sou · GSB3131d2 · 2005-01-01 00:00:00 — 6 Utredning av brott är central förvaltningsmyndighet för polisväsen- det och har tillsyn över detta. Till hör Säker- hetspolisen, och . I varje län finns en polismyndighet som ansvarar för polisverksamheten där. Riksåklagaren är central förvaltningsmyndighet för åklagarvä- sendet. Åklagarväsendets organisation i övrigt består av åklagar- myndigheterna i , , , , och , var och en under ledning av en överåklagare. Vid dessa myndigheter finns åklagarkammare. Regeringen har helt nyli- gen föreslagit att Riksåklagaren och de sex regionala åklagarmyn- digheterna inom åklagarorganisationen, dvs. med undantag för , skall avvecklas och bilda en ny myndighet. Myndigheten skall ledas av Riksåklagaren.1 Även är en åklagarmyndighet inom åkla- garväsendet. En stor andel av landets brottsutredningar avseende ekonomisk brottslig- het handläggs vid Ekobrottsmyndigheten.2 Myndigheten svarar för frågor om samordning och andra åtgärder mot den ekonomiska brottsligheten i den utsträckning som följer av instruktionen, andra författningar eller regeringens beslut. Hos arbetar poliser, åklagare och ekonomer i nära samverkan. Vidare arbetar man i utredningarna i team. Handläggare från andra myn- digheter kan också delta i utredningarna i den utsträckning som förundersökningsledaren bestämmer. Myndigheten har ett nationellt 2004/05:26. 21 § förordningen (1997:898) med instruktion för . samordningsansvar för ekobrottsbekämpningen, som inte sällan anknyter till annan grov och komplicerad brottslighet såsom organiserad brottslighet och korruption.3 Vid handläggs följande mål. 1.Mål som hänför sig till , , län, , och och -som avser 11 kap. , lagen (1967:531) om tryggande av pensionsutfästelser m.m., skattebrottslagen (1971:69), aktiebo- lagslagen (1975:1385 eller insiderstrafflagen (2000:1086), eller -vars handläggning annars ställer särskilda krav på kännedom om finansiella förhållanden, näringslivsförhållanden, skatterätt eller liknande. 2.Mål som avser 9 kap. 1 - 3 §§ om gärningen rör EU:s finansiella intressen samt 9 kap. 3 a § . 3.Mål som lämpligen bör handläggas vid med hänsyn främst till att målet rör kvalificerad ekonomisk brottslighet som har nationell utbredning eller internationell anknytning eller av principiell natur eller av stor omfattning. Sådana mål får övertas av efter framställning från annan åklagar- myndighet.4 bedriver alltså operativ verksamhet i de tre storstadsregionerna. Inom de tre avdelningarna finns sammanlagt tolv åklagarkammare, som leds av chefsåklagare. Det finns dess- utom ett antal utredningsenheter spridda på olika orter inom lan- det. Därutöver finns också specialenheter som arbetar med bl.a. frågor om säkring och analys av beslag i IT-miljö samt hantering av till inkomna tips. Det tjänstgör 426 personer vid . Av dessa är 77 åklagare, 195 poliser och 41 ekorevisorer.5 Övriga är administ- rativ och annan personal. De polismän som arbetar vid är anställda vid olika polismyndigheter inom polisväsendet. Ekobrottsmyndig- heten och bestämmer i samråd de närmare for- merna för samverkan mellan och polisen. Även personal från skatteförvaltningen, exekutionsväsendet, Tull- verket och andra myndigheter kan vara placerade vid Ekobrotts- myndigheten i den utsträckning som och respektive myndighet kommer överens om. 2004/05:1 Utgiftsområde 4, avsnitt 4.4.3. 42 § förordningen (1997:898) med instruktion för . 