sou · GSB3122d3 · 2005-01-01 00:00:00 — Utredningen är av uppfattningen att den aktör som skall ha detta övergripande ansvar för att såväl samordna kompetens- och metod- utvecklingen som inhämta och sprida information och kunskap bör sökas bland de myndigheter som redan är verksamma på området. Eftersom det handlar om insatser för barn och ungdom framstår som det otvetydigt mest naturliga alternativet. Myndigheten torde även ha tillräckliga resurser att praktiskt kunna förvalta ett sådant uppdrag. Detta inte minst mot bakgrund av det inrättade institutet , som är en direkt följd av kraftfulla satsning på kunskapsutveckling inom . Utredningen föreslår alltså att skall få i uppdrag att samordna kompetens- och metodutveckling och sprida allmän information och kunskap när det gäller ungdomsbrott och det allmännas ingripanden med anledning därav. Uppdraget gäller främst gentemot . insatser varom nu är i fråga skall vara en hjälp för i dess praktiska arbete med barn och unga som begår brott. I uppdraget ligger dock inte något ansvar för att informera samhället i stort. Uppdraget är ändå mycket omfattande och kommer sannolikt att kräva ett resurstillskott till myndigheten. 19 Skadestånd i anledning av brott Som tidigare redovisats fick BRÅ, och SiS i uppdrag av regeringen att följa upp och utvärdera påföljdsreform för unga lagöverträdare. I rapporten lagöver- trädare redovisade myndigheterna vissa slutsatser och analyser av de svårigheter som är förknippade med arbetet med ungdomar. I rapporten behandlade myndigheterna bl.a. frågan om ungdomars ansvar för skadestånd med anledning av brott.1 Enligt rapporten visade en kartläggning att unga som hade dömts till sluten ungdomsvård också i hög utsträckning förpliktats att betala skadestånd. De ekonomiska kraven upplevdes av ungdom- arna som oöverblickbara och bidrog enligt rapporten till att försvåra ett normalt liv utan svartjobb och brott. Solidariskt utdömda skadestånd binder dessutom samman ungdomarna på ett destruktivt sätt. I rapporten redovisade myndigheterna sin uppfatt- ning att det måste finnas en möjlighet att reglera unga lagöverträdares skadeståndsansvar på ett annat sätt, utan att offren blir lidande. Även om frågan inte omnämns i utredningens direktiv har vi, mot bakgrund av vad som framkommit i utvärderingen, ansett att det finns anledning att behandla frågan. 1 Unga lagöverträdare: uppföljning av överlämnande till vård inom samt sluten ungdomsvård, , , s. 21. Skadestånd i anledning av brott 19.2En beskrivning av den rättsliga regleringen2 19.2.1Ansvar för skadestånd enligt skadeståndslagen Allmänna regler om skadestånd finns i skadeståndslagen (1972:207) (SkL) som enligt sin ordalydelse har ett brett tillämp- ningsområde. Den gäller i alla situationer, om inte annat är särskilt föreskrivet (i annan lag) eller föranleds av avtal eller i övrigt följer av regler om skadestånd i avtalsförhållanden (1 kap. 1 §). Skadeståndet anses ha ett flertal funktioner. Bland de huvudsakliga funktionerna återfinns den reparativa och den preventiva. Man brukar också särskilt framhålla skadeståndets riskfördelande funktion. Med den reparativa funktionen avses att den enskilde skall ersättas för den skada som kan drabba honom, hans egendom och hans förmögenhet. Skadeståndets preventiva funktion innebär i korthet att hotet att bli skadeståndsskyldig gör en person mer aktsam. Det rör sig med andra ord om skadeståndets verkan att förhindra sådana skador som kan ge upphov till ersättningsanspråk. Den riskfördelande funktionen innebär att om man lägger ett ansvar på en viss kategori av personer eller företag och dessa har ansvars- försäkring, slås förlusten med försäkringens hjälp ut på ett stort kollektiv och kommer därmed inte att drabba någon enskild, med kanske ruinerande effekt. I motiven till skadeståndslagen betonades framför allt den reparativa och den riskfördelande funktionen hos skadeståndet. Den skadelidandes behov av skydd ställdes i förgrunden. Däremot ifrågasattes skadeståndets