sou · GSB3112d3 · 2005-01-01 00:00:00 — Föreligger ett behov av ställ- företrädare kan det i och för sig vara ett alternativ att den personlige assistenten utses till god man för den hjälpbehövande personen. Huruvida detta är lämpligt får enligt utredningens mening bedömas i det enskilda fallet, se nedan. Har det kommit till överförmyndarens kännedom att den personlige assistenten inte sköter sitt arbete kan mäns och förvaltares lämplighet, kvalifikationer och utbildning detta naturligtvis tas till intäkt för att denne inte är lämplig som för- ordnad ställföreträdare, men även om den personlige assistenten utför sitt arbete till belåtenhet kan det finnas betänkligheter mot att personen i fråga dessutom förordnas till god man eller förvaltare för den hjälpbehövande. Det finns tre anställningsformer för personliga assistenter. En personlig assistent kan således vara anställd av kommunen, av ett brukarkooperativ eller direkt av den hjälpbehövande. För det fall en personlig assistent blir god man eller förvaltare vid de två första formerna av anställning finns det en extern arbetsgivare som kan lämna direktiv om hur arbetet skall läggas upp etc. Om däremot den personlige assistenten är anställd direkt av den hjälpbehövande, uppkommer komplikationer. Den personlige assistenten kommer i sistnämnda fall att som god man eller förvaltare representera den hjälpbehövande som arbetsgivare i förhållande till sig själv, vilket måste betraktas som ett jävsförhållande. En personlig assistent som är anställd direkt av den hjälpbehövande bör således inte komma i fråga som god man eller förvaltare för sin klient. En personlig assistents uppdrag skiljer sig från en förordnad ställ- företrädares. Den personlige assistenten skall stödja och hjälpa utan att utöva makt över den enskilde. En god man, och framförallt en förvaltare, skall däremot rättshandla på den enskildes vägnar, vilket innebär att han ibland kanske måste gå emot den enskildes önskemål. Det kan med andra ord vara svårt för en och samma person att sam- tidigt utföra de två formerna av hjälpinsatser. Som flera överförmyn- dare har framhållit finns det en risk för att den hjälpbehö- vande blir helt utlämnad till en och samma person, vilket kan få all- varliga konsekvenser. Skulle det uppkomma slitningar mellan den hjälpbehövande och den personlige assistenten finns det ingen som kan slå larm. Likaså saknas det insyn utifrån för att säkerställa att den enskildes tillvaro är den bästa tänkbara. Med hänsyn till vad som har sagts bör det vara en huvudregel att en och samma person inte tillåts vara både personlig assistent och god man/förvaltare för en hjälpbehövande. Något direkt förbud mot en sådan kombination bör dock inte ställas upp. En sådan regel har nämligen en tendens att bli alltför kategorisk. Däremot finns det anledning att betona att rätten och överförmyndaren bör vara mycket restriktiva med att låta en personlig assistent bli god man eller förvaltare för sin klient. Innan så sker bör rätten och överför- myndaren försäkra sig om att den enskilde inte riskerar att hamna i mäns och förvaltares lämplighet, kvalifikationer och utbildning en ogynnsam situation, t.ex. bli isolerad eller berövas sin rätt att få utvecklas till en självständig individ och leva ett vuxet liv. Även när det gäller föräldrar som är personliga assistenter bör rätten och överförmyndaren iaktta stor restriktivitet med att utse dem till gode män eller förvaltare för sina myndiga barn. En förälder är visserligen väl insatt i barnets problematik och har ofta ett starkt engagemang för barnets bästa, men är risken för total- dominans från förälderns sida påtaglig. Därmed är inte sagt att för- äldrar som är personliga assistenter inte får förordnas till gode män eller förvaltare för sina barn. Fallen kräver emellertid särskilt stor uppmärksamhet från domstolens/överförmyndarens sida både vid förordnandet och senare, så att inte riskfaktorerna tar över. Vad gäller anställda inom vård och socialtjänst kan det