsarbetet , har såvitt jag kunnat iaktta förberedande studier kommit att ta allt större plats. Sam- tidigt har avhandlingarna, som på 1970- och 1980- talen höll ett begränsat format, börjat att åter bli alltmer omfattan- de, vilket naturligt nog också påverkat den totala tidsinsatsen för doktorsexamen. Extern och intern syn på forskarutbildningen Av de två möjliga synsätt som inledningsvis nämndes här ovan kan den ena angreppsvinkeln kanske kallas den samhälleliga eller externa; dess empiriska innehåll är i stor utsträckning baserat på statistiska uppgifter, och den är inriktad på forskarutbildningen som ett element i det svenska samhällets totala utbildnings- och forskningssystem. Det andra synsättet kan kallas det interna; det sätter den nuvarande forskarutbildningen i relation till kriterier, nivåer och verksamhetsinnehåll som under utvecklingens gång be- stämts av det svenska och internationella forskarsamhället. När man anlägger det samhälleliga synsättet kan man konstatera att forskarutbildning är en verksamhet som (enligt Högskole- verkets årsrapport , vilken avser förhållandena på höstter- minen 2001) omfattade 18 564 aktiva doktorander; uppgiften måste läsas med viss försiktighet, då minimikravet för att en person skall redovisas som aktiv är en aktivitetsgrad om . Härtill kom ytterligare drygt fyratusen personer registrerade som passiva. Det är ett mycket stort antal. Ett jämförelsetal, som jag använt i andra sammanhang och som framstår som talande, är det totala antalet elever vid gymnasier exakt , ; det året räknade man cirka 23 000 gymnasister. Utveck- ingen kan i det samhälleliga perspektivet kanske enklast beskrivas så att forskarutbildning – en term som för övrigt är anakronistisk i fråga om förhållandena före senare – från att ha varit en utpräglat exklusiv verksamhet, avsedd för en mycket begränsad krets nu har blivit ett normalt led, låt vara det högsta och sista genom generella författningar och administrativa strukturer organiserade stadiet, i utbildningen för vissa kvalificerade yrkes- verksamheter på olika områden. Konstaterandet ger emellertid anledning till en fråga, som leder över till det interna perspektivet: när nu forskarutbildningen blivit en kvantitativt beaktansvärd – och därmed med hänsyn till samhällets resurser betydelsefull – verksamhet, vilket syfte kan den sägas fullfölja? Finns det överhuvudtaget ett genomtänkt syfte eller finns det kanske flera, och vilka är de i så fall? Det svar man kan finna i högskolelagen (1 kap. 9 §) är självfallet auktoritativt, som alla i laga ordning tillkomna författningar, men både dess överensstämmelse med den tillämpade verkligheten och dess rättspolitiska lämplighet kan ifrågasättas. Det heter i det angivna lagrummet: Forskarutbildningen skall, utöver vad som gäller för grundläggande högskoleutbildning, ge de kunskaper och färdigheter som behövs för att självständigt bedriva forskning. Är det självklart att alla de cirka 3 600 individer som påbörjar forskarutbildning skall ägna sig åt självständig forskning? Det är uppenbart att man inte heller i det interna perspektivet kan bortse från den enorma kvantitativa utvecklingen, men den är här något helt annat än ett neutralt forsknings- och utbildnings- politiskt faktum i en statistisk tabell. Den utgör framför allt ett problem som måste bemästras. I det interna perspektivet är dagens forskarutbildning först och främst en starkt förändrad efterföljare till en verksamhet som växt fram . De krav som kommit att uppställas för såväl tillträde till verksamheten som dess framgångsrika genomförande varierade från område till område men kan generellt betecknas som höga. De hade utformats i oorga- niserat men effektivt samspel med motsvarande miljöer i och med tiden också . De förutsatte en omfattande och grundlig akademisk grundutbildning och bortom denna ett gymnasium som – låt vara med förbehåll för ganska stora lokala kvalitetsskillnader – garanterade en enhetlig utgångspunkt i form av dels solida fackkunskaper på