5Ekobrottsmyndighetens rapport till regeringen förebygga och förhindra allvarlig ekonomisk brottslighet (). Många av de ekonomer som arbetar vid kommer från skatteförvaltningen och har arbetat som skat- terevisorer. Denna grupp har utredningsvana . Andra har erfarenhet från näringslivet och har varit verksamma som revisorer. Ekonomerna – som vid benämns ekorevisorer – bildar tillsammans med åklagare och poliser de utredningsteam som finns vid myndighetens operativa enheter (kammare). Ekorevisorerna bidrar under förundersökningen med kunskaper om ekonomiska och affärsmässiga förhållanden, svarar för granskning och revision av bokföring och räkenskapsmaterial samt genomför den analys som granskningen medför. Ofta doku- menteras resultatet av granskningen i en promemoria som tas in i förundersökningsprotokollet. Ekorevisorn biträder även utrednings- mannen vid förhör under förundersökningen. Det förekommer också i mindre utsträckning att en ekorevisor uppträder som förhörsle- dare och således genomför förhör på egen hand under en brottsut- redning. Genom en ändring i polisdatalagen (1998:622) har Ekobrotts- myndigheten möjlighet att bedriva krimi- nalunderrättelseverksamhet på samma sätt som sker inom polis- myndigheterna. Den kriminalunderrättelsetjänst som byggs upp inom är avsedd att skapa bättre möjligheter att i samverkan med andra brottbekämpande myndigheter effektivt förebygga och bekämpa den organiserade ekonomiska brottsligheten. Allmän brottsspaning och förstahandsåtgärder Innan en misstanke om ett konkret brott har uppkommit kan all- män brottsspaning bedrivas.6 Sådan spaning sker som ett led i främst förebyggande av brott och andra störningar av den allmänna ordningen och säkerheten.7 I ett skede mellan allmän brottsspaning och ett formellt inledande av förundersökning kan en rad åtgärder vidtas som ett förstadium till förundersökningen. Hit hör inte bara polismans rätt att göra en primärutredning8 utan också sådana 6Se DsJu 1979:15 och SOU 1992:61 s. 271 f. 7Detta sker med stöd av de allmänna bestämmelserna om polisens uppgifter i 2 § polislagen (1984:387). 8Enligt 23 kap. 3 § tredje stycket RB. åtgärder som avser att skapa underlag för en närmare prövning av om förundersökning skall inledas eller inte. De senare åtgärderna kallas inom polisen för kriminalunderrät- telseverksamhet eller kriminalunderrättelsetjänst.9 Med kriminalun- derrättelseverksamhet menas i huvudsak sådan polisverksamhet som består i att samla in, bearbeta och analysera information i syfte bl.a. att klarlägga om brottslig verksamhet har utövats eller kan komma att utövas eller att ge underlag för beslut om förundersök- ning. En polisman får hålla förhör och vidta andra betydelsefulla utred- ningsåtgärder, t.ex. en brottsplatsundersökning, även om förunder- sökning inte har hunnit inledas.10 Det brukar benämnas förstahands- åtgärder och primärutredning. Den polis som ingriper mot brott eller kommer till en brotts- plats måste vidta förstahandsåtgärder, alltså de utredningsåtgärder som är möjliga att vidta redan på plats.11 Motivet är att det såväl från utredningssynpunkt som för att påskynda förfarandet är av stort värde att möjliga utredningsåtgärder företas i nära anslutning till brottet. Det finns stora rationaliseringsvinster i att utredning sker direkt på plats.12 Polisen skall alltså höra t.ex. misstänkta, mål- sägande och vittnen så fort som möjligt efter att brottet har begåtts. Bestämmelserna är tillämpliga enbart om behörig undersök- ningsledare inte har hunnit träda in. Sedan åtgärderna har vidtagits har polismannen skyldighet att anmäla dessa till den som har rätt att leda förundersökningen. Den personen får då besluta om förun- dersökning skall inledas. Polismannen kan inte längre företa någon åtgärd på eget ansvar. Av 23 kap. 2 § RB kan läsas ut att förundersökningen har två huvud- sakliga syften. Det ena är att utröna om brott föreligger, vem som skäligen kan misstänkas för brottet och att skaffa tillräckligt material för bedömning av frågan om åtal skall väckas. Det andra huvudsyftet är att bereda målet så att bevisningen kan förebringas i ett sammanhang vid huvudförhandlingen. Ett tredje syfte, som inte 9Detta finns inte uttryckligen reglerat i lagstiftningen förutom när det gäller behandling av personuppgifter i polisdatalagen (1998:622). 