naturligtvis inge betänkligheter att till god man eller förvaltare utse personer från dessa kategorier. Således bör den socialsekreterare som har hand om den hjälpbehövandes ärende hos inte komma i fråga som god man eller förvaltare för klienten. Däremot bör det inte finnas hinder för att någon annan kommunanställd som inte har att ta befattning med den enskildes ärende erhåller ett sådant ställföreträdaruppdrag. På samma sätt som med personal ur social- tjänsten kan det finnas anledning att vara restriktiv med att låta vård- personal vid den enhet där den enskilde är vårdtagare fungera som förordnad ställföreträdare. Särskilt om s.k. förvaltarenheter I detta sammanhang bör uppmärksammas de s.k. förvaltarenheter som förekommer i vissa kommuner, bl.a. , , och . Dessa enheter drivs i kommunens regi och syssel- sätter kommunala tjänstemän som har till uppgift att vara gode män och, i första hand, förvaltare för hjälpbehövande kommuninvånare. tar dessa förvaltarenheter sig an komplicerade uppdrag som det är svårt att rekrytera ställföreträdare till. Organisatoriskt är förvaltarenheterna uppbyggda på olika sätt. Den vanligaste organisa- tionsformen är att enheterna knyts till socialförvaltningen. I någon kommun har man dock valt att låta förvaltarenheten sortera under överförmyndaren, vilket dock knappast torde vara förenligt med regleringen i 3 kap. 5 § andra stycket kommunallagen, se nedan. De anställda på förvaltarenheterna erhåller sina uppdrag personligen på samma sätt som en ordinär god man eller förvaltare, dvs. mäns och förvaltares lämplighet, kvalifikationer och utbildning av domstol eller överförmyndare. Överförmyndaren fastställer i vanlig ordning ersättning till den gode mannen eller förvaltaren enligt 12 kap. 16 § , varefter kommunen fakturerar den hjälp- behövande, om beslutet innebär att den enskilde helt eller delvis skall betala ställföreträdarens arvode. Mot systemet med förvaltarenheter kan möjligen anföras att det innebär en oönskad professionalisering av ställföreträdaruppdraget och att ställföreträdaren är tillgänglig endast under kontorstid. Vi- dare kan det ifrågasättas om ställföreträdarnas anknytning till kom- munen blir alltför besvärande. Enligt utredningens mening kan förvaltarenheterna vara en värde- full tillgång på flera sätt. Dessa enheter innebär en viss garanti för att ställföreträdaruppdragen utförs av erfaren och kompetent personal. Det torde dessutom finnas effektivitetsvinster att göra med per- sonal som på heltid arbetar med att vara ställföreträdare, vilket är positivt ur kostnadssynpunkt. Vidare innebär enheterna en avlast- ning för överförmyndarna som kan vända sig dit vid behov av per- sonal till särskilt svåra uppdrag. Problemet med tillgängligheten före- faller något överdrivet. Även om vissa externt rekryterade ställföre- trädare ställer sig till huvudmannens förfogande dygnet runt, är detta ingen garanti för att den hjälpbehövande kan nå sin gode man eller förvaltare när som helst. Förvaltarenheterna är i vart fall tillgängliga . Enligt utredningens mening uppvägs förvaltarenhe- ternas nackdelar av deras fördelar. Det finns dock vissa förutsättningar som måste vara uppfyllda för att dessa enheter skall åtnjuta allmänhetens förtroende och fun- gera på ett ändamålsenligt sätt. För det första får personalen vid för- valtarenheterna inte tas i anspråk för ett så stort antal ställföreträ- darskap att kvaliteten på arbetet blir lidande. För det andra måste enheterna organisatoriskt vara skilda från överförmyndaren/överför- myndarnämnden. Enligt 3 kap. 5 § andra stycket kommunallagen får nämligen en nämnd inte utöva tillsyn över sådan verksamhet som nämnden själv bedriver. För det tredje måste förvaltarenheten arbeta skilt från , eftersom det ofta uppkommer situationer då det ankommer på ställföreträdaren att ansöka om olika former av stöd från just . För det fjärde bör det kunna förutsättas att en anställd vid en förvaltarenhet inte utan tungt vägande skäl av- böjer ett uppdrag som erbjuds