preventiva effekt. Vid allvarliga överträd- elser ansågs straffet tillgodose behovet av prevention, och när det 2 Redogörelsen bygger i allt väsentligt på förarbetena till skadeståndslagen (prop. 1972:5, särskilt s. 78 ff., 161 ff., 170 ff., 174 ff., 455 ff., 588 ff., 592, 629 ff., 644, 655 prop. 1975:12 särskilt s. 136 ff., 175 ff., LU 1975:16 s. 40 ff.), förarbetena till 6 kap. 2 § (prop. 1993/94:57) , , m.fl., Skadeståndsrätt, sjätte upplagan, , , , m.fl., Skadeståndslagen, En kommentar, , , , Flera skadeståndsskyldiga II, , s. p. 4139, , , till , 1995, s 51 ff., , , m.fl., Skuldsaneringslagen En kommentar, andra upplagan, , s. 112 ff., Kleineman, , JT 1993–94, s. 789 ff., Strömbeck, , JT 1990–91 s. 452 ff., Barnens brott och föräldrars ansvar (BRÅ PM 1990:1). Skadestånd i anledning av brott gäller oaktsamma beteenden i övrigt var kunskapen otillräcklig om skadeståndets betydelse. Sambandet mellan skadestånd och straff är starkt i svensk rätt. De enda allmänna reglerna om skadestånd fanns före skadestånds- lagens tillkomst i 6 kap. strafflagen och gällde skadestånd på grund av brott. Om ett handlande är brottsligt och medför straff, medför det också i regel skadeståndsskyldighet för gärningsmannen. I det fall ett skadeståndsanspråk stöds på att ett handlande är brottsligt kan det handläggas tillsammans med åtalet i straffprocessen. Skadeståndsansvar på grund av eget vållande I ett särskilt kapitel i skadeståndslagen finns regler om skade- ståndsansvar på grund av eget vållande (2 kap.). Där anges bl.a. att den som uppsåtligen eller av vårdslöshet vållar personskada eller sakskada skall ersätta skadan (2 kap. 1 §). Regeln benämns culparegeln. Skadestånd enligt culparegeln förutsätter alltså uppsåt eller vårdslöshet. Villkoret att handlingen skall ha skett med uppsåt har samma innebörd som inom straffrätten. Skadeståndsskyldigheten för sak- eller personskada är dock helt oberoende av om den handling som har orsakat skadan är brottslig eller inte. Allt uppsåt och all oaktsamhet kan medföra ansvar för sådana skador.3 För andra typer av skadestånd krävs att skadan uppkommit genom brott, nämligen ren förmögenhetsskada (2 kap. 2 §) och skada genom kränkning (2 kap. 3 §). Nedsättning av skadeståndet efter en skälighetsbedömning Som huvudregel gäller att den som är ansvarig för en skada skall ersätta skadan, dvs. betala full ersättning för denna. Vissa undantag har emellertid gjorts. Skadeståndet kan i vissa fall sättas ned efter en skälighetsbedömning. Det rör sig bl.a. om situationer då den skadelidande har varit medvållande (6 kap. 1 §), eller den 3 En annan sak är att strafflagstiftningen innehåller många bestämmelser om straff för person- och sakskada, t.ex. brottet vållande till kroppsskada eller sjukdom (3 kap. 8 § BrB). Skadestånd i anledning av brott skadståndsskyldige är t.ex. underårig (2 kap. 4 §) eller psykiskt störd (2 kap. 5 §). Skadeståndet kan vidare jämkas om skadestånds- skyldigheten är oskäligt betungande (6 kap. 2 §). Även barn och ungdomar kan bli skadeståndsskyldiga enligt de nämnda reglerna. Någon nedre åldersgräns för ansvar finns inte i skadeståndslagen. Av förarbetena och rättspraxis framgår dock att ansvar i regel inte kan komma i fråga beträffande de allra minsta barnen, t.ex. 2–3-åringar. Den underåriges skyldighet att utge skadestånd kan uppkomma genom brott. Barn kan i och för sig inte fällas till ansvar för brott men detta hindrar inte att gärningen kan anses som brott i och skadeståndslagens mening. Förutsättningen för skadeståndsansvar är att det i (eller i annan författ- ning) är föreskrivet straff för den aktuella gärningen. Det finns som nämnts regler som gör det möjligt för domstolen att sätta ned skadeståndet efter en skälighetsbedömning. En av dessa avser uteslutande underåriga skadevållare (2 kap. 4 §). Motiven bakom regeln är att en underårig inte skall behöva svara för sina handlingar i samma utsträckning som en vuxen. En underårig har inte samma förstånd och erfarenhet och handlar