sou · GSB33d3 · 2005-01-01 00:00:00 — Beskrivningarna i ovannämnda utredningar ter sig inte sällan onyanserade och kraftigt förenklade, möjligtvis i syfte att skapa stereotypa bilder som rätten lättare kan hantera och beakta vid ansökan om vård. En utredande socialsekreterare anser förmodli- gen, hävdar , att förvaltningsdomstolen har svårare att hantera andra sociala subsystems interna språk och logik än den egna juri- Enligt uppgift från förvaltningen hade inte heller några sådana beslut fattats (dnr 3406- 2000). 3JO beslut , dnr 3402-2002. 4Staafs rapport återges i betänkandets separata bilagedel. Skall socialnämnden kunna få länsrätten att beakta vad som sägs måste man tala rättens språk. Naturligtvis existerar det även det omvända förhållandet, dvs. en stor osäkerhet när utre- daren skall argumentera och påvisa att lagens rekvisit är uppfyllda. I många fall framgår inte av utredningarna hur socialnämnden har kommit fram till att indikationerna i LVM är uppfyllda. I samband med att utredningen inleds skall socialnämnden utse en tjänsteman hos nämnden som skall svara för kontakterna med missbrukaren och med olika vårdgivare (8 §). Kontaktmannaskapet belyses mer utförligt i kapitel 7 i detta betänkande. Tanken är, att tjänstemannen skall följa missbrukaren , informera om vilka regler som gäller, ansvara för eventuellt frivil- liga insatser efter LVM-vården och under förutsättning av sam- tycke, förmedla kontakt med andra som kan bistå den enskilde (prop. 1987/88:147 s. 95). Beslut enligt LVM fattas oberoende av den enskildes inställning i frågan, även om man i möjligaste mån skall försöka utse den tjänsteman som klienten själv föreslår (prop. 1981/82:8 s. 90). Av utredningen skall det, enligt 10 § LVM, framgå missbruka- rens förhållanden, tidigare vidtagna och planerade åtgärder, i vilket hem intagning kan ske och vilken vård utanför hemmet som plane- ras om intagning sker. Av utredningen skall också framgå vilken vård utanför hemmet som planeras om intagning sker. Eftersom det är socialnämnden som, enligt 27 § andra stycket, skall anordna vård i annan form, är det viktigt att sådan vård planeras redan på utredningsstadiet. Att en mer långtgående konkretisering därvid inte alltid är möjlig ligger i sakens natur, men en översiktlig plane- ring bör kunna göras (prop. 1987/88:147 s. 95). Utredningen skall omfatta den tid under vilken missbruket har pågått, vilka insatser som har gjorts för att avbryta missbruket, resultatet av dessa insat- ser samt vilken sannolikhet som föreligger för fortsatt allvarligt missbruk och konsekvenserna av detta (JO 1987/88 s. 158 f). efter utredning att det finns skäl att bereda någon tvångsvård, har nämnden skyldighet att ansöka om sådan vård hos länsrätten (11 § LVM). När utredningen har inletts skall socialnämnden också besluta om läkarundersökning av missbrukaren samt utse läkare för undersök- ningen (9 § LVM). Det föreligger en presumtion för att beslut om läkarundersökning skall ske vilket dock kan underlåtas om det är uppenbart obehövligt, till exempel om ett aktuellt läkarintyg redan finns i ärendet (prop. 1987/88:147 s. 96). Läkaren skall i intyget ange missbrukarens aktuella hälsotillstånd och hans allmänna behov av vård (prop. 1987/88:148 s. 59). Däremot skall inte anges om det finns förutsättningar för vård enligt LVM eftersom läkaren oftast inte har tillgång till alla de uppgifter som socialnämnden har i sin utredning. Undersökande läkare kan därför inte göra den helhets- bedömning av missbrukarens prognos och fortsatta riskexponering som behövs för att bedöma behovet av vård enligt LVM (prop. 1987/88:147 s. 59), en fråga som ankommer på länsrätten (5 § LVM). Läkarintyget skall, enligt 11 § andra stycket, om det inte möter synnerligt hinder bifogas till ansökan till länsrätten. Om man riskerar allvarliga motsättningar med den enskilde bör ansökan kunna ges in till rätten utan läkarintyg (prop. 1981/82:8 s. 101). Innehåller ansökan inget läkarintyg, eller om det behövs av något annat skäl, får även länsrätten besluta om undersökningen (11 § tredje stycket). Om det behövs av något annat skäl tar sikte på det fallet att rätten av någon anledning anser sig behöva ett nytt intyg (prop. 1987/88:147 s. 96). 