vad som uppfattades som centrala kunskapsområden dels ett minimimått av allmänbildning och inte minst språklig bildning – ett oundgängligt grundvillkor för effektiv kommunikation i den akademiska värld som växte fram från 1800- talets mitt. Med massuniversitetets snabba tillkomst, i , föll dessa förutsättningar i mycket stor omfattning bort framför allt i vad avsåg gymnasiet men också, som en oundgänglig följd härav, men med någon fördröjning, i fråga om den akademiska grundutbildningen. Forskar-utbildning, vilket knappast uppfattats som en adekvat benämning för verksam- heten, blev en nödvändighet. I vad som här kallats det samhälleliga perspektivet kan den utveckling som resulterat i att omkring 3 600 individer söker sig till utbildningspyramidens högsta nivå utan tvivel betecknas som en stor framgång. Detta är ett fullkomligt rimligt synsätt, liksom det kan betecknas som ett väldigt framsteg att det svenska samhället har råd att under tre–avstå från omkring 300 000 individers bidrag till arbetslivet för att göra det möjligt för dem att genomgå det näst högsta stadiet, den akade- miska grundutbildningen. För att den av regeringen uttalade ambi- tionen att –2012 fördubbla examinationen i forskarutbildningen skall ha någon som helst möjlighet att förverk- ligas på någorlunda acceptabla kvalitativa villkor måste emellertid, hur man än i övrigt ser denna komplicerade fråga, först och främst mycket betydande resurstillskott tillföras i så god tid att de hinner komma till verkan . Det innebär på många områden att man –2004 har på sin höjd ett eller på sig för att inleda skapandet av den erforderliga mottagningsberedskapen framför allt i personellt hänseende. Lika legitimt som det är att betrakta utvecklingen som ett fram- steg är det emellertid att utifrån vad som här kallats det interna perspektivet konstatera en betydande kvalitetsförsämring på en rad viktiga punkter, som främst har att göra med allmänna förkun- skaper, språkkunskaper, både i fråga om formell språkbehärskning på modersmålet och beträffande färdighet i andra främmande språk än engelska (där den talspråkliga kompetensen oftast är god, för- mågan till korrekt skriftlig framställning betydligt sämre) men som också i vissa fall gäller bredare vetenskaplig skolning. I det interna perspektivet framstår dessutom volymökningen i sig som orsak till reducerade möjligheter att bedriva en aktiv och effektiv individuell handledning av forskarutbildningens adepter. Från ett gemensamt syfte till en resa utan mål Att välja det ena eller det andra av de här karakteriserade synsätten som exklusiv utgångspunkt och att lägga de slutsatser som följer därav till grund för förslag till framtida åtgärder kan inte anses rimligt, hur legitima de båda perspektiven än må vara. Vad man däremot vågar hävda är att en fortsatt kvantitativ ökning av forskarutbildningen inte är ett framsteg i sig om man inte kan formulera en betydligt klarare uppfattning än som är för handen om dess syfte och verkningar och om de effekter på verk- samhetens form och innehåll som följer av denna uppfattning . En ensidig satsning på kvantitativ utbyggnad utan en genomtänkt sådan uppfattning skulle innebära en olycklig utveckling. Man vågar å andra sidan också med stor säkerhet hävda, att det är uteslutet att försöka undanröja de kvalitativa svagheterna i den nu- varande forskarutbildningen genom en återgång till de förhållanden som var för handen före den stora kvantitativa revolutionen inom högre utbildning och forskning. Massuniversitetet – i betydelsen tillströmning till postgymnasiala studier av 40–50 eller ännu fler procent av varje årsklass, vilken organisatorisk form och vilket namn dessa studier sedan må ha – har kommit för att stanna; man måste bekämpa dess allvarligaste svagheter försåvitt gäller forskar- rekrytering och forskarutbildning inom dess ram. Detta innebär emellertid inte att det kritiska internperspektiv som här skisserats inte längre förtjänar att beaktas. Det kan i demagogiska syften beskrivas