honom eller henne. Personalen vid förvaltarenheterna har samma åligganden och rättig- heter som andra gode män och förvaltare. Skillnaden består endast i att de är anställda av kommunen i syfte att utföra ställföreträdarupp- mäns och förvaltares lämplighet, kvalifikationer och utbildning Det fordras således inte några särskilda regler som tar sikte på gode män och förvaltare som arbetar på förvaltarenheterna. Inte heller krävs det någon särskild lagstiftning som tar sikte på organisationen av förvaltarenheter. De synpunkter som har framförts av överförmyndare och olika intresseorganisationer har gett upphov till frågan om regleringen i nuvarande 11 kap. 12 § bör omarbetas på så sätt att vissa personkategorier inte tillåts vara gode män eller förvaltare. Som framgått ovan kan det finnas olika situationer då det måste be- tecknas som olämpligt att vissa personer utses till förordnade ställ- företrädare. Det är emellertid inte möjligt att generellt undanta någon särskild kategori av personer. I stället bör det, som , vara överförmyndarens uppgift att utifrån omständigheterna i det en- skilda fallet avgöra om en person är lämplig som förordnad ställföre- trädare eller inte. Utgångspunkten måste vara att den för- ordnade ställföreträdaren har förmåga att se till den enskildes bästa. Även om det i vissa fall finns anledning att låta anhöriga till den en- skilde ha ett visst företräde till ett ställföreträdaruppdrag, är detta inte någon rättighet för den anhörige. Om överförmyndaren gör bedömningen att det av någon anledning är bättre att uppgiften går till någon annan, får den anhörige stå tillbaka. Kontrollåtgärder vid förordnande av god man eller förvaltare Det ankommer som regel på överförmyndaren att skaffa sig en upp- fattning, om en person är lämplig som god man eller förvaltare. I av- snitt A 4.3.2.1 behandlas överförmyndarens möjlighet att begära ut- drag ur belastningsregistret i samband med att någon kommer i fråga för uppdrag som god man eller förvaltare. Även om ett utdrag ur belastningsregistret naturligtvis är en värdefull kontrollåtgärd är det därmed inte sagt att den är tillräcklig. Den omständigheten att någon är ostraffad hindrar givetvis inte att personen i fråga är olämp- lig som god man eller förvaltare. Det fordras således ytterligare kon- trollåtgärder för att överförmyndaren i möjligaste mån skall kunna förvissa sig om den tilltänkte ställföreträdarens duglighet. mäns och förvaltares lämplighet, kvalifikationer och utbildning Av utredningens enkätundersökning bland överförmyndare och länsstyrelser framgår att överförmyndarnas vanligaste åtgärder vid lämplighetsprövningen av en blivande god man eller förvaltare är kontroll av vederbörande hos kronofogdemyndigheten samt infor- drande av referenser, ibland från två personer. Kontrollen av nya ställföreträdare synes emellertid skilja sig mycket mellan olika över- förmyndare. Medan vissa överförmyndare aktivt begär uppgifter finns det andra som nöjer sig med att den blivande ställföreträdaren på heder och samvete intygar att han inte förekommer i belastnings- registret eller har skulder hos kronofogdemyndigheten. Många över- förmyndare anser att personlig kännedom är en tillräcklig kontroll- åtgärd. En del överförmyndare utför ingen kontroll, om den före- slagne ställföreträdaren är anhörig till den hjälpbehövande. Det finns enligt utredningens mening anledning att betona vikten av att överförmyndaren vid sin lämplighetsprövning verkligen gör en aktiv efterforskning. Hur omfattande denna efterforskning skall vara får avgöras i det enskilda fallet. Om det rör sig om en person som redan har uppdrag som förordnad ställföreträdare och som i sam- band med att han erhöll det uppdraget har fått sin lämplighet kon- trollerad, kan överförmyndaren ofta nöja sig med att konstatera att det tidigare uppdraget fungerar väl. Rör det sig däremot om en från verksamheten okänd person bör överförmyndaren aktivt söka infor- mation om vederbörande. Härvid bör såväl belastningsregister