sou · GSB3112d2 · 2005-01-01 00:00:00 — – Att en framtidsfullmäktig i viss mån kan avvika från givna instruktioner när han företräder fullmaktsgivaren inom hälso- och sjukvård respektive inom den sociala välfärden följer av särskild lagstiftning (se förslagen till 22 § LSH och 20 § LSV). En regel som bygger på samma princip är 20 § avtalslagen, enligt vilken tillsägelse direkt till fullmäktigen om att inte bruka fullmakten Ställföreträdarskap genom fullmakter och andra direktiv m.m. alltid får verkan mot en ondtroende tredje man, även om full- maktsgivaren inte i formell mening har återkallat fullmakten. Situa- tionen är antagligen ganska ovanlig. Likväl bör bestämmelsen även återspeglas i den nya lagstiftningen. Givetvis är en förutsättning för att tillsägelsen skall ha någon verkan att fullmaktsgivaren har rätts- handlingsförmåga. Denna slutsats gäller också för 21 § avtalslagen, som behandlar verkan av fullmaktsgivarens död. En fullmakt fortsätter i princip att gälla i sådana fall, om inte särskilda omständigheter leder till mot- satt resultat. Även denna regel har – för situationer då fullmakten trots allt har upphört att gälla – ett godtrosskydd som är likartat det som tas upp i 11 §. Som tidigare nämnts bygger 22 § avtalslagen på att ett upphörande av fullmaktsgivarens rättshandlingsförmåga genom förvaltarförord- nande åstadkommer att behörigheten som lämnats genom fullmakt upphör. Något kungörande krävs inte, och verkan av full- mäktigens handlande blir därmed aldrig beroende av tredje mans goda eller onda tro (jfr dansk rätt, som intar en annan inställning i det att den knyter an till s.k. tinglysning av værgemålet). Utred- ningen föreslår en motsvarande bestämmelse för framtidsfullmakter som dock även innebär att ett godmanskap enligt nuvarande 11 kap. 4 § (11 kap. 2 § enligt utredningens förslag) skall kunna medföra att framtidsfullmakten blir utan verkan (se avsnitt B 6.2.8). Det saknas tillräckliga skäl att införa ett skydd för en godtroende tredje man i dessa situationer. 23 § avtalslagen tar upp fallet då en fullmaktsgivare går i konkurs. Även konkursutbrott leder i princip till att en fullmakt upphör att gälla, vilket har uttryckts på samma sätt som i 22 §. När fullmäktigen varit i god tro i fråga om konkursutbrottet, kan emellertid – till följd av regleringen i konkurslagen (1987:672) – en rättshandling företagen efter konkursen i viss utsträckning bli bindande mot boet (Grönfors, Avtalslagen, 3:e uppl., 1995 s. 155 f). I 24 § sägs, slutligen, att sådana rättshandlingar som är nödvändiga för att skydda fullmaktsgivaren eller hans konkursbo mot förlust kan vidtas med bindande verkan, trots att fullmaktsgivaren inte längre råder över sig själv eller sitt gods. Regeln är avsedd att mildra de risker som ett plötsligt avbrytande av en fullmäktigs behörighet ge- nom förordnande av förvaltare eller huvudmannens försättande i konkurs annars skulle kunna medföra (Adlercreutz s. 216). Ställföreträdarskap genom fullmakter och andra direktiv Såväl 23 som 24 § avtalslagen bör, för att mildra effekterna av ett plötsligt avbrott i fullmäktigens behörighet, genom hänvisning in- flyta i den nya lagen om framtidsfullmakter. Förslag: Regler om framtidsfullmakter bör tills vidare tas in i en ny lag. Framtidsfullmakter skall, enligt vad som framgått ovan, följaktligen inte utan vidare jämställas med fullmakter enligt avtalslagen. Fram- tidsfullmakterna kan visserligen innefatta samma behörighet som en sådan förmögenhetsrättslig fullmakt, men kan därutöver gälla även personliga angelägenheter. Vad som för många torde vara av stor betydelse är att framtidsfullmakten också, om detta är särskilt föreskrivet, kan omfatta en behörighet att företräda fullmaktsgivaren på hälso- och sjukvårdsområdet. Det kan tänkas att många låter framtidsfullmakten ge en generell behörighet beträffande både eko- nomiska och personliga angelägenheter och att framtidsfullmakten därmed får karaktär av ett slags generalfullmakt. bärs framtidsfullmakterna