9 § LVM ger socialnämnden en befogenhet att besluta om läkar- undersökning och att utse läkare för undersökningen. Enligt 45 § punkt 1 kan socialnämnden eller rätten begära biträde av polismyn- digheten för att föra en person med missbruksproblem till en beslutad läkarundersökning. (2001, s. 297) konklude- rar, att LVM:s text inte ger uttryckligt stöd för att en läkarunder- sökning får genomföras mot den enskildes vilja. Lagen talar endast om befogenheten att besluta om läkarundersökning (9 §, 11 § tredje stycket), att utse läkare (9 §) och befogenheten att föra missbruka- ren till läkarundersökningen (45 § första stycket 1). Motiven ger enligt uppfattning uttryck för att undersökning skulle kunna ske mot den enskildes vilja, men hon konstaterar också att frågeställningen besvarats på skilda sätt i doktrinen och att såväl Regeringsrätten som JO har hävdat att undersökningen inte kan ske mot den enskildes vilja. Hälso- och sjukvårdslagstiftningen medger inte tvångsåtgärder utöver vad som anges i LPT/LRV. ligt uppfattning medger inte heller LVM läkarun- dersökning mot den enskildes vilja. Mot bakgrund av det ingrepp i den personliga integriteten en sådan åtgärd är och med hänsyn till grundlagens rättighetsskydd, måste ett sådant förfarande vara tyd- ligt reglerat. Det är länsrätten som beslutar om beredande av vård (5 § LVM). Processen är kontradiktorisk. ansöker och den en- skilde blir motpart. Tvåpartsförfarandet är ägnat att leda till en mera kritisk granskning av utredningsmaterialet och därigenom ökad rättssäkerhet för den enskilde. Genom ett sådant förfarande blir det lättare för domstolen att sätta sig in i ett omfattande och komplicerat material och dra egna slutsatser (SOU 1981:7 s. 45). Den enskilde klienten avses få den nödvändiga juridiska hjälpen eftersom offentligt biträde regelmässigt skall förordnas om det inte måste antas att behov av biträde saknas (42 § LVM). Behovet av offentligt biträde skall prövas av rätten även om det inte begärs av den enskilde. Endast i undantagsfall kan det komma i fråga att avvika från huvudregeln. I mål i länsrätt och kammarrätt om beredande av tvångsvård skall det som huvudregel hållas en muntlig förhandling (39 § LVM). Länsrätten fattar beslut på grundval av den utredning som genom- förts av socialnämnden samt på vad som förekommit i den munt- liga förhandlingen. I mål om beredande av vård presumeras, av rättssäkerhetsskäl, muntlig förhandling om det inte är uppenbart obehövligt. Länsrättens prövning skall enligt motiven vara en legalitetspröv- ning och avse huruvida förutsättningar för vård enligt lagen före- ligger eller inte och om sådan vård bör beredas den enskilde (prop. 1981/82:8 s. 77). Rättens prövning avser inte vilken institution eller vårdform som är lämplig i det enskilda fallet. För att rätt kunna göra sin bedömning om vård skall beredas den enskilde (prop. 1981/82:8 s. 77) behöver länsrätten ändå ha tillgång till social- nämndens utredning med sådana uppgifter som framgår av 10 och 11 §§ LVM. Rätten får förordna att ett beslut som rätten meddelat skall gälla (43 § LVM). Länsrättens beslut om beredande av vård kan överklagas till kammarrätten och i sista hand till Regeringsrät- ten. Har rätten beslutat om tvångsvård ankommer det på socialnämn- den att se till att beslutet verkställs genom att missbrukaren bereds vård i ett LVM-hem (12, 22 och 23 §§ LVM) eller, i fall som avses i 24 § första stycket, på sjukhus. Enligt denna senare bestämmelse skall vården inledas på sjukhus om förutsättningar för sjukhusvård är uppfyllda och det anses lämpligt med hänsyn till den planerade vården i övrigt. Bakgrunden till bestämmelsen är att den som skall beredas vård med stöd av LVM ofta är i dålig fysisk och psykisk kondition och är han eller hon