sou · GSB363 · 2005-01-01 00:00:00 — 2001/02:1) upphörde skatte- plikten för jordbrukstraktorer. En tung terrängvagn kom att anses som en jordbrukstraktor, om den inte användes för transport av gods på andra vägar än enskilda. Med denna ändring skulle tunga terrängvagnar, som skattemässigt anses som jordbrukstraktorer, återigen kunna omfattas av bestämmelsen om tillfällig användning. Fordonet skall dock beskattas som en trafiktraktor och inte efter de särskilda skatteskalor som gäller för en tung terrängvagn. Utredningens förslag: Bestämmelsen om dygnsskatt tydliggörs såtillvida att det klart skall framgå att tunga terrängvagnar omfattas. För endast ett fåtal fordon utnyttjas möjligheten att betala skatt för tillfällig användning. 2000/anmäldes 21 tillfälliga användningar. Samtliga dessa var traktor- dumprar, dvs. inga vanliga traktorer. Fyra stycken var registrerade som tunga terrängvagnar, övriga var registrerade som traktorer. Registermässigt har således möjligheten att betala tilläggsskatt även omfattat tunga terrängvagnar. Den skatt som tagits ut för dessa fordon har baserats på fordonets totalvikt och enligt skattesatsen för trafiktraktor. Mot bakgrund av det anförda föreslår vi att bestämmelsen vid införande i den nya vägtrafikskattelagen ändras så att det tydligare framgår att även tunga terrängvagnar omfattas och att skatt för dessa skall tas ut enligt bilaga 1, E 3 till FSL, dvs. bilaga 1, C 3 i utredningens förslag till ny vägtrafikskattelag. 12.9Skattefriheten för fordon som är Motorcyklar, personbilar, lastbilar eller bussar som enligt vägtrafikregistret är av en årsmodell som är eller äldre är enligt 9 § FSL inte skattepliktiga. Enligt de förarbeten som föregick bestämmelsen infördes den i syfte att göra det enklare att inneha samlarfordon (se prop. 1983/84:178, SkU 1983/84/40). Bestäm- melsen infördes . Den s.k. rullande årsmodellgränsen infördes (SFS 1994:303) och ersatte då en äldre bestämmelse, som innebar att bland annat personbilar undantogs från fordonsskatteplikt, om de var av årsmodell eller äldre. Förslag om den nya bestämmelsen hade lämnats i propositionen 1993/94:181, vilken grundades på departe- mentspromemorian Regler för hobbyfordon (Ds 1993:19). För en mer fullständig redovisning av bestämmelsen och dess tillkomst hänvisas till betänkande Bilen, miljön och säkerheten (SOU 1999:62), s. 150 f. Enligt finns det cirka 150 000 fordon som inte är skattepliktiga med stöd av bestämmelsen i 9 § FSL. Fördelningen av dessa framgår av tabell 12.1 nedan. Antal fordon i trafik som inte är skattepliktiga med stöd av 9 § FSL Som framgår av tabellen ställs cirka 10 000 personbilar på och därefter av . De övriga personbilarna tycks vara i trafik , eller i vart fall vid samtliga de tre tidpunkter som anges i tabellen. I övrigt kan av tabellen utläsas att det finns ytterst få bussar i trafik som är skattebefriade med stöd av bestämmelsen samt att det är ett procentuellt sett högre antal lastbilar än personbilar som ställs på . För veteranmotorcyklarna gällde att antalet i trafik ökade med . Utredningen har tagit del av vissa statistiska uppgifter från Motor- historiska (). MHRF har tillställt 1 229 slumpvis utvalda ägare av fordon av årsmodell en enkät. Även om skattefriheten vid tillfället avsåg fordon av årsmodell eller äldre inkluderades fordon fram i undersökningen beroende på att de utgör en särskild försäkringskategori. Svarsfrekvensen var god, närmare bestämt . I korthet visar undersökningarna följande. 1.Den genomsnittliga körsträckan för skattebefriade bilar, eller äldre, är , 2.dessa fordons andel av det totala trafikarbetet utgör cirka 1–1,, samt, 3.efter 30 år återstår det av de fordon som en gång inregistrerades. Som synes av denna undersökning kördes i vart fall de nu aktuella veteranfordonen ytterst sparsamt och på ett sådant sätt att de knappast kan benämnas bruksfordon. 