1023 kap. 3 § tredje stycket RB. 113 a § FuK. 12SOU 1992:61 s. 373. är omnämnt i 23 kap. 2 § RB, är att ge den misstänkte en inblick i åklagarens bevismaterial och möjliggöra för honom att få detta justerat och berikat samt att därigenom underlätta för den miss- tänkte att förbereda sitt försvar. Ytterligare ett syfte med förunder- sökningen kan sägas vara att klargöra om det finns något enskilt anspråk och vilka omständigheter det i så fall grundas på.13 De grundläggande principerna för förundersökning finns angivna i 23 kap. 4 § RB. En sådan är objektivitetsprincipen, enligt vilken omständigheter och bevis skall tas till vara oavsett om de är till den misstänktes fördel eller nackdel. Även principen om hänsyn fram- går av bestämmelsen. Enligt den måste förundersökningen bedrivas så att inte någon utsätts för eller drabbas av onödig misstanke, kostnad eller olägenhet. Förundersökningen måste också, enligt bestämmelsen, bedrivas så skyndsamt som möjligt, bl.a. med tanke på att påföljden för brott skall komma efter det att brottet har begåtts. Förundersökning skall enligt 23 kap. 1 § RB inledas så snart det finns anledning anta att brott som hör under allmänt åtal har förövats. Allmänt gäller enligt 23 kap. 3 § första stycket RB att det krävs ett beslut av polismyndighet eller åklagare för att en förundersök- ning skall inledas. Beslutet skall dokumenteras och det skall också framgå vem som har fattat beslutet.14 Det vanligaste är att det är polismyndigheten som inleder förun- dersökningen. Det blir då också polismyndigheten som leder den. Enligt 23 kap. 3 § RB skall åklagaren ta över ledningen av förunder- sökningen när någon skäligen kan misstänkas för brottet och saken inte är av enkel beskaffenhet. Även i andra fall skall åkla- garen ta över ledningen, när detta är påkallat av särskilda skäl. I den bedömningen kan många faktorer ha betydelse, t.ex. juridisk kom- plexitet, kompetens hos de inblandade tjänstemännen samt effek- tivitet och tidsvinst inför senare beslut om tvångsmedel eller i 1322 kap. 2 § RB, SOU 1992:61 s. 269. 141 a § förundersökningskungörelsen (1947:948, FuK). åtalsfrågan och med tanke på utförandet av åtalet. En av åklagare inledd förundersökning kan vidare lämnas över till polismyndig- heten därför att saken är av enkel beskaffenhet. I de polisledda för- undersökningarna finns en skyldighet enligt 2 § förundersöknings- kungörelsen (1947:948) för undersökningsledaren att hålla åklagare underrättad om utredningen. Hur omfattande den skyldigheten är beror på omständigheterna i det enskilda fallet, t.ex. på brottets beskaffenhet. Bestämmelsen kom till för att skapa en möjlighet för åklagaren att rent faktiskt utöva sin rätt enligt 23 kap. 3 § RB att ta över förundersökningsledningen om det finns särskilda skäl för det.15 Undersökningsledaren har ansvar för förundersökningen i dess helhet och skall enligt 1 a § förundersökningskungörelsen se till att utredningen bedrivs effektivt och att den enskildes rättssä- kerhetsintressen tas till vara. I förundersökningsledarskapet ingår ett ansvar för att nödvändiga utredningsåtgärder vidtas, hur åtgär- derna genomförs och hur prioriteringen sker mellan olika åtgärder. Uppgifterna är i grunden desamma oavsett om det är polismyndig- heten eller åklagaren som leder förundersökningen. I grova drag kan undersökningsledarens uppgifter beskrivas på följande sätt: att dra upp riktlinjer för utredningsarbetet, att besluta om tvångsmedel och om andra åtgärder när det ankommer på undersökningsledaren, att fortlöpande följa utredningsarbetet, göra bedömningar och ge direktiv för fortsatta åtgärder, och att utöva kontroll över att utredningen bedrivs effektivt och rationellt och tillgodose krav på objektivitet och på värnande av enskilda rättssäkerhetsintressen. På åklagare som undersökningsledare ankommer dessutom att fort- löpande bedöma juridiska frågor av sådan karaktär att de bör prövas av åklagare, att hantera frågor som kräver domstolsmedverkan, att besluta om tvångsmedel i de fall det ankommer på åklagare, att överväga förundersökningsbegränsning i de fall det ankom- mer på åklagare och att besluta i åtalsfrågan. Som framgått kan fördelningen av ansvaret vara