som uttryck för en föråldrad, elitistisk och exkluderande syn på forskningen. Så enkelt är det nu inte. När det på politiskt håll talas om behov av ökad forskning som en förutsättning för den ena eller andra lyckosamma utvecklingen i samhället talar man – vare sig man förstår det eller ej – inte endast om den ibland ganska triviala och rutinmässiga verksamhet som en gång kommit att betecknas med det tidigare mycket sparsamt använda ordet forskning; man talar också om den allra mest avancerade och krävande forskningen. Visserligen är en kvantitativt bred vetenskaplig verksamhet säkert i många fall en god grogrund för högkvalitativ sådan, på samma sätt som det på musikkulturens eller idrottens områden tycks vara gynnsamt med ett brett underlag, som hör hemma på en genomsnittlig nivå men håller intresset för verksamheten levande och attraherar de verkliga talangerna bland det stora antalet medelmåttiga aktörer. Bredden måste emellertid kompletteras med sådana anordningar som effektivt och tidigt sållar ut de bästa och ger dem den stimulans men också den frihet och de möjligheter till självständigt arbete som bäst främjar deras utveckling. Det är inte genom att rekrytera och finansiera stora skaror av doktorander och licentiander till en vetenskaplig miljö och ett vetenskapligt arbete på svag eller hygglig europeisk genom- snittsnivå som ett land sådant som kan behålla och befästa sin ställning som en intressant partner i det allt mer krävande internationella forskningssamarbetet på elitnivå. Ett uttryck som är både legitimt och naturligt när man betraktar forskarutbildningen i det samhälleliga perspektivet är genom- strömning. Självfallet kan det inte heller i det interna perspektivet vara likgiltigt om verksamheten ger konkreta resultat i form av vetenskapliga arbeten och adepter som är kompetenta att själv- ständigt bedriva vetenskaplig forskning, men det kan inte råda tvivel om att genomströmningsaspekten har väsentligt större tyngd med det förra synsättet. Det finns här en uppenbar risk för att politiska och administrativa beslutfattare ger kvantiteten alltför hög prioritet, och talet om fördubbling av antalet forskarutbildade väcker onekligen negativa associa- tioner: ju större och ju svagare motiverade och sämre förberedda skaror man motar in i systemet och ut på andra sidan, desto mer påträngande blir parallellen med organiserad stordrift vid fårklipp- ning eller renmärkning. En central fråga när man vill försöka underkasta forskarutbild- ningen en kritisk granskning är att finna verksamhetens syfte, eller åtminstone ett främsta syfte, som är tillräckligt dominerande för att det skall få bestämma utformningen i den mån denna nu överhuvudtaget bör bli föremål för reglering. I den klassiska epok som äldre akademiska lärare ännu kan se tillbaka på var det otvivelaktigt en styrka att detta syfte var för- hållandevis väldefinierat. Den teologiska fakulteten tillgodosåg först och främst behovet av egen förnyelse (inklusive episkopatets) och av tillgång på disputerade lektorer vid läroverken och ett antal vetenskapligt utbildade präster i stiften; den juridiska uppmuntrade knappast fler doktorander än som behövdes för fakultetens fort- levnad på så hög nivå att tjänsterna söktes i konkurrens; medi- cinarna promoverade sina efterträdare vid universiteten och en kader av blivande överläkare vid sjukhusen; den filosofiska fakul- teten säkrade , förutom de egna lärostolarnas fortbestånd, i allt väsentligt tillgången till disputerade lektorer i det offentliga skol- väsendet jämte ett antal specialister i de lärda verken, museer och bibliotek, forskningsanstalter och privata laboratorier. Detta kan te sig som ett ganska brokigt panorama, men det var ändå tillräckligt väl avgränsat för att frågan om forskarutbild- ningens – läs doktorandverksamhetens – syfte inte skulle ställa sig på ett svårbemästrat sätt. Dessutom fanns – återigen: vare sig de individuella agerande klart insåg det eller ej – vissa traditionella, kanske oklara men