12.9.3Trafikbeskattningsutredningens behandling av regeln om skattefrihet för veteranfordon lämnade, såsom ovan nämnts, i sitt slutbetänkande en utförlig redogörelse för bestämmelsen och bakgrunden till dess tillkomst. Utifrån de begränsningar som vägavgiftsdirektivet 1999/62/EG9 sätter föreslog utredningen som krav för skattefriheten för äldre lastbilar att denna skulle gälla endast under förutsättning att lastbilarna inte används i yrkes- mässig trafik enligt yrkestrafiklagen (1998:490). Detta var en följd av att dessa fordon föreslogs bli befriade från vägavgift enligt lagen (1997:1137) om vägavgift för vissa tyngre fordon. I övrigt konstaterades att regeln om skattefrihet fungerade tillfredsställande och att några ändringar, utöver den redovisade, inte var påkallade. Genom regeln om skattefrihet för veteranfordonen uppnås bland annat skattefrihet för kulturhistoriskt intressanta fordon. Därutöver uppnås en förenklad hantering för , eftersom antalet av- och påställningar begränsas i förhållande till vad som skulle ha gällt om veteranfordon varit fordonsskattepliktiga. Ett skäl som anförs i debatten kring dessa fordon är att vissa kategorier fordonsförare inväntar skattefriheten för att därefter – skattefritt – utnyttja fordonet som bruksbil i förhållandevis hög utsträckning. Detta är naturligtvis inte bra från miljösynpunkt, eftersom de äldre fordonen ofta har mycket dåliga miljöegenskaper. Motsvarande gäller naturligtvis även beträffande dessa fordons trafiksäkerhetsegenskaper. Några hållpunkter för att det nu nämnda problemet skulle vara av sådan omfattning att det måste åtgärdas har utredningen emellertid inte kunnat finna. Tvärtom talar den körsträckeundersökning som kort refereras ovan för att veteranfordonen körs ganska sparsamt, vilket ger stöd för att låta skattefriheten gälla även fortsättningsvis. En annan viktig synpunkt som kan anläggas är emellertid den att de fordon som är av en årsmodell som är eller äldre i många avseenden är moderna och massproducerade bilar som inte 9 och rådets direktiv /62/EG av om avgifter på tunga godsfordon för användningen av vissa infrastrukturer (EGT L 187, 20.7.1999, s. 42). förtjänar att ha en skatterabatt utifrån något slags samlarkriterium. Med utgångspunkt häri skulle man kunna överväga att återgå till ett fast årtal som styr skattefriheten. Denna ordning är för övrigt den som gäller i , där fordon av äldre årsmodell än 1973 är befriade från den årliga fordonsskatten (VED, Vehicle Excise Duty). Enligt de kontakter utredningen haft med företrädare för de brittiska myndigheterna har denna konstruktion valts utifrån de aspekter som utredningen ovan diskuterat kring massproducerade fordon m.m. Utredningens förslag: Skattefriheten för personbilar och bussar inskränks såtillvida att skattefrihet inte skall gälla om dessa fordon används i yrkesmässig trafik. Beträffande begreppet årsmodell i bestämmelsen ändras detta till modellår. I övrigt är utredningen av den uppfattningen att bestämmelsen bör bli föremål för en mer ingående översyn än vad som är möjligt att göra inom ramen för det nu pågående arbetet. Vid en bedömning av det ovan sagda kan utredningen göra två klara konstateranden, nämligen dels att en regel om skattefrihet för veteranfordon bör finnas även i fortsättningen, dels att det finns vissa oklarheter kring om/hur den nuvarande bestämmelsen (miss-) brukas. I det större perspektivet och med beaktande av att det numera är ett relativt stort antal fordon som är skattebefriade är utredningen dessutom av den uppfattningen att bestämmelsen bör ges en något mer omfattande översyn än vad som är möjligt inom de ramar utredningen har att arbeta inom. Utredningen föreslår emellertid nu två mindre förändringar av bestämmelsen. Den ena är den att begreppet modellår skall användas i stället för begreppet årsmodell. Orsaken härtill berörs dels i avsnitt 12.12.5 nedan, dels i författningskommentaren till 2 kap. 2 § vägtrafikskattelagen. Den andra förändringen som utredningen föreslår är att det krav som gäller för lastbilar och som består i att fordonet inte får användas i yrkesmässig trafik, även skall vara tillämpligt beträffande personbilar och bussar. Föränd- ringen är marginell men syftar till att undvika de eventuella snedvridningar som kan uppstå genom att ett av åldersskäl skattebefriat fordon används såsom t.ex. taxibil. 