i flera avseenden upp av samma tankegångar som dem som är kännetecknande för testamenten; både framtids- fullmakter och testamenten präglas av viktiga föranstaltningar för en framtid utanför den enskildes egen, närvarande kontroll. Till följd därav har förslagen lånat vissa formregler från bestämmelser om upprättande av testamenten. Andra regler kan hänföras till regelverk om gode män och förvaltare samt tillsynen över dessa, vilket inte minst hör samman med att framtidsfullmakter skall kunna ses som ett alternativ till legala ställ- företrädarskap. I många fall torde fullmakterna, i vart fall såvitt avser det ekono- miska området, utfärdas med avsikt att gälla från t.ex. dagen för utfärdandet – såsom en vanligt fullmakt enligt avtalslagen – för att i ett eventuellt senare skede övergå till att fungera som en framtids- fullmakt när fullmaktsgivaren blivit beslutsinkompetent; kan det tänkas att framtidsfullmakten också träder i kraft i fråga om mer personliga angelägenheter (kanske i första hand spörs- mål som berör hälso- och sjukvård). Den första perioden, då fram- tidsfullmakten ännu bara är att betrakta som en ordinär fullmakt, kan pågå under vilka fullmaktsgivarens tillstånd möjligen Ställföreträdarskap genom fullmakter och andra direktiv p.g.a. demenssjukdom eller ålderssvaghet gradvis försämras, dock utan att han når den punkt då han kan anses varaktigt och i huvudsak beslutsinkompetent. När fullmakten övergår till att fungera som en framtidsfullmakt (eller om den endast har detta syfte), är avtalslagen inte direkt tillämplig på dokumentet. I många avseenden bör dock avtalslagens regler kunna vara analogt tillämpliga på framtidsfullmakter, t.ex. i fråga om ogiltighetsregler (jfr även bl.a. Adlercreutz s. 147 om av- talslagens analoga tillämplighet på andra områden än förmögenhets- rättens). Så är emellertid inte fallet över hela linjen. Utrymmet måste t.ex. vara tämligen litet för en godtroende tredje man att genom hänvisningar till ratihabition, passivitet eller konkludent handlande kunna peka på att fullmaktsgivaren är bunden vid en viss rättshand- ling när en fullmäktig saknat behörighet. Den nära anknytningen till avtalslagen talar för att regler om fram- tidsfullmakter hör hemma i avtalslagen. Av betydelse i detta sam- manhang är att det kan framstå som naturligt att söka efter full- maktsregler just i denna lag. En tanke är att låta de särskilda regler som gäller för sådana fullmakter intas i ett nytt kapitel i avtalslagen och därvid låta lagens övriga fullmaktsregler utgöra ett komplement (jfr Danielsen, Juristen 1/1999, s. 6 f). Likväl kan inte regler om framtidsfullmakter utan vidare sägas höra hemma i avtalslagen, inte minst eftersom avtalslagen f.n. är förbehållen förmögenhetsrättsliga angelägenheter. Även med beak- tande av att framtidsfullmakter helt eller delvis kan ta sikte på re- presentation i just ekonomiskt hänseende, skulle man riskera att undertrycka framtidsfullmakternas betydelse i de personliga ange- lägenheterna, kanske framför allt i hälso- och sjukvården. Vad som också är värt att beakta är att lagstiftningen i viss mån är av försökskaraktär. Innan bredare erfarenhet av hur reglerna funge- rar i praktiken har erhållits, är det mindre lämpligt att föra in dem i avtalslagen. Dessutom kan detta behöva ske i nordiskt samarbete. En annan lösning kan vara att låta reglerna om framtidsfullmakter ingå i förmynderskapslagstiftningen. Den varianten har valts i det förslag som lämnats av det norska Vergemålsutvalget. Det skall dock påpekas att utgångspunkterna för den utredningen varit att förmynderskapslagstiftningen i princip skulle göras om från grun- den, vilket är en utgångspunkt som denna utredning inte har haft. Eftersom tanken är att framtidsfullmakterna formellt skall vara ett fristående institut, föreslår utredningen att reglerna tills vidare tas in som 1 kap. i en ny lag om bl.a. framtidsfullmakter. I en sådan lag Ställföreträdarskap genom fullmakter och andra direktiv faller det sig