som kronofogdemyndighetens register kontrolleras. Vidare bör det krävas att den tilltänkte ställföreträdaren anger referenspersoner som över- förmyndaren därefter tar kontakt med. Att endast förlita sig på den blivande ställföreträdarens egna upp- gifter om sin lämplighet torde vara en otillräcklig åtgärd. Vidare framstår det som vanskligt att helt underlåta att kontrollera lämplig- heten hos anhöriga till den hjälpbehövande. Även om den anhörige vanligtvis vill göra en insats för sin släkting finns det inte desto mindre talrika fall då anhöriga av olika anledningar är mindre lämp- liga för uppdrag som ställföreträdare, t.ex. på grund av eget miss- bruk, oroväckande svag ekonomi eller stridigheter inom familjen. Det finns med andra ord sällan anledning att behandla anhöriga annorlunda vid lämplighetsbedömningen. Med hänsyn till vad som anförts bör regleringen i nuvarande 11 kap. 12 § första stycket kompletteras så att kravet på aktiva kontrollåtgärder kommer till bättre uttryck. I utredningens förslag till 11 kap. 26 § andra stycket bör sålunda föreskrivas att innan någon förordnas till god man eller förvaltare mäns och förvaltares lämplighet, kvalifikationer och utbildning skall hans eller hennes lämplighet kontrolleras i den utsträckning som behövs. Även om det formellt är rätten, som i många fall för- ordnar förvaltare eller god man, riktar sig den föreslagna regleringen främst till överförmyndarna, eftersom det är överförmyndarna som bereder ärendena om ställföreträdarskap. Rätten har naturligtvis också ett ansvar för att den föreslagne ställföreträdaren är lämplig för uppdraget, men vanligtvis torde fullgörandet av denna skyldig- het inskränka sig till att granska de uppgifter som överförmyndaren har inhämtat i ärendet. 13.3Rekrytering och utbildning av gode män och förvaltare Av den enkätundersökning som utredningen företagit bland över- förmyndare och länsstyrelser framgår att flertalet överförmyndare anser att det emellanåt är svårt att finna lämpliga ställföreträdare, särskilt om det rör sig om en mera krävande huvud- man. Överförmyndarens arbete med att rekrytera gode män och förvaltare underlättas emellertid i viss mån av att socialnämnden emellanåt kommer med förslag på ställföreträdare i samband med att den anmäler behov av sådan till överförmyndaren. Det förekom- mer också att den enskilde själv eller hans släktingar kommer med förslag på ställföreträdare i samband med att ansökan om en god man eller förvaltare ges in. I många fall måste emellertid överför- myndaren själv försöka hitta en lämplig person, och det är inte alltid det går att finna någon som är helt lämplig för uppdraget. Såväl gode män och förvaltare som organisationer som företräder de hjälpbehövande har påtalat att kunskapsnivån hos vissa förord- nade ställföreträdare inte är den bästa. Problemen påstås bero på bristande erfarenhet och dålig utbildning i vad ställföreträdaruppdra- get innebär. En del ställföreträdare uppges dessutom ha svårt att be- möta de hjälpbehövande på rätt sätt och vara präglade av ett ålder- domligt sätt att tänka. Av nämnda enkätsvar framgår att mer än hälften av överförmyndarna är av uppfattningen att utbildningen av och stödet till gode män och förvaltare är undermåliga eller i vart fall kan bli bättre. mäns och förvaltares lämplighet, kvalifikationer och utbildning 13.3.1Nuvarande utbildningsinsatser och annat stöd för gode män och förvaltare Av ovan nämnda enkätsvar kan konstateras att kommunernas ambi- tionsnivå beträffande utbildning av förordnade ställföreträdare varie- rar. Den vanligaste insatsen från kommunernas sida är att överför- myndaren håller informationsmöten för nya gode män och förvaltare. Andra vanliga åtgärder är årliga informationsdagar, ofta i samband med ingivande av årsräkning, samt tillhandahållande av litteratur för nya gode män och förvaltare. Några kommuner håller kurser för sina förordnade ställföreträdare i samarbete med något studieförbund eller någon godmansförening. I flera kommuner