12.10Bemyndiganden med stöd av lagen FSL innehåller en rad bemyndiganden för regeringen, eller den myndighet regeringen bestämmer. Till lagen är fogad en förordning vari regeringen med stöd av dessa bemyndiganden beslutat vissa bestämmelser osv. En fullständig lagteknisk översyn av FSL fordrar att utredningen tar ställning till om befintliga bemyndiganden fortsatt behövs, eller om de behöver kompletteras i något avseende. En inledande utgångspunkt för författningsöversynen var att de olika bemyndigandena lämpligen kunde samlas i ett nytt kapitel i den nya lagen. Efter hand infann sig i stället frågan om det inte fanns anledning att helt rensa den nya lagen från bemyndiganden. En översikt över befintliga bemyndiganden ges nedan. 12.10.2 Utredningens bedömning m.m. I sammanställningen nedan återfinns samtliga i FSL befintliga bemyndiganden. I anslutning till varje bemyndigande framgår utredningens värdering av vart och ett av dessa. Bestämmelserna återges i nu gällande lydelser. Skatt betalas för varje fordon för skatteår eller skatteperiod. Ett skatteår består av tolv på varandra följande kalendermånader. En skatteperiod består av fyra på varandra följande kalendermånader, om regeringen inte genom föreskrifter förordnar något annat. Närmare föreskrifter om skatteår och skatteperioder meddelas av regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer. Med stöd av bemyndigandena i andra och tredje stycket har regeringen i 3 § FSF bestämt utformningen av skatteår respektive skatteperioder och därtill anslutande uppbördsmånader. Enligt utredningens mening rör det sig här om sådana verkställighets- föreskrifter som kan meddelas utan stöd av lag. Bemyndigandet är därför obehövligt. 36 § första stycket Fordonsskatt beslutas, om inte annat följer av 37–39 §§ och 41 §, genom automatisk databehandling på grundval av uppgifter i vägtrafikregistret. Om det i vägtrafikregistret saknas uppgifter som behövs för bestämmandet av skatten, bestäms den enligt föreskrifter som meddelas av regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer. Enligt 36 § FSL är det som på beskattningsmyndig- hetens vägnar fattar det grundläggande beslutet om fordonsskatt, dröjsmålsavgift etc. Omprövning och överklagande av beslutet kan ske i de särskilda former som föreskrivs i de följande paragraferna. har möjlighet att vidta rättelser med stöd av 45 § andra stycket FSL. Saknas det en uppgift som behövs för att bestämma skatten får föreskriva att skatten skall påföras enligt de grunder som verket bestämmer, se 5 § andra stycket FSF. Denna möjlighet har det dåvarande använt sig av i RSFS 1993:9, som avser beräkning av fordonsskatt –i de fall då uppgift om ett fordons nya skattevikt inte hade hunnit registreras . Enligt utredningens mening finns det all anledning att ifrågasätta grundlagsenligheten i detta bemyndigande. När det gäller föreskrifter om skatt hör dessa i princip till det obligatoriska lagområdet enligt regeringsformen. Detta gäller inte bara de materiella reglerna utan även de regler som avser grunderna för taxerings- och uppbördsförfarandet (se prop. 1973:90, s. 302). Det kan inte heller uteslutas att det föreligger en lagkonflikt mellan bestämmelserna i 36 respektive 41 §; i den senare bestämmelsen anges att skatten skall beräknas efter skälig grund, om den inte kan bestämmas tillförlitligt med ledning av uppgifter i vägtrafikregistret eller på grundval av verkställd utredning. Sammantaget gör utredningen bedömningen att detta bemyndigande bör slopas och att det alltså inte bör föras in i den nya lagen. För de fall som skatten inte kan bestämmas tillförligt får enligt 4 kap. 10 § i förslaget till vägtrafikskattelag beräkna skatten efter skälig grund. Detta utesluter naturligtvis inte att utfärdar allmänna råd beträffande tillämpningen i vissa specifika fall, om det skulle uppstå behov därav. 