naturligt att från grunden beskriva framtidsfullmakterna och deras från vanliga fullmakter avvikande karakteristika. Vid behov måste givetvis kompletteringar ske genom hänvisning till be- stämmelser i annan lagstiftning, företrädesvis avtalslagen. Reglerna bör enligt utredningens mening sammanföras med be- stämmelser i ett 2 kap. om anhöriga ställföreträdare i vissa ekono- miska angelägenheter (se avsnitt B 7), eftersom vissa berörings- punkter finns. Det är emellertid fullt tänkbart att låta framtidsfull- maktslagstiftningen stå helt på egna ben. Att framtidsfullmakter inte för alla är något vare sig lockande eller lämpligt alternativ är tydligt. En första förutsättning för att man skall överväga att utfärda en framtidsfullmakt är att man önskar att en person som man känner ett starkt förtroende för skall handha sådana angelägenheter som man inte själv förmår sätta sig in i eller fatta beslut om . Mycket kan dock hinna änd- ras innan framtidsfullmakten får verkan. Det kan därför finnas anled- ning för många att ändra sina förordnanden vid ett eller flera tillfällen, eftersom vänskapsband och förtroenden kan skifta. Att framtids- fullmakter i praktiken kan komma att gälla gör att noggranna överväganden måste föregå ett förordnande. För att framtidsfullmakten skall vara ändamålsenlig den dag den träder i kraft kan viss juridisk eller annan hjälp vara befogad, på samma sätt som åtskilliga människor anlitar sådan hjälp i samband med att de vill upprätta ett testamente. Troligen kommer det för många människor att framstå som ett naturligt steg att skriva en framtidsfullmakt i samband med att just ett testamente skall upp- rättas. Detta kan bidra till att förebygga tvivel om framtidsfullmakt- ens giltighet och till att fullmaktsgivaren inte i framtidsfullmakten ger direktiv som är omöjliga att uppfylla eller som förr eller senare riskerar att leda till att framtidsfullmakten måste ersättas eller kom- pletteras med t.ex. ett godmanskap. Hit hör t.ex. direkta instruktioner i framtidsfullmakten som anger hur fullmäktigen får agera och som m.a.o. berör fullmäktigens befo- genhet. Som ett exempel kan anges att fullmaktsgivaren i framtids- fullmakten tillkännager att fullmäktigen inte får sälja hans bostad eller tillåta att han flyttas till ett särskilt boende (se dock beträffande den senare frågan 20 § LSV; fullmäktigen är inte absolut bunden av Ställföreträdarskap genom fullmakter och andra direktiv en viljeyttring med denna innebörd men skall till grund för sin ståndpunkt i princip lägga den enskildes inställning så som denna skulle ha varit, om den enskilde hade haft beslutsförmåga vid tid- punkten och utövat denna under gynnsamma omständigheter). När fullmaktsgivaren blir beslutsinkompetent kan en sådan befogenhets- inskränkning tämligen omgående leda till ohållbara situationer. Detta kan i sin tur resultera i att ett godmanskap anordnas för att eliminera framtidsfullmakten, i vart fall i den del som berörs. – När det gäller i förväg uttryckta viljeyttringar rörande hälso- och sjukvård hän- visas till avsnitt B 8. Man kan också tänka sig att särskilda överväganden görs av full- maktsgivaren rörande fullmäktigens behörighet. För att använda ex- emplet om bostaden ovan kan en framtidsfullmakt innehålla en inskränkning på så sätt att det uttryckligen sägs att framtidsfull- makten avser ställföreträdarskap i alla ekonomiska angelägenheter utom angående fråga om att avyttra en viss bostad eller, när det gäller ställföreträdarskapet i personliga angelägenheter, att fullmäktigen saknar behörighet i frågor om bistånd enligt socialtjänstlagen. Även då kan det finnas ett behov att anordna godmanskap, i dessa fall som ett komplement till framtidsfullmakten, för att för fullmakts- givarens eget bästa få rätsida på en omöjlig situation. Ett annat viktigt moment är att framtidsfullmaktens existens är känd för den som avses träda in som fullmäktig eller i vart fall för någon som kan uppmärksamma omgivningen på att ett sådant för- ordnande