beroende på om ett mål är av enkel beskaffenhet. Vad som skall anses som mål av 15 SOU 1992:61 s. 292. enkel beskaffenhet enligt 23 kap. 3 § RB har emellertid inte precise- rats av lagstiftaren. Riksåklagaren har efter samråd med Rikspolis- styrelsen utfärdat det s.k. fördelningscirkuläret.16 Där ges allmänna råd om ledningen av förundersökning i brottmål. En utgångspunkt är att polismyndigheten skall vara förundersökningsledare i ären- den rörande vardagsbrottslighet och att åklagarna skall koncentrera sina krafter på mer komplicerade ärenden.17 Av fördelningscirkulä- rets riktlinjer framgår i vilka typer av ärenden som polismyndighe- ten respektive åklagaren skall vara förundersökningsledare. Fördel- ning sker också genom lokala överenskommelser. När åklagaren leder förundersökningen får han anlita biträde av polismyndigheten och uppdra åt en polisman att vidta en viss åtgärd.18 Först måste dock polismyndigheten ha ställt polismannen till åklagarens förfogande. är alltså inte skyldig att lämna det biträde som begärs. Regeln tar sikte enbart på under- sökningsledarens funktion i en enskild förundersökning. En vägran måste grundas på t.ex. resursskäl och inte på inriktningen av förun- dersökningen.19 Förundersökningar består ofta till största delen av förhör, framför allt med misstänkta, målsägande och vittnen. Det är en medborger- lig skyldighet att stå till förfogande för förhör under en förunder- sökning.20 Under förundersökningen får förhör hållas med var och en som antas kunna lämna upplysningar av betydelse för utred- ningen.21 I stället för förhör får skriftliga berättelser infordras.22 Den som skall höras skall kallas till förhöret, om det inte är olämpligt. Även i övrigt skall som huvudregel tiden och platsen för förhöret bestämmas så att det medför minsta olägenhet för den som skall höras (5 § förundersökningskungörelsen). Förhör hålls ibland på telefon eller i den hördes bostad. Undersökningsledaren bestämmer vilka som får närvara vid för- hör (23 kap. 10 § RB). Förhörsvittne skall närvara om det är möj- 16RÅFS 1997:12 och FAP 403-5. 17Se bl.a. prop. 2001/02:1, utgiftsområde 4, avsnitt 4.4.1. 1823 kap. 3 § andra stycket RB. 19Fitger, 2, s. 23:19 och SOU 1992:61 s. 286. 20Jfr SOU 1992:61 s. 275. 2123 kap. 6 § RB. 22Se 8 § förundersökningskungörelsen, JO:s ämbetsberättelse 1997/98 s. 159 samt beslut av JO , dnr 4766-1999 och 1849- 2000. Beroende på omständigheterna får dessutom försvarare, målsä- gandebiträde och vårdnadshavare närvara. Undersökningsledaren får förordna att vad som har förekommit vid förhör inte får uppen- baras. Den misstänkte, försvararen eller målsägandebiträdet får under vissa förutsättningar ställa frågor till den som hörs (23 kap. 11 § RB). Under förhör får förhörsledaren inte använda oriktiga uppgifter, hot, förespeglingar om särskilda förmåner eller andra otillbörliga metoder. Den som hörs måste även få vanliga måltider och nödvän- dig vila. Den som hörs under förundersökning har ingen sanningsplikt. Undersökningsledaren har därför enligt 23 kap. 13 § RB möjlighet att begära vittnesförhör under ed inför domstol under förunder- sökning. Det krävs att utredningen har fortskridit så långt att någon kan skäligen misstänkas för brottet och att den som vid ett eventu- ellt åtal skulle vara skyldig att vittna, vägrar att yttra sig angående någon omständighet som är av vikt för utredningen eller att det annars är av synnerlig vikt att personen hörs som vittne. Så kan vara fallet om någon t.ex. lämnar uppenbart oriktiga uppgifter. Bes- tämmelsen syftar till att förundersökningsledaren skall få fram material för bedömningen av åtalsfrågan (jfr 9 § förundersöknings- kungörelsen). Åklagare skall inträda som förundersökningsledare när ett sådant vittnesförhör aktualiseras under förundersökningen.23 Underrättelse om misstanke m.m. För att en misstänkt på olika sätt skall kunna ta till vara sin rätt, t.ex. genom att anlita försvarare, skall den som är skäligen miss- tänkt för ett