ofta impulsivt. Mot den bakgrunden har det skrivits in i lagen att skadeståndsskyldigheten för denna åldersgrupp skall bestämmas efter vad som är skäligt efter omständigheterna. I 2 kap. 4 § stadgas att den som vållar sådan skada som avses i 2 kap. 1–3 §§ innan han har fyllt , skall ersätta skadan i den mån det är skäligt med hänsyn till hans ålder och utveckling, handlingens beskaffenhet, föreliggande ansvarsförsäkring och andra ekonomiska förhållanden samt övriga omständigheter. Det är naturligt att ta hänsyn till den underåriges ålder. Med stigande ålder kan man kräva större mognad, förstånd och omdöme. Tanken är att den som är generellt skall behandlas mildare än den som är . Regeln är dock svår att tillämpa, eftersom de skadesituationer som omfattas varierar starkt. I litteraturen har det beskrivits som att den ena polen representeras av skador som mycket små barn orsakar och vid vilka frågan är, om skadeståndsskyldighet över huvud taget bör kunna komma i fråga. Vid den andra polen finner man mycket Skadestånd i anledning av brott omfattande skador som i det närmaste vuxna ungdomar orsakar uppsåtligen och vid vilka frågan är, hur jämkning bör ske.4 I förarbetena diskuterades vilken övre åldersgräns som bör gälla vid tillämpningen av en regel om barns skadeståndsansvar. Departementschefen hänvisade till att skadestånds- kommitté, vars betänkanden låg till grund för propositionen, hade utgått från att den dåvarande gränsen vid skulle gälla också fortsättningsvis. Kommittén hade därutöver föreslagit en särskild regel med möjlighet att lindra skadeståndsansvaret för ungdomar som har fyllt 15 men inte . Kommittén hade motiverat sitt förslag främst med hänvisning till att ungdomar i allt större antal fortsätter sin utbildning också efter fyllda och träder ut i förvärvslivet först senare, att de ofta alltjämt är omogna i flera hänseenden och att det ibland skulle verka stötande att ålägga sådana skadevållare en skadeståndsskyldighet som de inte kan fullgöra inom överskådlig tid. Departementschefen ansåg att de skäl kommittén hade anfört för att införa en möjlighet att lindra skadeståndsansvaret också för ungdomar , var övertygande. Departementschefen för- ordade att särskilda regler om möjligheten att lindra skadeståndet för barn och ungdomar borde omfatta den som inte har fyllt , bl.a. eftersom en sådan åldersgräns harmonierade bättre med den straffrättsliga regleringen och då 18-åringar civilrättsligt behand- lades som vuxna inom en vidsträckt sfär. Den följande framställningen koncentreras på regelns tillämp- ning på ungdomar som nått straffbar ålder, dvs. För åldersgruppen 15–gäller som huvudregel att den unge skall bära fullt skadeståndsansvar. Det är alltså inte meningen att skadeståndet utan vidare skall sättas ned med stöd av 2 kap. 4 § utan tvärtom bör möjligheten till nedsättning tillämpas jämförelse- vis restriktivt av domstolarna. Det är framför allt de ekonomiska följderna av fullt skadeståndsansvar som skall beaktas vid skälig- hetsbedömningen. En jämkning på annan grund kan komma i fråga endast undantagsvis, t.ex. i fall av uppenbara utvecklingsstörningar. Om den underårige är skyddad av en ansvarsförsäkring som täcker skadeståndsskyldigheten, sätts inte skadeståndet ned. Man uppskattar att av alla hushåll har försäkringar där ett sådant moment ingår.5 Det är dock vanligt att 4Hellner, , m.fl., Skadeståndsrätt, sjätte upplagan, , s. 264. 