finns. Inget hindrar att den tilltänkte fullmäktigen också tillåts ge synpunkter på utformningen. En vanlig situation kan tänkas vara att fullmaktsgivaren gemensamt med sina familjemedlemmar eller närmaste vänner kommer fram till vem som skall företräda honom den dag han inte själv kan klara sig. När det gäller utformningen av framtidsfullmakten kan det för- väntas att olika standardformulär med tiden utvecklas av banker, advokatbyråer eller branschorganisationer. Detta kan leda till klarare utformning av fullmakterna. Sådana formulär skulle också bidra till att undanröja osäkerhet kring flera frågor om det inre förhållandet mellan fullmaktsgivaren och fullmäktigen, t.ex. fullmäktigens rätt till arvode för sitt arbete, uttag av medel för gåvor, etc. Trots att en framtidsfullmakt uppfyller de behov som i och för sig kan uppkomma i fråga om ställföreträdarskapet för den beslutsin- kompetente fullmaktsgivaren, måste man räkna med att alla fram- tidsfullmakter inte kommer att åberopas. Vissa förblir kanske för- borgade för omgivningen. Andra är utfärdade för fullmäktige som Ställföreträdarskap genom fullmakter och andra direktiv antingen inte kan eller vill använda sig av framtidsfullmakten. Detta måste accepteras, eftersom en utfyllnad av framtidsfullmakten ge- nom domstols eller myndighets försorg står i så stark strid mot grundtanken om fullmaktsgivarens autonomi att den inte bör kom- ma i fråga. Ett sätt att parera att fullmäktigen inte kan ta på sig upp- draget – p.g.a. exempelvis att han själv är sjuk eller att han helt enkelt inte vill göra det – kan vara att i framtidsfullmakten ange subsidiära fullmäktige. Nackdelen med ett sådant förfarande är att förtroendet för en alternativ fullmäktig ofta torde vara mindre än för den först utpekade. 6.3Fullmakters ogiltighet vid bristande rättslig handlingsförmåga Förslag: En ny bestämmelse införs i avtalslagen med innebörd att en rättshandling som fullmäktigen företar efter den tidpunkt då fullmaktsgivaren varaktigt och i huvudsak är ur stånd att ha hand om sina ekonomiska angelägenheter inte har större verkan än den skulle ha haft, om fullmaktsgivaren själv hade företagit rättshandlingen. Som tidigare angetts har utredningens utgångspunkt varit att full- makter redan enligt gällande rätt troligen saknar verkan sedan full- maktsgivaren förlorat sin rättsliga handlingsförmåga på berört rätts- område. Denna slutsats är en tung beståndsdel vid prövningen av vilket behov det finns av fullmakter för framtiden – utan denna be- dömning försvagas skälen att skapa ett nytt institut som tar sikte på fullmakter som får sin verkan just (åtminstone när det gäller fullmakter på det förmögenhetsrättsliga området). Under alla omständigheter finns det skäl att låta principen om för- lorad rättsverkan gälla för framtiden genom en uttrycklig bestäm- melse i lag. En regel som korresponderar med vad som angetts i av- snitt B 6.2.1 rörande ikraftträdande av framtidsfullmakter bör därför införas, till vilken nuvarande lydelse av 22 § avtalslagen, som tar sikte på fullmakters giltighet i de fall då fullmaktsgivaren får förvaltare, får ses som ett specialfall. Bestämmelsen i 22 § har nämligen fortfa- rande ett berättigande, eftersom förvaltarskapet innebär att perso- nens rättsliga handlingsförmåga upphör i och med beslutet, om detta inte skett tidigare (såsom när den rättsliga handlingsförmågan avtagit till följd av en psykisk sjukdom eller annat förhållande). Ställföreträdarskap genom fullmakter och andra direktiv givaren kan således fram till denna tidpunkt i och för sig ha haft kvar rättslig handlingsförmåga. Det skulle kunna övervägas om ett tredjemansskydd bör införas för situationer då en fullmakt på detta sätt i praktiken blir ogiltig. 