sou · GSB3125d2 · 2005-01-01 00:00:00 — Det återstår en risk för staten, nämligen risken för förlust av be- talningsförmåga hos de ägarbolag som påtar sig betalningsansvar i andra hand. Denna risk balanseras enligt förslaget inte med riskav- gifter. Ökade administrativa kostnader för myndigheterna De myndigheter som enligt förslaget får påtagligt ökade uppgifter är SKI och . Den personalstyrka inom SKI som får arbeta med myndighetens uppgifter i avgiftsprocessen torde behöva uppgå till cirka 3 till 4 personer. Detta kan jämföras med att cirka 1,5 personer är direkt verksamma i det ekonomiska granskningsarbetet. Med hänsyn till myndighetens overhead-kost- nader och behovet av att anlita extern expertis skulle myndighetens kostnader för den finansiella tillsynen kunna komma att ligga på i storleksordningen 4 till , vilket skulle vara en ökning jämfört med nuläget på . SKI:s och SSI:s övriga tillsynskostnader för kärnavfallsprojektet förutsätts i stort sett vara oförändrade. Däremot föreslås att kost- naderna täcks med medel via fondsystemet istället för med medel via avgiftsförordningarna. administrativa kostnader torde komma att behöva ligga på nivån . Det torde innebära en ökning med i storleksordningen jämfört med . kan få några mindre fonder att för- valta tillsammans med de fonder som förvaltas . Kravet på sepa- rata redovisningar av de olika fonderna torde medföra visst merar- bete. Utredaren förutsätter att styrelsen själv närmare bedömer de administrativa konsekvenserna, men gör den översiktliga bedöm- ningen att förslaget inte märkbart torde påverka de administrativa kostnaderna. Förslaget innebär sammanfattningsvis ökade myndighetskostna- der på i storleksordningen . Åtgärder för en ändamålsenlig riskhantering i staten Kostnaderna för de statliga myndigheternas tillsyn m.m. föreslås täckas med medel ur fonderna. Som beskrivs i betänkandet är det ett flertal olika företag som kon- stituerar kärnkraftsindustrin. Det är först och främst de fyra re- aktorföretagen, men sedan också olika ägarbolag upp till den högsta nivån av ägarbolag som i allt väsentligt representeras av , Fortum Oyj, Statkraft A/S och . Med kärnkraftsindustrin avses här gruppen av reaktorföretag och olika ägarbolag mer generellt. Förslaget syftar till att betalningsansvaret för kärnavfallet förs upp till ägarbolag för att kopplas samman med betalningsförmåga. Det innebär ett riskavlyft från staten till ägarföretagen. Risken läggs på ägarbolag som ett andrahandsansvar för betal- ningar som sträcks ut i tiden till efter det att reaktorerna stängs och fram tills slutförvaren försluts. Betalningarna till avgiftssystemet som skall avse förväntad kostnad fördelas ut över åren och omprö- vas . Detta bör leda till ett företagens betal- ningar blir jämnare fram tills projektet avslutas. Den konsekvens som detta kan ha på ägarföretagens kreditvärdighet torde vara mar- ginell. Utredarens bedömning är att detta särskilt torde gälla då de högsta koncernmoderbolagen träder in som betalningsansvariga i andra hand. Eftersom förslaget innebär att det inte blir någon bortre gräns för avgiftsbetalningar bör eventuella krav från statens sida på en överfondering i förhållande till den förväntade kostnaden falla bort. Förhållandet att fonderingen görs för den förväntade kostna- den bör vara positivt för företagen jämfört med om fondering skulle göras för en högre konfidensgrad. Omfördelningen av betalningar för myndigheternas tillsyn från företagen direkt (via avgiftsförordningen) till att gå via fondsyste- met bör inte ha någon effekt för företagen. För en reaktorinnehavare (eller annat företag) som får betala en avgift för statens ekonomiska risk uppkommer utgifter i förhål- lande till nuläget. Sådana avgifter kan emellertid reaktorinnehavarna undgå. Åtgärder för en ändamålsenlig riskhantering i staten Utredarens förslag innebär en breddning och fördjupning av granskningen av reaktorinnehavarnas kostnadsberäkningar som underlag för avgiftsförslagen. Det är