i behov av abstinens- behandling och behöver medicinsk hjälp för att lindra abstinensbe- svär och minska risken för komplikationer. Eftersom det är social- nämnden som har ansvaret för att den enskilde också faktiskt bereds vård, har nämnden rätt att få biträde av polismyndigheten för att föra den som skall beredas vård eller är omhän- dertagen till LVM-hem eller till sjukhus (45 § första stycket 2 LVM). Avböjer missbrukaren sjukhusvård får denne i stället trans- porteras till ett LVM-hem. I 24 § tredje stycket har verksamhetschefen för den sjukhusen- het där missbrukaren vårdas skyldighet att se till att den som före- står vården vid LVM-hemmet genast underrättas om den enskilde önskar lämna eller redan har lämnat sjukhuset. Bestämmelsen inne- bär inte att den enskilde får behandlas mot sin vilja eller kvarhållas i behandlingssyfte. Syftet är enbart att skaffa garantier för att av länsrätten beslutad LVM-vård skall kunna genomföras och att missbrukaren förs till det LVM-hem där klienten är intagen eller, i väntan därpå, tas hand om polisen. Patientens öns- kemål att avstå från behandling och vistelse på sjukhus skall alltid respekteras (prop. 1987/88:147 s. 83) om inte förutsättningar för LPT föreligger. Sedan verksamhetschefen ombesörjt att LVM-hemmet under- rättats om att klienten lämnat eller önskar lämna sjukhuset, ankom- mer det på den som tagit emot underrättelsen att ordna transport av missbrukaren till LVM-hemmet, antingen genom någon representant från hemmet, socialnämnden eller genom polisens försorg (prop. 1987/88:147 s. 839). Enligt 45 § första stycket 3 får Gällande rätt SOU 2004:3 verksamhetschefen begära polishandräckning för att föra den enskilde till ett LVM-hem. Om man skall kunna ge den enskilde vård i den utsträckning som ofta svarar mot dennes faktiska behov måste man minska vederbörandes möjligheter att avvika i samband med sjukhusvår- den. Därför har man sökt skapa garantier för att den beslutade LVM-vården också kan genomföras. Det har ansetts självklart att den som efter domstolsprövning ansetts behöva LVM-vård också måste få sådan vård (prop. 1987/88:147 s. 83). Verksamhetschefen får därför, enligt 24 § tredje stycket LVM, besluta att missbrukaren skall hindras från att lämna sjukhuset som behövs för att säkerställa att han kan föras över till ett LVM-hem. Det anses ligga i sakens natur att man gjort en bedömning av om LPT kan anses tillämplig eller om det föreligger en sådan nöd- situation att patienten måste ha vård (prop. 1987/88:147 s. 83). Den tid under vilken den enskilde får hållas kvar bör inte vara längre än vad som behövs för att anordna transport till LVM-hem- met. Bestämmelsen får inte nyttjas i annat syfte än att säkra trans- porten till LVM-hemmet (prop. 1987/88:147 s. 83 f). Bestämmel- sen utgör inte något avsteg från principen om självbestämmande och frivillighet inom hälso- och sjukvården. Det är inte fråga om att hålla kvar patienten för behandling utan endast om en åtgärd för att trygga att patienten inte avviker från LVM-vården. Patientens önskemål om att avstå från behandling och vistelse på sjukhus skall alltid uppfyllas. Frågan om kvarhållningsrätt på sjukhus i samband med LVM- vård behandlas mer utförligt i kapitel 8. Har vården inte påbörjats från den dag beslutet vann laga kraft upphör rättens beslut att gälla (12 § andra stycket LVM). Ett beslut om tvångsvård bör inte få hållas svävande och därigenom huvudsakligen fungera som ett hot (prop. 1981/82:8 s. 78). Tiden är avpassad så att beslutet inte skall hinna förfalla om den enskilde håller sig undan. , utöver laga krafttiden, skall ge ett rimligt utrymme för att förmå den enskilde att inställa sig frivilligt och för att, vid behov, ordna polishämtning (prop. 1987/88:147 s. 97). Bestämmelsen får inte tas till intäkt för att låta dröja med eller helt underlåta verkställighet. Det är länsrät- ten som bedömer förutsättningarna för vård och beslutar om detta. Därvid ankommer det inte på socialnämnden att sätta sig emot