sou · GSB3122d2 · 2005-01-01 00:00:00 — Det skulle kunna föreskrivas att det sällan bör bli aktuellt för SiS att medge dubbelt så lång villkorlig frigivning som minimitiden, alltså vid LSU-påföljder upp . Modellen ger SiS en möjlighet att besluta om lämplig tidpunkt för inledande av eftervården utifrån förhållandena i det enskilda fallet. Reduktionen av institutions- vistelsen kan användas vid eventuell misskötsamhet genom att den dömde återtas till institutionen under högst ett visst antal dagar. Befogad kritik kan riktas mot modellen därför att den är alltför krånglig till sin konstruktion. Det kan vidare hävdas att regelsystemet riskerar att förväxlas med villkorlig frigivning från fängelsestraff. En annan nackdel som kan anföras är att domstolen inte har någon kunskap om hur verkställigheten kommer att se ut i det enskilda fallet och att domstolens osäkerhet i detta avseende kan leda till en generell straffskärpning. Vi gör sammanfattningsvis den bedömningen att tiden för eftervården inte bör vara avhängig vare sig av den tid som domstolen dömt ut eller av det konkreta vårdbehovet. I stället bör eftervården alltid pågå under en i lag bestämd tid. Om eftervården på ett effektivt sätt skall kunna rehabilitera den unge är det nödvändigt att han blir föremål för insatser under en relativt lång och sammanhängande period. Som har angetts talar erfarenheterna av den eftervård som bedrivs vid SiS särskilda ungdomshem för att perioden inte bör understiga . En eftervård med en fast tid för samtliga LSU-dömda vars påföljd överstiger är därför att föredra utifrån ett vård- och behandlingsperspektiv. En sådan ordning är lätt att tillämpa och den tillgodoser kraven på tydlighet och förutsebarhet. Skulle det i ett enskilt fall visa sig att den unge inte har något påtagligt behov av vård eller behandling bör insatserna kunna anpassas till detta förhållande. Vi anser sålunda att övervägande skäl talar för att tiden för eftervård bör bestämmas . Den av oss förordade modellen för en ny verkställighetsform innebär således att domstolen på sedvanligt sätt fastställer straffvärdet på brottsligheten, dvs. straffvärdet mätt /år med sluten ungdomsvård, och dömer den unge till denna påföljd. Om den tid den dömde har att verkställa uppgår – efter det att hänsyn tagits till bestämmelserna om tillgodoräknande av frihetsberövande och sammanläggning med annan dom – skall en eftervård ingå i verkställigheten. I sådana fall skall institutionstiden minskas . Det kan tilläggas att förslaget bör innebära ett motverkande av den generella genomsnittliga ökningen av verkställighetstiden för tidsbestämda frihetsberövanden som reform har inneburit. Som nämnts visade utvärderingen att de faktiska tiderna för frihetsberövande blivit längre, från – 1998 –2000, dvs. en ökning med . Vi har tidigare redovisat att det av SiS statistik framgår att de utdömda tiderna för sluten ungdomsvård –2003 var tämligen stabila och uppgick till cirka 8,5–9,5 månader. Som tidigare angetts visar statistik från SiS att flertalet av de unga som verkställer sluten ungdomsvård har tider som uppgår eller mer. Av de som togs in fr.o.m. t.o.m. uppgick andelen till . alltså antas medföra nästan en halvering av den ökning av verkställighetstiden som påvisades i utvärderingen. Vid denna beräkning har dock inte beaktats effekterna av våra förslag om dels att den som har dömts till sluten ungdomsvård i vissa fall skall få tillgodoräkna sig den tid han har varit omhändertagen för vård enligt LVU (avsnitt 17.4), dels att domstolen skall ha möjlighet att förordna att domen på sluten ungdomsvård skall gå i verkställighet (avsnitt 16.8.5). Situationer då den unge inte bör beredas eftervård Det kan dock tänkas finnas situationer då det inte är lämpligt att bereda den unge eftervård trots att han har ådömts en påföljd som uppgår till minst fyra månaders sluten ungdomsvård. Det bör därför i lagen föras in en möjlighet till undantag från regeln om eftervård. Ett sådant fall är när den unge är föremål för ett beslut om tvångsvård enligt LVU som