naturligtvis på förhand inte möjligt att förutsäga vad en sådan granskning leder till, men ett möjligt scenario är att de uppskattade kostnaderna ligger kvar på samma nivå som . Vid sidan av det beräknas myndighetskost- naderna, som nämnts ovan, öka med . En väsentlig faktor för avgifterna är vidare förslaget om föränd- rade beräkningsförutsättningar, vilket innebär att de kalkylerade utgifterna antas komma än vad som antas . Förslaget innebär också att tillkommande kostna- der fördelas ut på fler år än . Sammantaget torde dessa faktorer innebära att de årsvisa avgif- terna blir lägre . omfattar i princip anläggningar (slutförvar) som skall byggas för att sedan förslutas och andra anläggningar som skall rivas (kärnkraftverk). Det är ett långsiktigt och beloppsmässigt stort projekt. Utgångspunkten för finansieringen av projektet är att kärn- kraftsindustrin – och inte skattebetalarna – skall stå för kostna- derna. Utredarens tolkning av denna utgångspunkt är att finansie- ringssystemet bör utformas så att risken minimeras för att staten och skattebetalarna skall behöva träda in och betala. Betalningsan- svaret skall därför så långt som möjligt ligga på kärnkraftsindustrin – ungefär som det gör när ett kraftföretag skall bygga ett nytt kraftverk. Förslaget syftar i enlighet härmed till en sammankoppling av betalningsansvaret med de delar av kärnkraftsindustrin som kan förväntas ha långsiktig betalningsförmåga, vilket innebär att en av- sedd risk- och ansvarsfördelning läggs till rätta. Detta görs genom att ekonomiska risker identifieras och hanteras. Åtgärder för trans- parens, förverkligande av avsedda sammankopplingar mellan betal- ningsansvar och betalningsförmåga och allmänt hantering av eko- nomiska risker har enligt utredaren i princip positiva samhällseko- nomiska konsekvenser. Åtgärder för en ändamålsenlig riskhantering i staten Förslaget att en ansvarsfördelning ändras till den avsedda för med sig att osäkerhet undanröjs vad gäller betalningsansvar och riskbärande. Att undanröja osäkerhet bör enligt utredaren i princip vara positivt såväl för företag och stat som för samhällsekonomin i stort. Visserligen kan det vara positivt för företagen att undgå ett be- talningsansvar för framtida kostnader – genom att det istället ligger hos staten. I det korta perspektivet kan det rent allmänt föra med sig positiva effekter på tillväxten att bortse från framtida negativa restvärden. Det gäller dock inte på lång sikt. De långsiktiga sam- hällsekonomiska konsekvenserna av en sådan hållning, dvs., i princip att bortse från riskerna för kostnadsöverdrag, och att uppsidan läggs hos företagen och nersidan hos staten bedömer emellertid utredaren som klart negativa. Företagen bör ta ansvar för kostnaderna även om de skulle bli höga och det är också den riktlinje som är vägledande för regleringen av finansieringen. Betalningsansvaret bör därvid ligga hos de juridiska personer som har betalningsförmåga, vilka därigenom också får ta ansvar för de olika delprojektens genomförande. Sammanfattningsvis innebär förslaget att ansvars- och riskför- delningen blir den avsedda som avgiftsnivån torde bli lägre. Förslaget innebär ingen belastning på statsbudgeten. 10 En enhetlig finansieringslag Finansieringslagen omfattar omhändertagandet av använt kärn- bränsle och långlivat kärnavfall, vilka i ekonomiskt avseende utgör den alldeles dominerande delen av de restprodukter som den svenska kärntekniska verksamheten genererar. För slutlig hantering av restprodukter från äldre kärnteknisk verksamhet, som har ett samband med framväxten av det svenska kärnkraftprogrammet, finns det särskilda finansieringsregler i den s.k. Studsvikslagen. är tillämplig på all kärnteknisk verksamhet. Den som bedriver kärnteknisk verksamhet har också ett ansvar enligt balken att ta hand om avfallet och återställa marken efter det verk- samheten har upphört – ett så kallat efterbehandlingsansvar. I mil- jöbalken finns det finansieringsregler som gäller