länsrättens avgörande genom att inte låta verkställa beslutet (JO 1987/88 s. 162). Har rätten beslutat om tvångsvård är det föreståndaren för ett LVM-hem som har att pröva när tvångsvården skall upphöra och besluta om utskrivning (20, 25 §§ LVM). Tvångsvården skall upp- höra så snart syftet med vården är uppnått (jfr 3 § LVM) och senast när vården pågått (vårdtid). Vården anses påbörjad när missbrukaren inställt sig vid eller förts till ett LVM-hem eller sjukhus. och polismyndigheten har befogenhet att, under vissa förutsättningar, besluta om att omhänderta en person med missbruksproblem (13 § LVM). Ett sådant myndig- hetsbeslut skall underställas länsrättens prövning som, inom en kort tidsfrist, har att fastställa eller upphäva beslutet. Socialnämn- den har sedan att, inom , inkomma med ansökan om bere- dande av vård. Beslut enligt 13 § är att anse som en undantagsåtgärd och kan vidtas när det dels bedöms vara sannolikt att klienten kan beredas vård med stöd av LVM, dels att länsrättens beslut om vård inte kan avvaktas på grund av att exempelvis klienten kan antas få sitt hälsotillstånd allvarligt försämrat. Av lagens förarbeten framgår, att ett omhändertagande skall kunna ske i akutsitua- tioner (prop. 1981/82:8 s. 54 f). Det skall föreligga ett behov av åtgärder till följd av situationens allvar, en akut fara för missbrukarens egen hälsa eller för att han kan komma att skada sig själv eller sina närstående (prop. 1981/82:8 s. 81). Huvudregeln är att det är nämnden som sådan som har att fatta beslut. Krävs ett ingripande är det emellertid ofta mycket bråttom och det är inte alltid möjligt att tillkalla hela i frågan. Därför får, enligt 13 § andra stycket, då nämndens beslut inte kan avvaktas, socialnämndens ordförande eller någon annan ledamot som nämnden förordnat fatta beslut. Ett sådant beslut kan inte ändras av nämnden. har ända sedan lagens ikraftträdande haft beslutsbefogenhet. Inledningsvis gör en polisman ett ingripande med stöd av 11 § polislagen (1984:387). Polismannen som verk- ställt omhändertagandet skall så skyndsamt som möjligt anmäla åtgärden till sin förman som – om omhändertagandet inte redan upphört – har att pröva om omhändertagandet skall Innebär förmannens beslut att den omhändertagne skall kvarhållas, skall förmannen skyndsamt underrätta polismyndighe- ten om omhändertagandet och om skälet till detta varefter polis- myndigheten, möjligt efter omhändertagandet, har att fatta det formella beslutet om omhändertagande enligt LVM. redan ansökt om tvångsvård, får även rätten besluta att missbrukaren skall omhändertas (13 § tredje stycket). Även om det inte framgår av lagen förutsätts i dess förarbeten, att innan definitiv ställning tas till frågan om omhändertagande bör om möjligt missbrukaren undersökas av läkare bland annat för att utesluta att hans tillstånd beror på någon sjukdom som inte hänger samman med missbruk. Läkaren bör också lämpligen kunna ge råd om missbrukaren är i behov av omedelbar sjukhusvård (prop. 1981/82:8 s. 81). Undantag från kravet på läkarundersökning före beslut kan göras om ingripandet brådskar. En läkare bör i alla fall alltid kontaktas efter omhändertagandet. Före länsrättens prövning av omhändertagandebeslutet skall läkarunder- sökning regelmässigt kunna ha skett (prop. 1981/82:8 s. 81). För ett beslut om omhändertagande krävs, enligt 13 §första stycket 1, att det är sannolikt att missbrukaren kan beredas vård med stöd av LVM, dvs. att förutsättningarna i 4 § LVM är uppfyllda. Därutöver krävs, att rättens beslut om vård inte kan avvaktas på grund av att missbrukaren kan antas få sitt hälsotill- stånd allvarlig försämrat om han inte får omedelbar vård, eller på grund av att det föreligger en överhängande risk att han till följd av sitt tillstånd kommer att allvarligt skada sig själv eller någon närstå- ende (13 § första stycket 2). (2001, s. 460) betonar, att §13-institutet inte kan komma i fråga enbart av sociala skäl eller om det föreligger en överhängande risk för