brott underrättas om misstanken mot honom. Hur preciserad misstanken måste vara i detaljer beror helt på omstän- digheterna i det enskilda fallet. En underrättelse bör dock innehålla så konkreta uppgifter som möjligt om vad misstanken omfattar och om vad för slags brott det är fråga om.24 Underrättelsen kan lämnas muntligen eller skriftligen. Enligt 23 kap. 18 § första stycket RB behöver en underrättelse inte ges förrän den misstänkte skall höras. En skyldighet att ordna ett förhör så snart någon kan misstänkas för ett brott finns där- emot inte. Det kan alltså förflyta från det att misstanken uppkommer till dess att den misstänkte underrättas. 23RÅFS 1997:12 och FAP 403-5. 24JO 1989/90 s. 60 och , Rättegång V, 6 uppl., s. 109. sen bör dock göras så tidigt att det finns en möjlighet för den misstänkte att faktiskt ta till vara sin rätt. Den misstänkte skall också underrättas om att han har rätt att anlita biträde av försvarare eller att få en offentlig försvarare för- ordnad för sig.25 Protokollet har stor betydelse under en förundersökning. Det tjä- nar som underlag när åklagaren skall besluta i åtalsfrågan och förbe- reda sin talan. Det ger vidare den misstänkte och hans förvarare möjlighet att granska de omständigheter och bevis som åberopas mot den misstänkte. Att det skall finnas ett förundersökningsprotokoll framgår av 23 kap. 21 § första stycket RB. I protokollet skall det som är av bety- delse för utredningen antecknas och protokollet skall ge en trogen bild av detta. Det är viktigt att det i protokollet antecknas även uppgifter som är till fördel för den misstänkte. Objektivitetsprinci- pen i 23 kap. 4 § RB måste iakttas. Protokollet ger på det sättet möjlighet att bedöma förundersökningens förlopp, grunden för olika åtgärder och vem som har fattat olika beslut. Det utgör också grun- den för beslut i åtalsfrågan och får betydelse för domstolens planer- ing av huvudförhandlingen, prövning av åtalet och andra beslut vid rättegången. Protokollet skall ha fått sin slutliga utformning innan åklagaren fattar beslut i åtalsfrågan. Det behöver inte vara sammanhängande för hela förundersökningen. En uppdelning kan alltså ske på skilda avsnitt.26 I 23 kap. 21 § andra stycket RB finns särskilda bestämmelser om uppteckning i förundersökningsprotokollet av förhör. Den som har hörts skall få uppteckningen av utsagan uppläst eller på annat sätt få tillfälle att granska den för att kunna göra invändningar mot den. Uppteckningen och granskningen skall ske innan förhöret är avslutat eller därefter, om förhöret är omfat- tande eller behandlar komplicerade saker. 25Detta framgår av 12 § FuK. Ytterligare bestämmelser om underrättelse av misstanke finns i 9§ tredje stycket FuK (vid begäran om vittnesförhör under förundersökningen) samt i 24 kap. 9 § (vid gripande och anhållande), 25 kap. 4 § (vid reseförbud), 27 kap. 13 § (vid beslag) och i 28 kap. 9 § RB (vid husrannsakan). 26Närmare och detaljerade bestämmelser om vad förundersökningsprotokollet skall inne- hålla finns i 20-23 § FuK. uppteckningen inte ändras. En invändning från den hörde som inte föranleder någon ändring måste antecknas. Efter att åklagaren har beslutat om åtal har den misstänkte och försvararen rätt att få en avskrift av protokollet från förundersök- ningen. Det framgår av 23 kap. 21 § fjärde stycket RB. Den bestäm- melsen omfattar i princip även sådant material som har ansetts betydelselöst och därför har gallrats bort ur förundersökningspro- tokollet. Även om det bedrivs en formell förundersökning kan kravet på dokumentation i vissa fall vara mer begränsat än annars. Det gäller enligt 23 kap. 21 § tredje stycket RB i vad som kallas mindre mål. Då är det tillräckligt att det förs kortfattade anteckningar, s.k. för- undersökningsanteckningar, över det väsentliga som har förekom- mit vid förundersökningen. Bestämmelsen får tillämpas, om brottet kan antas inte föranleda annan påföljd än böter och förundersök- ningen är av mindre omfattning.27 