25 § avtalslagen, som innebär att tredje man kan vända sig mot full- mäktigen, torde i många fall vara ett klent stöd för en godtroende tredje man. Till skillnad från en situation då fullmaktsgivaren redan från början lidit av bristande rättslig handlingsförmåga – vilket i sig innebär att fullmakten saknar verkan – har en fullmakt i förevarande fall i något skede ägt giltighet för att sedan devalveras. Att över huvud taget slå fast en exakt tidpunkt för när detta skett kan i många fall visa sig mycket problematiskt. Några utgångspunkter för den fortsatta framställningen bör här anges. Dessa skall ses mot bakgrund av utredningsförslaget om fram- tidsfullmakter och de rättsliga krav som ställts på framtidsfullmakters ikraftträdande. En strävan är att man bör undvika eventuella glapp mellan tidpunkten då vanliga fullmakter förlorar sin verkan och ikraftträdandetidpunkten för framtidsfullmakter. För att en vanlig fullmakt skall anses ogiltig bör det inlednings- vis krävas att bristerna i fullmaktsgivarens rättshandlingsförmåga är av varaktig natur. Därmed är också sagt att tillfälliga tillstånd av oförmåga, t.ex. tillfällig medvetslöshet, inte har någon inverkan på fullmakten. Det bör vidare krävas att bristerna i rättslig handlingsförmåga hos fullmaktsgivaren är omfattande. Bristerna kan nämligen tänkas vara av olika slag. Om det endast rör sig om en oförmåga hos huvud- mannen inom vissa rättsområden, är det visserligen inte möjligt för fullmaktsgivaren själv att företa en rättshandling som faller utanför beslutskompetensen. Likväl uppfyller kanske fullmaktsgivarens till- stånd inte de krav som ställs på att en eventuell framtidsfullmakt skall kunna träda ikraft, eftersom han inte kan anses vara i huvudsak ur stånd att ha hand om sina ekonomiska angelägenheter, generellt eller på det område som fullmakten täcker. Därmed måste det också kunna vara möjligt för en vanlig fullmäktig med motsvarande behörighet att företa rättshandlingen i fråga. Fullmäktigens behörig- het bör således inte utan vidare anses vara inskränkt ens på det om- råde inom vilket fullmaktsgivarens bristande rättshandlingsförmåga har visat sig. Om däremot fullmaktsgivaren inte bara lider av varaktigt nedsatt rättslig handlingsförmåga utan dessutom får anses vara i sådant skick att han faktiskt är i huvudsak ur stånd att ha hand om sina ekono- Ställföreträdarskap genom fullmakter och andra direktiv miska angelägenheter, bör fullmäktigens behörighet påverkas. Det är som en eventuell framtidsfullmakt är tänkt att kunna träda i kraft. En vanlig fullmakt att företräda fullmakts- givaren i ekonomiska angelägenheter kan trots det mycket väl tänkas ha en rest, vilket hänger samman med att fullmaktsgivarens egen rättsliga handlingsförmåga inte kan anses obefintlig i dessa avseenden. Tankegången kan illustreras enligt följande. Rättshandlingar före- tagna av fullmaktsgivaren själv som hör till det dagliga livet, t.ex. att inhandla nödvändiga konsumtionsvaror eller medicin, att betala hyresavier eller att ta ut pengar från banken i dessa syften, skulle mera sällan kunna ogiltigförklaras i efterhand med hänvisning till att fullmaktsgivaren hade bristande rättslig handlingsförmåga, även om han rent faktiskt led av en psykisk störning ; för att använda Adlercreutz terminologi (Adlercreutz s. 245) har dessa rättshandlingar vettiga motiv (se härom även avsnitt B 7.3.1). Där- av följer att samma rättshandlingar också borde kunna företas av en vanlig fullmäktig med erforderlig behörighet enligt fullmakt. Däremot antas fullmaktsgivaren i det tänkta fallet på grund av sin psykiska störning sakna tillräcklig rättslig handlingsförmåga för att ingå rättshandlingar som inte företas för den dagliga hushållningen, t.ex. ett inköp av en ny bil. En fullmäktig vars behörighet enligt full- makt omfattar rättshandlingen skulle enligt grundtanken likväl inte nödvändigtvis vara beskuren från att företa den. Avgörande är om fullmaktsgivarens egen rättshandlingsförmåga är så begränsad att han varaktigt skulle anses i huvudsak ur stånd att ha hand om sina eko- nomiska angelägenheter, varvid en teoretisk framtidsfullmakt med generell behörighet i ekonomiska angelägenheter hade kunnat träda i kraft. Om så är fallet, är den vanlige fullmäktigen inte behörig