förekommer emellertid sällan eller aldrig någon utbildning av gode män och förvaltare. Några av dessa kommuner framhåller dock att överförmyndaren står till förfogande för råd och stöd till de förordnade ställföre- trädarna I några kommuner förekommer det att överförmyndaren hänvisar den gode mannen och förvaltaren till utbildning i grann- kommunen eller inom någon godmansförening. Hälften av de tillfrågade kommunerna anser att deras gode män och förvaltare erhåller tillräckligt stöd från kommunens sida. Några efterlyser dock ytterligare utbildning, bl.a. på grund av att psykiatri- reformen har inneburit fler svåra uppdrag. Den andra hälften av de tillfrågade kommunerna anser att dagens utbildningsinsatser är otill- räckliga. Flera kommuner framhåller att det behövs mer resurser för att tillgodose behovet av utbildning och stöd till gode män och för- valtare. Andra utbildningsinsatser för gode män och förvaltare Vid sidan av kommunernas utbildningsinsatser erbjuder godmans- föreningar utbildning och fortbildning för sina medlemmar. God- mansföreningarna utgör vidare en viktig bas för erfarenhetsutbyte mellan de olika medlemmarna. Härigenom kan enskilda ställföre- trädare få råd och stöd av varandra, vilket innebär en avlastning för överförmyndaren. Vissa kommuner ser därför dessa sammanslut- ningar som en värdefull tillgång och lämnar ekonomiskt stöd till den lokala godmansföreningen. Flera frivilligorganisationer är positiva till att vid seminarier och liknande sammankomster sprida kunskap inom sina respektive om- mäns och förvaltares lämplighet, kvalifikationer och utbildning råden till gode män och förvaltare. Någon kommun har också ett samarbete med frivilligorganisationer som ett led i utbildningen av gode män och förvaltare. anordnar , dvs. direkt efter varje val, en tredagars intensivkurs för nyvalda överförmyndare, leda- möter i överförmyndarnämnd samt tjänstemän. De som har arbetat inom överförmyndarverksamheten erbjuds också denna utbild- ning i mån av plats. Intresset för denna utbildning är mycket stort eftersom det är den enda grundutbildning som riktar sig direkt till överförmyndarverksamheten. inbjuds länsombud, valda av Föreningen förmyndare (FSÖ), till en endagskonferens hos för genomgång av aktuella frågor och erfarenhetsutbyte. Meningen är att dessa överförmyndare skall vidarebefordra infor- mationen till sina kolleger i länet. har dessutom utbildning som riktar sig till såväl förordnade ställföreträdare som överförmyndare, ibland i samarbete med myndigheter och frivilligorganisationer. Vidare utfärdar förbundet cirkulär i viktigare frågor direkt till överförmyn- darna. 13.3.2En framtida organisation av utbildningsinsatserna för gode män och förvaltare Förslag: I förslaget till 11 kap. 21 § införs i tredje stycket en föreskrift om att överförmyndaren skall ansvara för att gode män och förvaltare erhåller erforderlig utbildning. Samtliga gode män och förvaltare skall ha rätt att erhålla erforderlig utbildning Kollektivet av förordnade ställföreträdare utgörs inte av en homogen grupp personer. I stället varierar utbildning och erfarenhet högst be- tydligt. Advokater som åtar sig ställföreträdaruppdrag har god insikt i bestämmelser och annan relevant lagstiftning. mäns och förvaltares lämplighet, kvalifikationer och utbildning person som inte är juridiskt skolad saknar däremot som regel djupare kunskaper på detta område. Ställföreträdaruppdraget handlar emeller- tid inte enbart om juridik och ekonomi. Många uppdrag som god man och förvaltare förutsätter också att ställföreträdaren har kun- skap om t.ex. sjukdomar, funktionshinder och olika sociala problem. Utredningens förslag att låta gode män mera frekvent agera på andra områden än innebär också särskilda krav på kunskap inom nya områden, t.ex. inom vårdsektorn. Med hänsyn till den stora varia- tionen dels mellan ställföreträdarna personligen, dels mellan upp- dragen med tanke på deras karaktär finns det således behov av såväl grundutbildning som