efterbehandlings- ansvaret. I kärntekniklagen regleras betalningsansvaret för tillstånds- havarna. Regler för finansiering av åtgärder för hanteringen av restpro- dukterna från kärnteknisk verksamhet finns alltså i fyra olika lagar vars regler på olika sätt överlappar varandra. I detta kapitel beskrivs översiktligt anläggningar i det svenska kärnavfallssystemet. Därefter redovisas de olika lagar som innehål- ler bestämmelser om finansieringen av åtgärder för hanteringen av restprodukterna från kärnteknisk verksamhet. Avslutningsvis före- slås att de nuvarande reglerna för finansiering av åtgärder för han- teringen av restprodukterna från den kärntekniska verksamheten i samordnas i en lag. 10.1Restprodukter från kärnteknisk verksamhet – en översikt av anläggningar Kärntekniklagen skiljer på kärnämne och kärnavfall. Med kärnämne avses enligt kärntekniklagen: uran, plutonium eller annat ämne som används eller kan använ- das för utvinning av kärnenergi (kärnbränsle) eller förening i vilken sådant ämne ingår, torium eller annat ämne som är ägnat att omvandlas till kärn- bränsle eller förening i vilken sådant ämne ingår, och använt kärnbränsle som inte har placerats i slutförvar. Med kärnavfall avses enligt kärntekniklagen: använt kärnbränsle som har placerats i slutförvar, radioaktivt ämne som har bildats i en kärnteknisk anläggning och som inte har framställts eller tagits ur anläggningen för att användas i undervisnings- eller forskningssyfte eller för medi- cinska, jordbrukstekniska eller kommersiella ändamål, material eller annat som har tillhört en kärnteknisk anläggning och blivit radioaktivt förorenat samt inte längre skall användas i en sådan anläggning, och radioaktiva delar av en kärnteknisk anläggning som avvecklas. Med kärnteknisk anläggning avses enligt Kärntekniklagen: anläggning för utvinning av kärnenergi (kärnkraftsreaktor), annan anläggning i vilken en självunderhållande kärnreaktion kan ske, såsom forskningsreaktor, anläggning för utvinning, framställning, hantering, bearbetning, förvaring som avses bli bestående (slutförvaring) eller annan förvaring (lagring) av kärnämne, och anläggning för hantering, bearbetning, lagring eller slutförva- ring av kärnavfall. har 45 stycken olika kärntekniska anläggningar med till- stånd enligt kärntekniklagen. De är 13 kärnkraftsreaktorer (varav två är stängda), 2 forskningsreaktorer, 1 anläggning för tillverkning av kärnbränsle, 5 olika slutförvar för kärnavfall, 3 mellanlager för använt kärnbränsle, 3 mellanlager för kärnavfall, 3 anläggningar för behandling av kärnämne, 14 anläggningar för behandling av kärn- avfall. Anläggningarna är lokaliserade i åtta olika kommuner i landet. I i kommun finns kärnkraftsreaktorerna och (stängdes ). I Forsmark i kommun finns kärnkraftsreaktorerna , och samt slutförvaret SFR 1 för låg- och medelaktivt radioaktivt driftavfall och ett markförvar för mycket lågaktivt kärnavfall. I Simpevarp i finns kärnkraftsreakto- rerna 1, 2 och 3 samt det centrala mellanlagret Clab för använt bränsle och ett markförvar för mycket lågaktivt kärnavfall och ett mellanlager för kärnavfall (BFA-anläggningen). I Ranstadsanläggningen i finns anlägg- ningar för återvinning av uran från kärnavfall. I i finns kärnkraftsreaktorerna , , och , ett mellanlager för kärnavfall (kokillförrådet) samt ett markförvar för mycket låg- aktivt kärnavfall. I Studsviksanläggningen i finns forsknings- och materialprovningsreaktorn och forskningsreaktorn , laboratorier för tester och undersökningar av kärn- bränsle, två mellanlager för använt kärnbränsle (FA- och AT-an- läggningarna), ett mellanlager för kärnavfall (AM-anläggningen), ett markförvar för mycket lågaktivt kärnavfall samt anläggningar för behandling av kärnavfall. I finns en kärnbränslefabrik. I strax söder om finns Ågesta-reaktorn (tungvattenreaktor, nerlagd 1974). 