5I betänkande (SOU 2002:1) Samordning och regress – Ersättning vid personskada, anges (s. 192) att hade av befolkningen hemförsäkring. Skadestånd i anledning av brott det i försäkringsvillkoren görs undantag för uppsåtligt orsakade skador. Har någon framkallat försäkringsfallet genom uppsåtligt brott lämnar alltså försäkringsgivaren inte någon ersättning från försäkringen.6 Det kan då bli aktuellt att jämka skadeståndet för en underårig skadevållare. Något undantag görs däremot inte på konsumentområdet när den försäkrade har gjort sig skyldig till grov vårdslöshet. Vad som sagts innebär i praktiken att lindring av skadeståndet med stöd av 2 kap. 4 § kan bli aktuellt i tre fall: när den unge (dennes familj) saknar försäkring, när undantag gäller enligt försäkringsvillkoren och när skadan överstiger försäkrings- beloppet. I de fall där den underårige inte är skyddad av en ansvars- försäkring bör enligt förarbetena skadeståndet jämkas endast om det annars skulle bli oskäligt betungande. Skadans absoluta storlek skall inte ha en avgörande betydelse vid prövningen. För att kunna avgöra om skadeståndet skulle bli oskäligt betungande måste domstolen inte bara ställa skadeståndets storlek i relation till skadevållarens ekonomi utan också ta hänsyn till omständigheterna kring skadefallet. Sålunda ansågs lindring i skadeståndsansvaret för ungdomar mellan bli aktuell bara när dessa omständig- heter, i förening med att skadan från skadevållarens synpunkt är omfattande, gör det oskäligt att han belastas med full ersättnings- skyldighet. Man kan enligt motiven räkna med att unga i denna åldersgrupp kan väntas få större ekonomiska resurser . Vad som sagts innebär att ett skadestånd som i och för sig inte är av särskilt stor omfattning kan nedsättas, om detta framstår som skäligt med hänsyn till speciellt ömmande omständigheter i övrigt, t.ex. att skadevållaren är utvecklingshämmad. Å andra sidan är det inte tillräckligt skäl för nedsättning av skadeståndet att skadan är stor i förhållande till skadevållarens ekonomiska bärkraft, eftersom en sådan omständighet kan neutraliseras av andra faktorer som gör det rimligt att han trots allt får utge full ersättning. Framför allt är det den skadevållande handlingen som måste beaktas. Möjligheten att sätta ned skadeståndet bör användas med betydligt större återhållsamhet vid uppsåtliga handlingar än vid alldagliga försummelser av lindrig art. I förarbetena nämndes ytterligare en omständighet som måste beaktas, nämligen den skadelidandes intresse. Som riktlinje angavs att domstolen inte bör sätta ned skadeståndet om det skulle verka 6 Undantaget för uppsåtligt orsakade skador tillämpas inte på den som är (33 § konsumentförsäkringslagen (1980:38)). Skadestånd i anledning av brott obilligt mot den skadelidande. Om den skadelidande befinner sig i små ekonomiska omständigheter och saknar försäkring kan detta utgöra ett skäl för fullt skadeståndsansvar, även om skadan är omfattande. påpekades att den omständigheten att den skadelidande är förmögen eller är skyddad av försäkring, inte utgör ett självständigt skäl för nedsättning. I skadeståndslagen finns som nämnts en allmän möjlighet till jämkning av oskäligt betungande skadestånd (6 kap. 2 §). Där anges att i det fall skyldigheten att utge skadestånd är oskäligt betung- ande med hänsyn till den skadeståndsskyldiges ekonomiska förhållanden, skadeståndet kan jämkas efter vad som är skäligt, varvid även den skadelidandes behov av skadeståndet och övriga omständigheter skall beaktas. Denna jämkningsregel, som också den är avsedd att användas restriktivt i syfte att hindra klart oskäliga resultat för den skade- ståndsskyldige, sammanfaller alltså i stort sett med den som gäller enligt 2 kap. 4 § för ungdomar mellan . När regeln infördes konstaterades att den knappast torde få någon praktisk betydelse i de fall där 2 kap. 4 § är tillämplig. När det gäller jämkning vid uppsåtliga brott visar dock rättspraxis att vad som uttalades i förarbetena till regeln är av intresse också vid tillämp- ningen av 2 kap. 4 §. I litteraturen har sagts att det beträffande uppsåtliga brott ligger nära till hands att jämföra med möjligheterna till jämkning enligt 6 kap. 2 § och att jämkning för unga enligt 2 kap. 4 § uppenbarligen inte bör vara mindre förmånlig än för andra skadeståndsskyldiga.7 Det finns mot den bakgrunden skäl att lämna en redogörelse av motiven bakom den allmänna jämkningsregeln. Tanken är att jämkningsregeln skall tillgripas som en sista utväg för domstolen, när tillämpningen av övriga skadeståndsregler leder till så orimliga