annan än närstående. respektive polismyndighetens beslut skall enligt 15 § LVM genast underställas länsrätten i det län där ansvarig kommun är belägen (47 §). skall dessutom ge- nast underrätta socialnämnden om sitt beslut eftersom det är nämnden som skall se till att den omhändertagne utan dröjsmål bereds vård i ett LVM-hem eller på sjukhus (19 § LVM). Den om- händertagne skall inte än absolut nödvändigt behöva vis- tas i polisens lokaler om polismyndigheten har fattat beslut och denne är vid ett omhändertagande i regel i behov av omedelbara kvalificerade vårdinsatser. Genom underställningsreg- lerna, tillsammans med bestämmelserna om att missbrukaren utan dröjsmål skall beredas vård på institution eller på sjukhus, bör den enskildes behov av rättssäkerhet och av omedelbar vård anses till- räckligt tillgodosedda (prop. 1981/82:8 s. 80 f). skall underrättas även om omhändertagandet sker . Nämnden skall ha beredskap att handlägga dessa ärenden även (JO 1988/89 s. 96). Med genast avses snabbast möjliga handläggning med hänsyn till de föreliggande om- ständigheterna (prop. 1981/82:8 s. 82). I allmänhet kan beslutet och skälen för detta dokumenteras som det fattas. Nämnden eller den som annars har fattat beslutet bör därför redan samma eller kunna ge in beslutet till länsrätten (prop. 1987/88:147 s. 67). Även om det kan vara så att missbruka- ren, vid socialnämndens beslut, faktiskt inte kan omhändertas för- rän beslutet redan är fattat, har det inte ansetts nödvändigt att ge socialnämnden längre underställningsfrist (prop. 1987/88:147 s. 98). I samband med att omhändertagandebeslutet underställs läns- rätten skall beslutande myndighet, om det inte möter hinder, låta den omhändertagne få del av handlingarna i ärendet samt under- rätta vederbörande om hans eller hennes rätt att yttra sig skriftligt till rätten inom en viss angiven tid, rätten att begära muntlig för- handling vid rätten samt om rätten att erhålla offentligt biträde. Den omhändertagne skall också upplysas om att domstolen kan komma att avgöra målet även om yttrande inte lämnas (16 § LVM). Kravet på underrättelse och upplysning gäller även när omhänder- tagandet har beslutats efter det att ansökan om beredande av vård har gjorts (prop. 1987/88:147 s. 99). Efter underställningen skall länsrätten pröva om omhänderta- gandet skall bestå (17 § första stycket LVM) Om det inte finns skäl för omhändertagande skall rätten genast upphäva beslutet (17 § andra stycket LVM). I de fall ett beslut redan vid underställningen befinnes uppenbart ogrundat, bör rätten häva det genast oavsett om det är verkställt eller inte. I andra fall kan länsrätten efter en sådan preliminär prövning avvakta tills beslutet verkställts (prop. 1987/88:147 s. 68). Upphävs beslutet innebär detta, att den om- händertagne skall få lämna behandlingshemmet eller, i förekommande fall, sjukhuset där han varit placerad. För att inte omhändertagandet skall bestå än vad som är absolut nödvändigt måste, efter länsrättens fastställelse av be- slutet, ansökan om vård göras skyndsamt. Därför har tiden, inom vilken socialnämnden har att ansöka om vård, bestämts till (18 §). Tidsfristen har ansetts möjlig med hänsyn till att det i all- mänhet är tillräckligt att inhämta uppgifter från missbrukaren själv och från olika myndigheter som missbrukaren varit i kontakt med (prop. 1981/82:8 s. 55 f). Inkommer inte ansökan inom den före- skrivna tiden skall länsrätten upphäva beslutet om omhänderta- gande (18 § första stycket LVM). Eftersom det kan vara svårt för både behandlingsinstitutionen och polismyndigheten att hålla reda på när ansökningstiden gått ut ankommer det på länsrätten att besluta om upphörande (prop. 1981/82:8 s. 57, 83). 