10.2Regleringen av det finansiella ansvaret – fyra olika lagar Regler om dels skyldigheter för att ta hand om restprodukterna från kärnteknisk verksamhet, dels finansieringen av de åtgärder som krävs för hanteringen av omhändertagandet finns som tidigare nämnts i följande fyra lagar: Lagen (1984:3) om kärnteknisk verksamhet (kärntekniklagen). (1998:808). Lagen (1992:1537) om finansiering av framtida utgifter för an- vänt kärnbränsle m.m. (finansieringslagen). Lagen (1988:1597) om finansiering av hanteringen av visst radioaktivt avfall m.m. (Studsviklagen). Kärntekniklagen och reglerar de allmänna skyldig- heterna för kärnteknisk verksamhet medan finansieringslagen och Studsvikslagen är lagar som enbart reglerar finansieringen av han- tering och slutförvaring av restprodukterna från kärnteknisk verk- samhet. Alla som har tillstånd till kärnteknisk verksamhet skall svara för att de åtgärder vidtas1 som behövs för att på ett säkert sätt hantera och slutförvara i verksamheten uppkommet kärnavfall eller däri uppkommet kärnämne som inte används på nytt, och att på ett säkert sätt avveckla och riva anläggningar i vilka verk- samheten inte längre skall bedrivas. Denna skyldighet innebär att tillståndshavaren skall vidta alla de åtgärder som behövs för att uppkommet kärnavfall och kärnämne som inte återanvänds skall kunna hanteras och slutförvaras på ett säkert sätt och att den anläggning, i vilken verksamheten inte längre skall bedrivas, avvecklas och rivs på ett säkert sätt. I denna skyldighet ingår även en fullständig demontering och bortforsling av de radioaktivt kontaminerade delarna av den anläggning vari den kärntekniska verksamheten bedrivits. 1 Jfr 10 § lagen (1984:3) om kärnteknisk verksamhet (kärntekniklagen). ett ansvar för att klarlägga vilka åtgärder som behövs för slutför- och demontering samt hur dessa åtgärder skall kunna vidtas. Dessa skyldigheter för tillståndshavaren kvarstår till dess de full- gjorts eller befrielse från dem medgivits även om tillståndet för verksamheten återkallas eller tillståndets giltighetstid upphört.2 I det ansvar som åläggs den som har tillstånd till kärnteknisk verksamhet ingår att svara för de faktiska kostnader som behövs för avfallsanläggningen. Som påpekades av lagrådet i yttrandet över finansieringslagen3 omfattar tillståndshavarens skyldigheter även att ansvara med återstoden av sin förmögenhet för kostnader som staten skulle kunna ådra sig för sådana åtaganden, ifall tillstånds- havaren skulle underlåta att fullgöra sina skyldigheter och staten därför nödgas vidta åtgärderna. Som betonas i kapitlen 4 och 9 innebär ansvaret enligt kärntek- niklagen att reaktorföretagen inte förväntas kunna ta sitt ansvar eftersom de inte kan förväntas ha den ekonomiska förmåga som svarar mot lagens ålägganden när reaktorerna är stängda. Det är inte tillåtet att bedriva kärnteknisk verksamhet utan tillstånd enligt . Den som bedriver en verksamhet enligt miljö- balken har ett efterbehandlingsansvar. Efterbehandlingsansvaret innebär att den ansvarige i skälig omfattning skall utföra eller be- kosta de efterbehandlingsåtgärder som på grund av föroreningar behövs för att förebygga, hindra eller motverka att skada eller olä- genhet uppstår för människors hälsa eller miljön. Tillstånd, godkännande eller dispens enligt eller en- ligt föreskrifter meddelade med stöd av balken, får för sin giltighet göras beroende av att den som avser att bedriva verksamheten stäl- ler säkerhet för kostnaderna för efterbehandling och andra åter- ställningsåtgärder som verksamheten kan leda till. Om det kan antas att ställd säkerhet är tillräcklig, får den myndighet som prövar frågan om tillstånd, godkännande eller dispens besluta om ytterligare säkerhet. I fråga om beskaffenheten av säkerheten gäller 2 kap. 25 § ut- sökningsbalken, vilket innebär att säkerheten skall bestå av pant eller borgen. Borgen skall ställas såsom för egen skuld och, om den 2Jfr 14 § lagen (1984:3) om kärnteknisk verksamhet 1980/81:90, bilaga 1, s. 637. ingås av två eller flera personer gemensamt, vara solidarisk. Säker- heten skall prövas av tillståndsmyndigheten och förvaras av