att företa rättshandlingen. En slutsats som måste dras är att det torde krävas tämligen långt gående beslutsoförmåga hos fullmaktsgivaren för att en vanlig fullmakt skall bli helt ogiltig. Hit hör närmast mer eller mindre per- manent medvetslöshet hos fullmaktsgivaren, mycket långt gången demenssjukdom och liknande förhållanden. I andra fall än dessa kan både fullmaktsgivaren själv och hans fullmäktig, vid sidan om en eventuell fullmäktig som utpekats i en framtidsfullmakt, företa vissa vardagliga rättshandlingar; som tidigare nämnts (avsnitt B 6.2.1) inne- bär inte en aktivering av en framtidsfullmakt att fullmaktsgivarens rättsliga handlingsförmåga utan vidare upphör att gälla. Bevisbördan för påstående att fullmakten var ogiltig enligt den föreslagna bestämmelsen bör åvila den som påstår att rättshandlingen Ställföreträdarskap genom fullmakter och andra direktiv företogs med stöd av ogiltig fullmakt. Den relevanta tidpunkten är den då rättshandlingen företogs. För en tredje man som har att göra med en fullmäktig kan det givetvis vara svårt att avgöra om en rättshandling som fullmäktigen vill genomföra i fullmaktsgivarens namn är sådan att fullmaktsgiva- ren hade kunnat genomföra den själv med giltig verkan. Redogö- relsen i det föregående torde emellertid visa att det finns en viss marginal till förmån för tredje man, särskilt i fråga om mer rutin- betonade och vardagliga angelägenheter. Ytterst svarar dessutom fullmäktigen för att hans fullmaktsförordnande alltjämt är giltigt (jfr 25 § avtalslagen). Utredningen har främst mot denna bakgrund inte funnit skäl att införa något godtrosskydd. En annan faktor som måste beaktas är att den i dessa situationer utsatte fullmaktsgivaren har ett tungt vägande skyddsintresse som måste tillgodoses, även om detta kan sägas gå ut över tredje man i vissa fall. Förslaget är inte heller avsett att innebära någon försämring av rättsläget för tredje man. 6.4Medgivande om periodiska betalningar Förslag: Skriftliga fullmakter skall, utan särskilda kompletterande förbehåll eller formaliakrav, i princip få behålla sin giltighet även sedan fullmaktsgivaren har mist sin beslutskompetens, om de avser uppbärande av medel för periodiskt återkommande, sedvan- liga betalningar eller andra penningöverföringar med anknytning till den enskildes dagliga livsföring. Detsamma skall gälla andra medgivanden om periodiska överföringar från den enskilde för sådana ändamål. Även fullmakter eller medgivanden som syftar till insättning av den enskildes medel hos bank eller kreditmark- nadsföretag skall ha fortsatt giltighet efter beslutsinkompetensens inträde. I tidigare avsnitt har resonerats om verkan av fullmakter efter den tidpunkt då den som utfärdat fullmakten förlorat sin rättsliga hand- lingsförmåga. Utredningen har konstaterat bl.a. att vanliga full- makter i princip bör förlora sin giltighet sedan fullmaktsgivaren in- trätt i ett sådant stadium och att det därför finns behov av särskilda fullmakter som är ämnade att åberopas just när fullmaktsgivarens tillstånd är sådant att vanliga fullmakter inte längre förslår. Ställföreträdarskap genom fullmakter och andra direktiv utredningens förslag till ändring i 22 § avtalslagen befästs denna ståndpunkt. Som framgår av motivtexten till den föreslagna lagen kan fram- tidsfullmakter ha ett mycket vidsträckt användningsområde. De kan ge behörighet både på det ekonomiska och på det personliga planet. När det gäller de ekonomiska angelägenheterna kan det tänkas att en fullmaktsgivare utnyttjar möjligheten att utfärda en generell fram- tidsfullmakt, bl.a. för att det inte senare skall visa sig att fullmäktigen saknar behörighet på ett visst område. Följderna av att framtids- fullmakten inte är heltäckande kan bli att ett godmanskap måste anordnas för fullmaktsgivaren i de avseenden som framtidsfullmak- ten inte ger behörighet. Man kan emellertid mycket väl tänka sig att det finns personer som nöjer sig med att i en vanlig fullmakt ge en väl avgränsad behörighet.