likväl starka, sammanhållande föreställningar om ett centralt gemensamt bildningsinnehåll och även en viss akademisk attityd, som i vissa av sina yttringar otvivelaktigt kunde kritiseras som både isolerad, arrogant och exkluderande men som å andra sidan innebar en på en gång vetenskaplig, rationell, upplyst, civiliserad och till och med human hållning till väsentliga frågor. Till forskarutbildningens outtalade syften hörde att ut- veckla och befästa den hållningen. Den ansågs så värdefull att man var beredd att finansiera de förhållandevis dyrbara tjänster som lektoraten vid de allmänna läroverken utgjorde för att sprida och förmedla den till den mer avancerade skolungdomen. Den ansågs också så värdefull även utanför de akademiska lagerlundarna att folkrörelser och folkbildningsorganisationer strävade efter att ge den spridning i de kretsar där de verkade. Situationen är en helt annan. Mer än hälften av dem som genomgått forskarutbildning söker sig till arbetsplatser utanför den offentliga sektorn. Härom är uppenbarligen regeringen väl med- veten, när man i regleringsbrevet uttalar att forskar- studerande skall erbjudas utbildning av hög kvalitet som förbereder för en karriär såväl inom som utanför högskolan. Det kan här tydligen bli fråga om både fortsatt ren forskningsverksamhet inom de grenar av näringslivet som bedriver sådan och inom den ganska smala offentliga sektor som museer, bibliotek, arkiv och lärda verk utgör; det kan vara fråga om kvalificerad utredande verk- samhet i offentlig eller enskild tjänst eller i form av egen konsult- verksamhet o.d. Karakteristiskt för dagens mycket breda spektrum av forskar- utbildningsämnen och därtill anslutande karriärvägar måste nog anses vara att den sammanhållande faktor som tidigare fanns i form av föreställningen om ett centralt gemensamt bildningsinnehåll och en viss akademisk attityd i stor utsträckning gått förlorad. Redan den akademiska världens volym, geografiska spridning och alltmer uttalade interna konkurrens om politiska och ekonomiska favörer gör det svårt eller omöjligt att upprätthålla en gemenskap av detta slag. Andra splittrande faktorer av ideologisk och intellektuell art tillkommer. Hur resultatinriktad, genomströmningssträvande och effektivitetsorienterad forskarutbildningen än må vara i förhållande till tidigare förhållanden kan den därför i detta svårgripbara men därför inte oväsentliga hänseende betecknas som en resa utan mål. Den vetenskapliga grund på vilken enligt högskolelagen all verk- samhet inom högskoleväsendet skall bygga är förvisso en officiellt fastställd gemensam plattform, men det måste ifrågasättas om denna allmänna formulering är tillräckligt konkret och gripbar för att hålla samman de mycket skiftande aktiviteterna i dagens forskarutbildning. En gemensam forskarutbildning med differentiering Bredden, mångfalden och heterogeniteten i verksamhetens innehåll och i de färdigutbildades uppgifter efter disputationen kan även i det interna perspektivet ses som en fördel när man överväger möjliga förändringar och förbättringar av systemet: man har en frihet att gestalta forskarutbildningen mer nyanserat och mer anpassat efter de karriärer som kan beräknas följa på slutprovet. Detta är sannolikt en riktig bedömning, men det måste betonas – och betonas kraftigt – att det är av stor vikt för ett fredligt och demokratiskt rättssamhälles funktionsduglighet att dess intellektuella eliter kan kommunicera effektivt både med andra grupper i samhället och med varandra, vilket i sin tur förutsätter att man har ett någorlunda utbyggt gemensamt referenssystem och språk, som är användbart även vid behandling av komplicerade och svåra frågor utanför det egna arbetsfältet. Det är en iakttagelse som lätt kan göras vid samtal med doktorander och yngre forskare vid framstående naturvetenskapliga och medicinska institutioner i och andra europeiska länder att de har en högt utvecklad förmåga att tala och skriva – regelmässigt på en stundom bräcklig engelska – om det