4 Vårdens syfte och innehåll har inte primärt haft i uppdrag att göra en över- syn av syftet med tvångsvården enligt 3 § LVM, men har det stått utredaren fritt att också ta upp andra näraliggande frågor om de kan bidra till att de mest utsatta missbrukarnas vårdbehov tillgodoses och att deras rättssäkerhet stärks (dir. 2002:10). I detta kapitel belyses innebörden av tvångsvårdens syfte såsom det framgår av 3 § LVM och i förarbetena. Vårdens syfte är avgö- rande för principiella ställningstaganden om vårdens inriktning, uppdrag och vårdtidens längd. Mina förslag i denna del redovisas i kapitel 16. Både nuvarande och förutvarande LVM har som gemensam näm- nare att motivera den intagne att frivilligt medverka till fortsatt behandling. I ursprungliga LVM (SFS 1981:1243) gavs emellertid ingen syftesbestämmelse i författningstexten, utan den fick sökas i Socialberedningens delbetänkande (SOU 1981:7). Beredningen framhöll i den allmänna motiveringen, att vården främst var avsedd att bryta en destruktiv utveckling och att den skall syfta till att ge den enskilde motivation och realistisk möjlighet att själv fortsätta att arbeta med problemen (SOU 1981:7 s. 43).1 Den av Socialberedningen föreslagna lagstifningen skulle inte en- bart betraktas som en akutlag, utan man såg det som önskvärt att åstadkomma en vård som sträcker sig längre än till akuta nödsitu- ationer och som syftar till att missbrukaren skall ges reella möjlig- heter att själv komma till rätta med sina problem. Denna diskus- sion i Socialberedningens betänkande ska ses mot bakgrund av den 1 Se även allmänna råd 1982:6, s. 35. Vårdens syfte och innehåll intensiva debatt som hade pågått under en följd av år om tvångs- vårdens legitimitet, innehåll och organisering; denna debatt gällde bland annat frågan om tvångsvården skulle ha karaktären av akutlag eller vårdlag.2 Denna distinktion var och är väsentlig eftersom den i sin tur är avgörande för olika principiella ställningstaganden, exem- pelvis om vårdtidens längd. LVM, som i huvudsak över- ensstämde med Socialberedningens förslag, brukar betecknas som en kompromiss mellan dessa två principiellt skilda synssätt på tvångets roll i missbrukarvården (SOU 1987:22 s. 251): Grunderna har visserligen i huvudsak givits akutlagskaraktär men vårdtiderna är utformade så att klienten kan hållas kvar mot sin vilja längre än vad som normalt erfordras för det akuta vårdbehovet.3 Socialberedningen var medveten om att den föreslagna utform- ningen av LVM varken kan eller bör betraktas som en definitiv lösning på frågan om vård utan samtycke av vuxna missbrukare och i avvaktan på en kommande utvärdering av socialtjänstrefor- men4 kan vissa detaljer /---/ betraktas som provisoriska (SOU 1981:7 s. 28). En första erfarenhetsbaserad uppföljning av LVM presenterades 1983 i Socialberedningens delbetänkande Ds S 1983:16, men i denna genomgång belystes inte närmare syftet med tvångsvården. Denna följdes upp genom en omfattande datainsamling och analys i beredningens slutbetänkande Missbrukarna Tvånget (SOU 1987:22). Beredningen konstaterade att frågan om ett s.k. akuttvång knappast var kontroversiellt, eftersom den enbart fick tillgripas i en för klienten livshotande eller nästintill livshotande situation. Den avgörande frågan var i stället om man därutöver kunde ha högre ställda behandlingsmål vilket ursprungliga LVM baserades på. Socialberedningen ansåg för sin del att detta var ett realistiskt mål, varvid man åberopade behandlingsinstitutioner som 2Socialberedningen refererar till denna diskussion i SOU 1987:22, avsnitt 2.1.5 och kapitel 8. och var båda aktiva i för social- vårdens målfrågor, och denna kommitté gav ut debattböcker av (1978): Socialvården – en fråga om människosyn och (1979): Inre och yttre tvång – en principfråga vid vården av missbrukare. 1987/88:147 konstaterade departements- chefen att motsättningarna i frågan var starka under hela arbetet på socialtjänstreformen (s. 36). 3Enligt 16 § LVM kunde vårdtiden förlängas med högst om det fanns synnerliga skäl. I förarbetena nämndes som exempel allvarlig risk för ett snabbt återfall pga. den intagne saknar ordnade sociala förhållanden, t.ex. i form av bostad eller arbete. Beslut om förlängning fattades av . 4Socialtjänstlagen (1980:620) trädde i kraft .