specialutbildning av gode män och förvaltare. En ordning som innebär att samtliga förordnade ställföreträdare vet vad som förväntas av dem och känner till orsakerna bakom be- hovet av ställföreträdarskap i det enskilda fallet utgör en god grund för att huvudmannen får så bra hjälp som möjligt. Att den gode mannen eller förvaltaren känner till vad han skall respektive inte skall göra vidare för ett effektivt utnyttjande av ställföreträdar- skapet. En utbildningsinsats innebär också att trycket på överför- myndaren minskar eftersom han inte behöver ge vägledning åt sina gode män och förvaltare i lika stor utsträckning som . Med hänsyn till vad som anförts bör det i finnas en regel som föreskriver att samtliga gode män och förval- tare skall ha rätt att erhålla erforderlig utbildning för sitt uppdrag. Ansvaret för utbildningen bör ligga på överförmyndaren Att ansvaret för utbildningsfrågor bör falla på överförmyndaren torde vara en okontroversiell lösning. I praktiken är det nämligen överförmyndaren som har att tillse att den som förordnas till god man eller förvaltare klarar av sitt uppdrag. Det ligger således i över- förmyndarens intresse att vid behov anordna utbildning och se till att nödvändig information når de förordnade ställföreträdarna. Det är dessutom lämpligt att utbildningen samordnas i enheter som inte är större än någon eller några kommuner. Även om den föreslagna bestämmelsen i viss mån innebär en kodi- fiering av en redan gällande ordning utgör regeln ett viktigt avstamp i frågan om vem som skall ta initiativ till och samordna utbildnings- insatserna. Det skall redan här framhållas att det inte nödvändigtvis behöver vara överförmyndaren som håller i själva utbildningen. mäns och förvaltares lämplighet, kvalifikationer och utbildning daren har endast ett övergripande ansvar för att erforderlig utbild- ning kommer till stånd och att den sker med lämpliga mellanrum. Deltagande i utbildning bör inte vara obligatoriskt Bestämmelsen om utbildning av gode män och förvaltare bör vara utformad så att utbildningen är en rättighet för ställföreträdarna. Möjligheten till utbildning kan enligt utredningens uppfattning in- verka positivt på rekryteringen av nya ställföreträdare medan ett tvång däremot kan verka avskräckande. Ett annat skäl till att utbild- ningen bör vara frivillig är de stora skillnaderna i kunskap och erfa- renhet hos de förordnade ställföreträdarna. Alla ställföreträdare be- höver således inte genomgå all utbildning. En advokat och en eko- nom känner normalt redan till de grundläggande reglerna för ställ- företrädarskap och det redovisningsansvar som följer med uppdraget. De behöver därför som regel inte genomgå någon grundläggande ut- bildning, men är kanske hjälpta av en särskild utbildning om t.ex. demenssjukdomar. Trots att utbildningen föreslås vara frivillig finns det emellertid ingenting som hindrar att överförmyndaren uppmanar en förordnad ställföreträdare som visar bristande förmåga att klara av sitt upp- drag att ta del av de utbildningsinsatser som erbjuds. Som nämnts ovan kan utbildningsinsatserna lämpligen delas in i å ena sidan en basutbildning som tar sikte på grundläggande frågor om ställföreträdarskap och å andra sidan olika former av special- utbildning. Den grundläggande utbildningen bör klargöra ställföreträdarska- pets innebörd, dvs. den förordnade ställföreträdarens ställning i för- hållande till huvudmannen, överförmyndaren och tredje man. I sam- band härmed bör klargöras vad en god man eller förvaltare kan res- pektive inte kan göra. Inte minst viktigt är att informera om det skadeståndsansvar som följer med uppdraget som god man eller förvaltare. Vidare bör utbildningen fokusera på praktiska problem som kan uppkomma och hur dessa bör lösas. I detta sammanhang bör särskilt betonas utbildning i hur ställföreträdarskapet skall redo- visas, dvs. hur verifikat skall sparas och hur årsräkningar och slut- mäns och förvaltares lämplighet, kvalifikationer och utbildning räkning skall fyllas i.