han verkställer sluten ungdomsvård. Det förekommer som nämnts att omständigheterna är sådana att de sociala myndigheterna anser att beslutet om LVU- vård bör fortsätta att gälla trots att den unge har dömts till sluten ungdomsvård. Så kan vara fallet vid exempelvis korta verkställig- hetstider och om den unge kan antas vara i behov av fortsatt tvångsvård efter fullgjord verkställighet. Det kan då vara så att beslutet om LVU-vård får bestå, om det bedöms nödvändigt för att säkerställa kontinuiteten och långsiktigheten i vården eller om det kan anses bidra till att motverka risken för att den som är föremål för LVU-vård begår brott i syfte att få en tidsbestämd och kanske kortare vårdtid. Det kan naturligtvis också förekomma att beslutet om LVU fattas efter det att den unge har blivit dömd. Som redovisats har lagstiftaren underlättat att få till stånd tvångsvård enligt LVU efter verkställd LSU-påföljd. Ett beslut om LVU i dessa situationer har naturligtvis sin grund i att den unge är i behov av tvångsvård än vad den utdömda påföljden medger. Om den dömde är föremål för ett beslut enligt 3 § LVU med placering i ett sådant särskilt ungdomshem som avses i 12 § den lagen, bör verkställigheten av den slutna ungdomsvården i och för sig kunna innehålla inslag av vård under öppnare former, men inte vistelse utanför institutionen i den form som eftervården innebär. I stället bör den unges institutionsvistelse anpassas till fortsatt tvångsvård efter verkställigheten. En annan situation då det inte är lämpligt att bereda den unge eftervård uppstår om SiS då institutionsvården pågår bedömer att han inte har förmåga och/eller vilja att hantera den relativa frihet som eftervården trots allt innebär. Om det sålunda på goda grunder kan antas att den unge utanför institutionen kommer att återfalla i brottslighet eller i missbruk bör det finnas en möjlighet att hålla honom kvar på institutionen och skjuta upp eftervården. Möjligheten för SiS att senarelägga eftervården bör omfatta även situationer då den unge i slutskedet av institutionsvistelsen avviker, missbrukar droger eller på annat sätt grovt missköter sig. SiS bör i dessa fall fortlöpande pröva om institutionsvården skall bestå eller om den skall övergå till eftervård. Bestämmelsen om undantag från regeln om eftervård bör tillämpas restriktivt. Besluten, som skall fattas av SiS centralt, skall vara motiverade. Den unge bör ha möjlighet att överklaga och få SiS beslut prövat i domstol. Även med en restriktiv tillämpning kan det dock inte uteslutas att omständigheterna i ett enskilt fall kan vara sådana att någon eftervård över huvud taget inte kan komma till stånd på grund av något av de nämnda skälen. Den unge bör mötas av reaktioner vid misskötsamhet under eftervården Vi har tidigare som en utgångspunkt angett att eftervården måste vara ordnad på ett sådant sätt att den unge står under en omfattande övervakning i syfte att säkerställa såväl att han får stöd i tillvaron som att hans förehavanden kontrolleras. Om det uppstår problem i den unges vardag ligger det i sakens natur att intensiteten i insatserna bör öka. Som angetts måste det emellertid också finnas möjligheter att tillgripa andra åtgärder om det står klart att han inte har förmåga och/eller vilja att sköta sig utanför institutionen. Det är sålunda nödvändigt att övervakningen är förenad med någon form av sanktionssystem. Dessa åtgärder skall kunna tillgripas om den unge inte följer de särskilda villkor som gäller för hans vistelse utanför hemmet eller om han på annat sätt missköter sig. Åtgärderna skall vara tillräckligt kännbara för att verka avhållande. De skall vidare vara tydliga. Det skall stå klart för den unge vilka reaktioner han kommer att möta vid misskötsamhet under eftervården. Det bör normalt vara tillräckligt att SiS tilldelar den unge en varning. Vid grövre eller upprepade fall av misskötsamhet bör SiS däremot ha möjlighet att återföra den unge till där . En sådan vistelse skall kunna pågå . Det bör ankomma på SiS att närmare bestämma hur lång perioden bör