konsekvenser att de inte kan accepteras. Frågan om jämkning skall ske skall avgöras efter en prövning i flera led. Först får man undersöka om fullt skadeståndsansvar skulle bli oskäligt betungande för den skadeståndsskyldiges ekonomi. I förarbetena underströks att det är den skadestånds- skyldiges betalningsmöjligheter som är avgörande, och att det inte 7 , , m.fl., Skadeståndsrätt, sjätte upplagan, , s. 268. Skadestånd i anledning av brott räcker för nedsättning att den skadelidande inte har så stort behov av skadestånd eller att den skadelidande är skyddad av försäkring. Om domstolen finner att fullt skadeståndsansvar skulle bli oskäligt betungande för den skadeståndsskyldiges ekonomi, blir nästa fråga om jämkning trots detta bör underlåtas med hänsyn till den skadelidandes behov av skadeståndet och övriga omständig- heter. Om skadeståndet är av väsentlig betydelse för den skade- lidandes försörjning eller om han annars är i särskilt behov av att få ut skadeståndet, kan detta utgöra ett skäl mot jämkning. Om han är förmögen (t.ex. staten eller större företag) eller får tillräckligt skydd genom egen försäkring (vare sig ersättningskravet framställs av den skadelidande själv eller regressvis av hans försäkringsbolag), saknas det däremot enligt motiven anledning att ta särskild hänsyn till honom. I rättspraxis har också den skadelidandes möjligheter till ersättning enligt brottsskadelagen (1978:413) beaktats (t.ex. NJA 1990 s. 196). Till övriga omständigheter hör enligt förarbetena graden av den ansvariges skuld. I detta sammanhang angavs att som huvudregel bör gälla att skadestånd på grund av uppsåtligt brott inte skall jämkas, men att jämkning inte är utesluten om i övrigt starka skäl talar för att skadeståndet sätts ned. Ett sådant skäl sades vara den brottsliges möjligheter till återanpassning. Jämkning vid uppsåtligt brott ansågs vidare kunna ske när själva skadan inte har orsakats med avsikt, om skadeståndet med hänsyn till omständigheterna i övrigt ter sig oskäligt betungande. Man menade att jämkning också är tänkbar när den skada som vållats genom uppsåtligt brott vida överstiger vad skadevållaren kunnat räkna med. Frågan om jämkning vid uppsåtliga brott behandlades också i lagutskottets betänkande. Utskottet underströk svårigheterna att enbart med jämkningsregelns hjälp beakta både skadeståndets reparativa funktion och de rehabiliteringssynpunkter som anmäler sig inom kriminalvården, dvs. att på en gång tillgodose både civilrättsliga och kriminalrättsliga behov. Utskottet menade också att det från sociala och humanitära synpunkter kan te sig olyckligt att i enlighet med den förordade huvudprincipen ålägga en tilltalad skadeståndsskyldighet som han inte kan fullgöra, hur väl han än sköter sig i fortsättningen. Det framhölls att skadeståndet i sådana fall kan bli ett avgörande hinder för hans återanpassning i samhället. Det var, framhöll utskottet, angeläget att åstadkomma en allmän koordination mellan ett utbyggt statligt ersättnings- Skadestånd i anledning av brott system till skadelidande å ena sidan och skadeståndslagens jämk- ningsregel å den andra. Föräldrar har inget generellt ansvar för de skador deras barn orsakar. Genom att skadestånd som underåriga har att betala vanligen betalas ur föräldrarnas ansvarsförsäkring, drabbar kost- naden i viss mån trots allt föräldrarna. Även i de fall där skadan inte täcks av någon ansvarsförsäkring, lär många föräldrar anse sig moraliskt ansvariga för skador som i vart fall mindre barn orsakar.8 Föräldrarna har däremot ett självständigt ansvar för oaktsam underlåtenhet att utöva uppsikt över sina barn. Vårdnadshavaren kan bli skadeståndsskyldig enligt 2 kap. 1 §, om han eller hon uppsåtligen eller av oaktsamhet har brustit i sin skyldighet att se till att barnet står under uppsikt eller att andra lämpliga åtgärder vidtas. Vårdnadshavarens skadeståndsansvar förutsätter inte att barnet kan åläggas någon skadeståndsskyldighet. Ansvaret är begränsat till person- och sakskada. Om