ofta ganska smala område som är föremål för deras vetenskapliga arbete men att de inte endast har svag förmåga att presentera detta på sitt modersmål, t.ex. svenska, utan också är ganska illa utrustade för verbal kommunikation utanför ämnes- gränserna överhuvudtaget. Det demokratiska rättssamhällets starka behov av fungerande kommunikation på olika nivåer, inklusive de intellektuellt mest krävande, innebär enligt min mening klara begränsningar när det gäller möjligheterna att differentiera forskar- utbildningen vid de offentliga högskolorna. Mot en alltför långtgående differentiering, som otvivelaktigt skulle kunna ha praktiska fördelar både i det externa, effektivitets- inriktade och i det interna, kvalitetsorienterade perspektivet, talar också starkt den påbörjade internationaliseringen av den högre utbildningens strukturer (Bolognadeklarationen) och strävan efter internationell rörlighet för de utbildade. Någon form av differentiering med ledning av forskarutbild- ningens olika syften framstår trots dessa betänkligheter som värd att noga övervägas. En möjlig differentiering skulle kunna tänkas bestå i att man i vissa forskarutbildningar lägger större vikt vid en väl tilltagen breddning och fördjupning av kunskapsunderlaget, medan man vid andra kraftigare och tidigare accentuerar inriktningen på den egna forskningsuppgiften: avhandlingsarbetet. Det förtjänar erinras om att den klassiska vägen till en doktorsavhandling i varje fall vid filosofisk fakultet, möjligen mest påtagligt i de icke-laborativa ämnena, var en mycket omfattande ämnestäckande läskurs, som tenterades för licentiat-examen – det handlade i humanistiska ämnen om 10 000 sidor eller mer – varefter en mindre avhandling utarbetades för denna förberedande examen; ofta eller oftast ut- gjorde detta specimen , som i regel förblev otryckt, grunden till och en större eller mindre del av doktorsavhandlingen. Läskursen skapade uppenbarligen förutsättningar för effektiv kommunikation på hög nivå inom hela det egna ämnesområdet och regelmässigt också därutöver, då kursen även spände över bredare fält. En förstärkt kunskapsbas kan vara en effektiv motvikt mot den risk för alltför tidig specialisering som är en allvarlig nackdel med en forskarutbildning där huvudvikten ligger på det egna ämnets eller det egna smala ämnesfragmentets vetenskapliga metodik. Att vetenskapligt arbetssätt måste vara väsentligt i varje utbildning ovanför grundnivån är å andra sidan uppenbart. Frågan är närmast om denna metodiska skolning kan bibringas utan att mycket tidigt knyta an till aktivt forskningsarbete inom det gebit som dokto- randen i samråd med sin handledare har valt eller söker sig fram emot som ämne för en kommande avhandling. Skälet till att man bör överväga differentieringsfrågan och i sam- band därmed frågan om en tänkbar uppdelning av forskarutbild- ningslinjer, där den ena typen lägger tonvikten på breddat kun- skapsunderlag, den andra på tidig högspecialiserad forskning är att man med hänsyn till dagens tillströmning till detta utbildnings- stadium måste fråga sig om verkligen alla de utbildade kommer att ägna sig åt forskning under resten av sin karriär. För många, troligen en stigande andel, utgör forskarutbildningen kanske redan nu och förmodligen än mer helt enkelt det mest kva- lificerade stadiet i samhällets utbildningsorganisation, ett stadium som det för dem av olika skäl ter sig naturligt och önskvärt att genomgå. Skälen kan vara så olika företeelser som aktörernas egna föreställningar om sina intellektuella förutsättningar, deras mer eller mindre obestämda framtidsplaner, deras karriärmöjligheter eller helt enkelt ett statustänkande, som kan kritiseras som irra- tionellt men som mycket väl kan tänkas svara mot en internationell marknads synsätt och förväntningar på sina anställda. Valet av forskarutbildning kan med andra ord ej sällan tänkas äga rum utan att de däri engagerade studenterna därför avser att ägna resten av sin verksamma bana åt vetenskaplig forskning.