36 § tredje stycket Regeringen föreskriver vilken myndighet som svarar för beslut om skatt enligt första stycket. Enligt 5 § första stycket FSF beslutar för beskattnings- myndighetens räkning om fordonsskatt och dröjsmålsavgift samt verkställer uppbörd av sådan skatt och avgift, skattetillägg och ränta. Enligt utredningens förslag till ny vägtrafikskattelag skall denna reglering återfinnas i 1 kap. 2 § vägtrafikskattelagen och således lagregleras. Någon anledning att vid sådant förhållande ha kvar bemyndigandet kan inte anses föreligga. Detta överens- stämmer med motsvarande reglering i regeringens proposition om Trängselskatt (se prop. 2003/04:145). Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela föreskrifter om undantag från 51 § för vissa grupper av fordon. Enligt 51 § FSL är den månad som föregår en skatteperiod uppbördsmånad för den perioden. Med stöd av bemyndigandet i 53 § har regeringen beträffande den uppbördsmånad som infaller i stället låtit augusti vara uppbördsmånad. Såsom redovisas i författningskommentaren till 6 § förslaget till vägtrafikskatteför- ordning föreslår utredningen nu att denna särregel slopas. Såvitt utredningen kunnat erfara är det praktiska behovet i övrigt av denna regel mycket begränsad. Den torde även kunna ifrågasättas i ett normgivningsperspektiv, då utformningen av bemyndigandet ger intryck av att delegeringen syftar till något mer än enbart en rätt att utfärda verkställighetsföreskrifter (jfr prop. 1992/93:124, Närmare föreskrifter om uppbörd av fordonsskatt meddelas av regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer. Det bemyndigande som återfinns i bestämmelsen avser endast reglering av sådana frågor som har karaktär av verkställighets- föreskrifter (jfr prop. 1992/93:124 s. 79). Något bemyndigande behövs därför inte. 66 § första stycket Om skatten inte betalas i rätt tid skall den lämnas för indrivning. Regeringen får föreskriva att indrivning inte behöver begäras för ett ringa belopp. Bestämmelser om indrivning finns i lagen (1993:891) om indrivning av statliga fordringar m.m. Vid indrivning får verkställighet enligt utsökningsbalken ske. Genom bemyndigandet ges regeringen en rätt att föreskriva att indrivning inte behöver begäras för ett ringa belopp. Av 12 § andra stycket FSF framgår att regeringen har utnyttjat denna möjlighet och därvid beslutat att ringabeloppet skall uppgå till . Såsom redovisas i författningskommentaren till 9 kap. 4 § förslaget till vägtrafikskattelag föreslår utredningen emellertid att ringa- beloppet skall anges direkt i lagen. Därigenom bortfaller möjlig- heten för regeringen att besluta om detta. Bemyndigandet behövs således inte i den nya lagen. Om det finns synnerliga skäl, kan regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer medge nedsättning av eller befrielse från skatt enligt denna lag eller medge att traktor, som enligt denna lag skall höra till klass I, hänförs till klass II. Medges nedsättning av eller befrielse från fordonsskatt, får medgivandet avse även på skatten belöpande skattetillägg, ränta och dröjsmålsavgift. Detta bemyndigande tas upp och behandlas i avsnitt 12.11 nedan. Utredningens förslag mynnar ut i att det skall vara som skall besluta om synnerliga skäl för nedsättning av eller befrielse från fordonsskatt föreligger. Detta skall anges i lagen. Bemyndigandet behöver därför inte kvarstå i lagen i dess nuvarande form. 12.11Befrielse från skatt i vissa fall och hithörande frågor 12.11.1 Bakgrund och överväganden Enligt 88 § FSL kan, såsom framgår ovan, regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer medge nedsättning av eller befrielse från fordonsskatt om synnerliga skäl föreligger. Om sådana skäl föreligger får dessutom en traktor, som enligt FSL skall tillhöra klass I, hänföras till klass II. Av 20 § första stycket FSF framgår att (tidigare ) prövar frågor enligt 88 § FSL. har