länssty- relsen. Beträffande de skyldigheter som innehavarna till en kärnkrafts- reaktor har finns bestämmelser i finansieringslagen. Reaktorinne- havarna skall betala en årlig avgift och ställa säkerheter till staten för hantering och slutförvaring av använt kärnbränsle samt avveck- ling och rivning av kärnkraftsreaktorerna. Översynen av finansie- ringslagen är föremålet för denna utredning. Den som har tillstånd att inneha och driva en kärnkraftsreaktor (reaktorinnehavare) är enligt Studsviklagen skyldig att betala en avgift till staten som ett kostnadsbidrag för slutlig hantering av restprodukter från kärnteknisk verksamhet som har ett samband med framväxten av det svenska kärnkraftprogrammet.4 De avgifts- skyldiga tillståndshavarna är , , och . Avgiften är för varje levererad kWh elström som gene- reras vid respektive reaktorinnehavares anläggning. Avgiften är an- given direkt i Studsvikslagen och kan karaktäriseras som en skatt. Avgiftsmedlen förs över till Kärnavfallsfonden, vars styrelse för- valtar medlen särskilt i den så kallade Studsviksfonden.5 SKI beslu- tar om den närmare användningen av avgiftsmedlen.6 Den verksamhet som avses gäller dekontaminering och nedlägg- ning av anläggningar samt hantering och slutförvaring av visst kärnavfall och visst använt kärnbränsle som anges i 1 § Studsviksla- gen. Enligt den praxis som kommit att utvecklas mellan reaktor- innehavarna och SKI omfattar avgiftssystemet enligt Studsvikslagen dessutom alla anläggningar för hantering m.m. av kärnämne och kärnavfall som fanns inom Studsviksanläggningen . 4Jfr 2 § lagen (1988:1597) om finansiering av hanteringen av visst radioaktivt avfall m.m. 5Jfr 3 § lagen (1988:1597) om finansiering av hanteringen av visst radioaktivt avfall m.m. 6Jfr 4§ lagen (1988:1597) om finansiering av hanteringen av visst radioaktivt avfall m.m. Det är tre tillståndshavare enligt kärntekniklagen som innehar de anläggningar respektive ansvarar för det använda kärnbränsle och kärnavfall som Studsvikslagen avser. De betalar ingen avgift men har enligt Studsvikslagen en möjlighet att få ett kostnadsbidrag till dekontaminering och nedläggning av dessa an- läggningar respektive till hantering och slutförvaring av kärnavfallet och det använda kärnbränslet. Tillståndshavarna är Studsvik Nuc- lear AB, AB SVAFO och . Dessa tillståndshavare är var och en skyldiga att för sina respek- tive verksamheter upprätta en beräkning över de kostnader som verksamheten enligt 1 § avser. I de beräknade kostnaderna skall ingå dels en uppskattning av kostnaderna för samtliga de åtgärder som kan anses bli behövliga, dels kostnaderna för de åtgärder som avses bli vidtagna inom en tidsrymd av . Kostnadsbe- räkningen skall ses över samt lämnas till SKI. Till- ståndshavarna har emellertid, efter medgivande av SKI, överlåtit uppgiften att upprätta kostnadsberäkningarna till AB SVAFO.7 Nedan redovisas de åtgärder som enligt praxis kommit att om- fattas av Studsvikslagen samt de tillståndshavare som ansvarar för respektive åtgärd. dekontaminering och nedläggning av forskningsreaktorerna R2 och R2-0 i Studsvik med tillhörande byggnader, dekontaminering och nedläggning av bränslelaboratoriet, för- bränningsanläggningen och bergrumslaboratoriet, hantering och slutförvaring av bränsleelement från forsknings- reaktorn i som den 30 juni 1991fanns i anslutning till reaktorn, dekontaminering och nedläggning av isotopcentralen, dekontaminering och nedläggning av smältanläggningen SMA, och dekontaminering och nedläggning av de fristående laboratori- erna AKL, A-hallen samt M-huset. AB SVAFO svarar för dekontaminering och nedläggning av det aktiva central- laboratoriet, van der Graaf-generatorn, behandlingsanlägg- ningen HM, förvaringsanläggningen , det s.k. aktiva tråget, 7 Jfr 5 § lagen (1988:1597) om finansiering av hanteringen av visst radioaktivt avfall m.m. hantering och slutförvaring av kärnbränsle från forskningsreak- torn R1 samt dekontaminering och nedläggning av mellanlagret för tempo- rärt