flera personer är skadeståndsskyldiga för samma skada svarar de enligt huvudregeln i 6 kap. 4 § solidariskt. Om flera personer gemensamt har misshandlat en person skall alltså domstolen för- plikta dem att solidariskt betala skadeståndet till den misshandlade. Solidariskt skadeståndsansvar medför fördelar för den skade- lidande. Det innebär att den skadelidande kan vända sig till vem som helst av de skadeståndsskyldiga och kräva ut hela beloppet. Den skadelidandes val kan bygga på exempelvis vem som har störst ansvarighet i skadan, vem som har störst möjlighet att betala skadeståndet eller vem som är lättast att anträffa. Han kan räkna med att få ut hela skadeståndet även om bara en av de ansvariga har medel att betala ersättningen eller har en ansvarsförsäkring som täcker skadeståndet. 8 Barnens brott och föräldrars ansvar (BRÅ PM 1990:1), s. 83 ff. Skadestånd i anledning av brott Bestämmelsen innebär att man inte tar hänsyn till om de skadeståndsskyldiga i olika grader har varit vållande till skadan. Det saknar alltså betydelse om den ene kan betraktas som huvud- ansvarig och den andra som biansvarig. Även i ett sådant fall är principen att de skadeståndsskyliga ansvarar solidariskt med hela beloppet. Huvudregeln om solidariskt ansvar när flera personer är skade- ståndsskyldiga gäller inte när skadeståndsskyldigheten är begränsad för någon av de berörda. Undantaget framgår av 6 kap. 4 § andra ledet. Där sägs nämligen att ansvaret är solidariskt, i den mån ej annat följer av att begränsning gäller i den skadeståndsskyldighet som åvilar någon av dem. Om en eller flera skadeståndsskyldiga svarar för enbart en del av skadeståndet, exempelvis på grund av att det har nedsatts efter en skälighetsbedömning med stöd av bestämmelsen om underårigs ansvar i 2 kap. 4 §, är skadeståndsskyldigheten begränsad för någon av de berörda. I ett sådant fall skall man alltså göra undantag från huvudregeln om fullt solidariskt ansvar. Detta innebär att om en av två ansvariga har fått skadeståndet nedsatt, medan den andre svarar fullt, blir ansvaret solidariskt upp till det belopp som den förre är skyldig att betala och vad som återstår får den senare betala själv.9 I en situation, när två eller flera av de skadeståndsskyldiga har fått sitt skadeståndsansvar nedsatt t.ex. med stöd av bestämmelsen om underårigs ansvar (2 kap. 4 §) kan den skadelidande kräva de ansvariga på den ersättning var och en är skyldig att utge, till dess den sammanlagda ersättningen täcker hela skadan. Den skadelidande har alltså i dessa fall rätt att kumulera de utdömda beloppen, och de skadeståndsskyldiga har ett delat ansvar. har tillämpat undantaget i 6 kap 4 § andra ledet i rättsfallet NJA 1993 s. 727. Där nedsattes skadestånds- ansvaret för samtliga tilltalade, tre 16-åriga pojkar, enligt 2 kap. 4 §, utan att solidariskt ansvar dömdes ut (se vidare nedan). 9 , , m.fl., Skadeståndslagen, En kommentar, , s. 332. Skadestånd i anledning av brott I den mån solidariskt ansvar föreligger enligt 6 kap. 4 § uppkommer frågan om ansvarets slutliga fördelning mellan de skadestånds- skyldiga inbördes när den skadelidande har fått hela sin ersättning av någon eller några av flera skadevållare. Någon regel om regress- rätt mellan flera skadeståndsskyldiga finns inte i skadeståndslagen, men enligt en allmän skadeståndsrättslig princip skall fördelningen ske efter en skälighetsprövning. Hur prövningen närmare skall gå till är dock i stora delar oklart. Domstolarna är sannolikt benägna att i tveksamma fall dela ansvaret efter huvudtalet: är två ansvariga får de slutligen sinsemellan svara för halva skadan var.10 I det fall fler än två är skadeståndsskyldiga har den som betalat skadeståndet till den skadelidande rätt till återkrav från var och en av de medansvariga. Kravet kan emellertid då inte gälla mer än den del av skadeståndet som den krävda skall svara för enligt den slutliga fördelningen11 har föreslagit en regel om slutlig fördelning av det solidariska ansvaret efter skälighet.