härigenom möjlighet att pröva frågor om nedsättning av eller befrielse från fordonsskatt i andra fall än de som lagligen kan prövas med stöd av FSL. Om en fråga om nedsättning av eller befrielse från fordonsskatt är av principiell betydelse skall tillsammans med eget yttrande lämna över ärendet till regeringen. Ärenden som det tidigare prövat enligt FSL 88 § har gällt exempelvis fordon som körs i liten omfattning på allmän väg, fordon som drivs med biobränslen och fordon som avregistrerats först efter skrotningen. beslut enligt 20 § FSF fick t.o.m. överklagas till regeringen, men får numera överklagas till länsrätten. Enligt uppgift från förekommer sådana överklaganden mycket sällan (vanligen mindre än fem fall ). Intill fick beskattningsmyndigheten (numera ) i två särskilt angivna och i detalj reglerade fall (FSF 21 §, upphävd genom SFS 2003:961) pröva frågor om befrielse från eller nedsättning av fordonsskatt enligt 88 § FSL. Detta gällde dels fordon som under vissa förutsättningar används på öar, dels fordon som varaktigt förts ut ur . återfinns visserligen dessa kriterier i FSF men av en annan konstruktion . Bestämmelsen om fordon som används på öar återfinns således i 25 § andra stycket och är närmast att betrakta som en regel om överklagande, enligt vilken det framgår att beslut om nedsättning eller befrielse i just dessa fall skall överklagas till länsrätten. Dennas beslut i ett sådant ärende får inte överklagas. Regeln om fordon som varaktigt förts ut ur har placerats i 20 § andra stycket FSF och innebär för dessa fall inte annat än att den tidsmässigt klargör vilket tidsintervall som skall omfattas av en eventuell nedsättning eller befrielse från fordonsskatt. Vid betraktande av de ovan redovisade bestämmelserna uppkommer framför allt två frågeställningar. Den första frågan är om det är befogat att två ärendegrupper som så i detalj återfinns i författningstexten verkligen skall anses falla under synnerliga skäl, eftersom det av bestämmelserna klart och tydligt framgår vilka kriterier som bör vara uppfyllda. Det behöver således inte göras någon samlad bedömning av olika omständigheter i ärendet som skulle motivera att dessa faller under begreppet synnerliga skäl. Tvärtom synes kriterierna kunna stå på egna ben och själva ligga till grund för beslut om nedsättning av eller befrielse från fordonsskatten. Den andra frågan är om det är befogat att bibehålla en ordning där det är regeringen som prövar, alternativt överprövar om förutsättningarna för nedsättning eller befrielse enligt 88 § FSL är uppfyllda. Det bör noteras att denna ordning börjat luckras upp redan genom de ändringar som trädde i kraft . genomfördes en reform i svensk rättskipning, där överprövning av förvaltningsärenden i stor utsträckning fördes över från regeringen till förvaltningsdomstolar. I det betänkande som låg till grund för reformen, Domstolsprövning av förvaltningsärenden SOU 1994:117, redogörs för tankegångarna bakom reformen. Tanken är att principen att förvaltningsbeslut som huvudregel bör kunna prövas i de allmänna förvaltningsdomstolarna skall vara vägledande när man utformar nya regler om överklagande av sådana beslut. Det skall således finnas skäl, såsom att det är nödvändigt att regeringen behöver politiskt styra praxis på något område, för att överprövningen av förvaltningsbeslut inte skall ske i domstol. Det kan också röra sig om områden som är mindre lämpade att prövas av domstol, t.ex. beslut av säkerhets- eller utrikespolitisk karaktär. I 13 kap. 1 § SBL återfinns en regel av motsvarande lydelse som i 88 § FSL. Något skäl till att det är regeringen, eller den myndighet som regeringen bestämmer, som skall avgöra om synnerliga skäl föreligger kan inte utläsas av förarbetena till SBL. Utredningens förslag: De möjligheter till nedsättning av eller befrielse från fordonsskatt som t.o.m. uttryckligen förelåg enligt 21 § FSF fogas in i den nya vägtrafikskattelagen och frikopplas från frågan om huruvida synnerliga skäl föreligger. beslut om nedsättning eller befrielse skall i dessa fall fortsättningsvis kunna överklagas till allmän förvaltningsdomstol. Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten. När det gäller frågan om regeringens generella möjlighet att ge vissa dispenser om synnerliga skäl föreligger föreslås regeln som sådan kvarstå. Även denna regel föreslås fogas in i den nya väg- trafikskattelagen. I stället för regeringen, eller den myndighet som regeringen bestämmer, skall dock besluta i dessa fall. Överklagandet skall följa den ordinarie instansord- ningen. Detta innebär en i detta hänseende likformig behandling av beslut som fattas enligt den nya vägtrafikskattelagen Mot bakgrund av redogörelsen ovan finner utredningen anledning att renodla de situationer då nedsättning av eller befrielse från fordonsskatten kan komma i fråga. Detta kan åstadkommas genom att frågan huruvida synnerliga skäl föreligger frikopplas från frågan om befrielse föreligger utifrån någon av de grunder som angavs i den numera upphävda 21 § FSF. Reglerna härom bör infogas i den nya lagen och inte vara kvar i förordningsform. Vad beträffar den nuvarande dispensmöjligheten i 88 § FSL rörande traktorers indelning i (skatte-) klasser föreslås den borttagen av det skälet att den över huvud taget inte tillämpas. Vad sedan avser frågan om det finns anledning att låta regeringen vara den som i vissa fall beslutar om dessa dispenser finner utredningen att sådana skäl saknas. Den bedömningen gör vi dels utifrån det förhållandet att det handlar om ytterst få ärenden , dels utifrån det reglerade området som sådant. Förslaget har i denna del under hand diskuterats med . De ovan föreslagna förändringarna innebär att det är som fortsättningsvis är bemyndigat att besluta om fordonsskatt, vare sig det gäller debitering, befrielse eller annat. Överklagande av beskattningsbeslut enligt lagen sker på samma sätt och i samma form, oavsett vilken lagregel som beslutet vilar på. Förändringen får anses vara till gagn för såväl de skattskyldiga som rättstillämpningen i stort på området. 12.12Övriga överväganden kring fordonsskattelagen När skatteplikten upphör eller skatten sänks därför att fordonets beskaffenhet eller användning ändras kan det bli aktuellt att återbetala skatt. Av 17 § FSL framgår till vem återbetalningen skall ske. Återbetalning kan också bli aktuell på annan grund, t.ex. vid kombitrafik (70 a § FSL). När gör en återbetalning avräknas automatiskt obetalda skatter och avgifter enligt 66 § andra stycket FSL. Utöver obetald fordonsskatt, dröjsmålsavgift och skattetillägg avräknas vissa avgifter, som tas ut enligt förordningen (2001:652) om avgifter inom vägtrafikområdet, t.ex. skyltavgift och registerhållningsavgift och som uppbärs i samband med uppbörd av fordonsskatt. I RSV Sv 1996:2, avsnitt 6, lämnas rekommenda- tioner om hur avräkningen skall genomföras och om utformningen av underrättelsen till den skattskyldige. Där framgår också att fordonsskatt som betalats in till kronofogdemyndigheten redovisas till först när skatten betalats till fullo och att hänsyn därför, vid en automatisk avräkning, inte kan tas till delbetalningar. Om det senare visar sig att skatten var betald kan beskattningsmyndigheten med stöd av 37 § FSL rätta den felaktiga avräkningen. Frågan har uppkommit om bestämmelsen om avräkning bör vidgas i syfte att få in registerhållningsavgifter och skyltavgifter som har påförts separat. Enligt nu gällande bestämmelser kan sådan avräkning inte ske. Såvitt utredningen erfarit är av de nu nämnda avgifterna obetalda. Utredningens bedömning: Någon förändring av avräknings- reglerna föreslås inte. Inom ramen för skattekontot är det möjligt att avräkna avgifter mot skatt. Omfattas inte skatten av skattekontot är det lagen (1985:146) om avräkning vid återbetalning av skatter och avgifter som gäller. Såvida det rör sig om ett A-mål är det enligt denna lag tillåtet med avräkning. Det är således i och för sig möjligt att utvidga avräknings- förfarandet.