behandlat medel- och lågaktivt avfall AM, dekontaminering och nedläggning av tank- och siloanlägg- ningen TS, dekontaminering och nedläggning hallen för aktivt avfall AU, dekontaminering och nedläggning f.d. uranförrådet UF, dekontaminering och nedläggning avfallsskjulen AS 1-4, och dekontaminering och nedläggning upplagsplatsen UA för fast aktivt avfall. dekontaminering och nedläggning av kraftvärmereaktorn i , och hantering och slutförvaring av använt kärnbränsle från kraftvär- mereaktorn i . Samtliga dessa tillståndsinnehavare kan också få ett kostnadsbidrag ur Studsviksfonden för de strålskyddsåtgärder som är nödvändiga enligt strålskyddslagen. Det bör observeras att var och en av dessa tillståndshavare är skyldiga, enligt kärntekniklagen, att på ett säkert sätt avveckla och riva sina respektive anläggningar samt slutförvara sitt kärnavfall och använda kärnbränsle oavsett möjligheterna till kostnadsbidrag en- ligt Studsvikslagen. Särskilt beträffande återställning av anläggningen i I uppfördes en anläggning för utvinning av uran. Anläggningen uppfördes och drevs av dåvarande AB Atomenergi – numera . Anläggningen an- vändes för detta ändamål och utnyttjades senare för processutveckling och enbart för återvinning av uran ur kärnavfall i form av brännbara sopor, filter, slam m.m. Det dagbrott för brytning av uranmalm som funnits vid anlägg- ning har återställts liksom vissa anläggningar för utvinning av uran och hantering av avfall. Det återställningsarbete som återstår vad gäller den ursprungliga verksamheten och som omfattas av Studs- vikslagen är lakhallen, lakverket, sovringsverket samt vissa avfalls- Tillståndshavare för dessa kärntekniska anläggningar är nu- mera . är som ursprunglig tillståndshavare skyldig enligt 14 § kärntekniklagen att svara för det återställningsarbete som ännu inte fullgjorts, även om bolaget inte längre innehar till- ståndet för anläggningen. är som tillståndshavare skyldig enligt 10 § kärntekniklagen att på ett säkert sätt avveckla och riva anläggningar i vilka verksamheten inte längre skall bedrivas. Det finns således anledning för SKI som tillsyns- myndighet samt de berörda bolagen att mer i detalj klara ut hur ansvaret för det återstående rivningsarbetet skall fördelas mellan bolagen. Kärnteknisk verksamhet som inte täcks av finansieringslagen eller Studsvikslagen Nedan redovisas de kärntekniska verksamheter som inte omfattas av de finansiella reglerna enligt finansieringslagen eller Studsviksla- gen. Verksamheterna redovisas grupperade på respektive tillstånds- havare. innehar verksamheter som inte kan få något bidrag enligt finansieringslagen eller Studsviklagen. Det är han- tering och slutförvaring av bränsleelement från forskningsreaktorn i som fanns i anslutning till reaktorn efter . är för de verksamheter i Ranstadsanläggningen som inte kan hänföras till den ursprungliga verksamheten med ut- av uran skyldig att avveckla och riva utan möjligheter att få något bidrag enligt finansieringslagen eller Studsviklagen. svarar för dekontaminering och nedläggning av bränslefabriken i utan möjligheter att få något bidrag enligt finansieringslagen eller Studsviklagen. Tekniska Högskolan svarar för hantering och slutförvaring av kärnämne utan möjligheter att få något bidrag enligt finan- sieringslagen eller Studsviklagen. 10.3Ett finansieringssystem – en lag Det finns tre grupper av avfall från kärnteknisk verksamhet som finansiellt regleras på olika sätt: 1.Avfall från kommersiell kärnkraft som regleras genom finansie- ringslagen. 2.Avfall från forskningsreaktorer m.m. som regleras genom Studsvikslagen. 3.Övrigt kärnavfall som regleras genom . Kärntekniklagen och omfattar alla tre grupper av avfall. bestämmelser får emellertid ingen verkan för grup- perna 1 och 2 eftersom finansieringslagen respektive Studsvikslagen anger mer omfattande krav på finansiella åtgärder. Det finns flera skillnader i kraven som ställs genom de olika re- gelverken. Principerna för beslut om avgift är olika.