Vad som stadgas om förundersökningsprotokoll gäller då i tillämpliga delar. De formella reglerna i 23 kap. RB skall alltså iakttas även när detta förfarande tillämpas. Effektivitetsvinsten och förenklingen består i att något formellt protokoll inte behöver sättas upp. En utsaga behöver inte återges i annan form än att förhörsledaren lämnar en redogörelse för det väsentliga innehållet. Redogörelsen behöver inte heller grans- kas av den hörde. Innan åtal väcks skall den misstänkte och hans försvarare ha fått tillfälle att ta del av hela utredningen. Den misstänkte har enligt 23 kap. 18 § första stycket RB också rätt att ange den utredning som han anser önskvärd och i övrigt anföra vad han anser vara nödvän- digt. En underrättelse om detta skall lämnas eller sändas till den misstänkte och hans försvarare. Eftersom den misstänkte och för- svararen skall ha del av allt material sker en underrättelse av det nu berörda slaget genom slutdelgivning.28 Det är tillräckligt att de 2724 § FuK. 28Se Fitger, 2, s. 23:65. underrättas om rätten att ta del av utredningen och om när och hur detta kan ske. Underrättelsen till den misstänkte skall delges honom i vissa fall enligt 12 a § förundersökningskungörelsen. Det gäller när det för brottet är föreskrivet svårare straff än fängelse . JO har uttalat sig om formerna för slut- delgivning.29 Den misstänkte och försvararen har rätt att få skäligt rådrum efter slutdelgivningen för att överväga situationen och vidta de åtgärder som anses lämpliga. Det är först efter detta som åtal får beslutas. Den misstänkte och försvararen har också rätt att fortlöpande under utredningen ta del av vad som kommer fram, om förunder- sökningsledaren bestämmer att detta lämpligen kan ske. Skulle den misstänkte eller hans försvarare anse att utredningen behöver kompletteras i något avseende, kan de begära detta och få det utfört, om det kan antas vara av betydelse för undersökningen. Prövningen görs av förundersökningsledaren, som måste motivera ett eventuellt avslag på en sådan begäran.30 I förundersökningsprotokollet skall det antecknas att underrät- telse har lämnats. Vidare skall det noteras om den misstänkte eller dennes försvarare framställt något önskemål om kompletterande utredning eller om de i övrigt velat anföra något.31 Den misstänkte har också möjlighet att sedan utredningen är slutförd begära hos domstol att den skall kompletteras.32 Domsto- len kan då besluta att förelägga åklagaren att genomföra en kom- plettering.33 Detsamma gäller om rätten skulle anse att förunder- sökning behövs i de fall där en sådan inte har genomförts, dvs. där den förenklade utredningsformen har använts.34 Det vanligaste är dock att den misstänkte begär prövning av åklagares beslut hos överåklagaren. Innan åklagaren fattar beslut om ett eventuellt åtal kan han ha ett sammanträde med den misstänkte och försvararen, om det skulle vara till fördel för åtalsbeslutet eller handläggningen i stort (23 kap. 18 § tredje stycket RB). Detta kan bli aktuellt särskilt när utred- ningen är omfattande eller svårbedömd. JO 1996/97 s. 64 och 72, 1997/98 s. 164 samt beslut , dnr 4766-1999 och 1849-2000. 3023 kap. 18 § andra stycket RB. 3120 § andra stycket FuK. 3223 kap. 19 § RB. 3345 kap. 11 § RB. med stöd av 23 kap. 22 § RB. Brottmålsprocessen bygger på den ackusatoriska principen. Den kommer till uttryck i 20 kap. 1 § första meningen RB. Enligt den får frågan om ansvar för brott inte tas upp av rätten om inte åtal har väckts för brottet. I gäller absolut åtalsplikt. Den är förenad med en absolut förundersökningsplikt. Både åtalsplikten och förundersöknings- plikten är försedda med undantag. Syftet med begränsningarna är att koncentrera rättsväsendets resurser till de mest angelägna upp- gifterna.35 Den absoluta åtalsplikten uttrycks i 20 kap. 6 § RB och anses innebära att åklagaren är skyldig att väcka åtal, om gärningen är straffbar och bevisningen tillräckligt stark för att ligga till grund för en fällande dom.