vara med hänsyn till förhållandena i det enskilda fallet. I regel bör den unge efter vistelsen på institutionen kunna beredas fortsatt eftervård. Det kan dock i enstaka fall förhålla sig så att det inte bedöms som möjligt att återuppta eftervården. Exempelvis kan omständigheterna vara sådana att de, om de hade förelegat respektive varit kända för inledande av eftervården, hade utgjort hinder för sådan vård enligt vad som sagts i föregående avsnitt. Det bör i sådana fall finnas en möjlighet att undantagsvis förlänga tiden på institutionen. Vid beräkningen av verkställighetstiden bör en sådan tid på institution efter återföring motsvara en viss tids eftervård. Vi har tidigare funnit att sex månaders eftervård generellt sett är lika ingripande för den unge som två månaders institutionsvård. Det är mot den bakgrunden skäligt att på institution efter återföring är lika ingripande som tre dagars eftervård. Den tänkta ordningen innebär alltså att påföljden kan komma att bli till fullo verkställd genom att den unge återförs i tillräcklig omfattning. Det kan hävdas att förslaget har den nackdelen att den unge kan straffa ut sig från eftervården och därmed erhålla en kortare verkställighetstid. Han ställs alltså inför en valsituation och kan anpassa sitt beteende efter eget tycke. Å andra sidan tillgodoser förslaget proportionalitetsprincipen eftersom verkställigheten i sin helhet är lika ingripande för den som erhåller eftervård efter en förkortad institutionsvistelse, som för den som verkställer påföljden genom en oreducerad institutionsvistelse. Det kan vidare hävdas att den unge i sådana fall ändå inte har den motivationen som krävs för att eftervården skall vara verkningsfull. SiS har en viktig uppgift att motivera de unga att vid planeringen av sin framtid ta tillvara de möjligheter som SiS och har att erbjuda, bl.a. . Förslaget kan sägas i detta avseende ligga i linje med den utveckling som eftersträvas inom kriminalvården, nämligen att individens egen motivation till förändring tas till vara i det återfallsförebyggande arbetet, framför allt genom att positiv utveckling förstärks och uppmuntras.53 53 Jfr direktiven till (Ju 2002:13), dir. 2002:90. I detta sammanhang bör också beaktas att även om flertalet av dem som friges från sluten ungdomsvård har hunnit fylla kan LVU vara tillämplig eftersom lagstiftningen kan användas för unga upp till . Som nämnts frigavs av de dömda till fortsatt vård enligt LVU på institutionen år 2003.54 SiS och bör samverka Som tidigare konstaterats förutsätter den tänkta ordningen att SiS och samverkar i olika avseenden under och efter verkställigheten. har även i en sådan ordning det övergripande ansvaret i samhället för den långsiktiga planeringen av insatserna för den unge. En förutsättning för att arbetet med att anpassa den LSU-dömde till ett socialt välfungerande liv skall bli framgångsrikt, är att SiS och samarbetar och därigenom samordnar sina insatser. Samarbetet mellan SiS och socialtjänst måste omfatta hela verkställigheten, och vara inriktad på såväl institutionsvård som utslussning och eftervård. Som framgått fordras enligt den gällande ordningen att socialnämnden i den dömdes hemkommun samtycker till en placering utanför institutionen eftersom det är kommunen som får svara för kostnaderna för detta, förutsatt att placeringen inte sker på någon annan av SiS institutioner (exempelvis någon form av utslussningsboende). Detta följer av att det särskilda ungdoms- hemmet visserligen har behandlingsansvaret för den unge när han vistas utanför hemmet under verkställighet, medan ansvaret för hans omedelbara behov av t.ex. bostad och ekonomiskt stöd i enlighet med de principer som ligger till grund för den sociala vårdlagstiftningen vilar på i den unges hemkommun. Förslaget om en ny utformning av verkställigheten bör inte medföra någon förändring i detta avseende. Ansvarsfördelningen under eftervården i den tänkta ordningen bör med andra ord motsvara vad som gäller när den unge placeras utanför SiS institutioner under utslussningen (18 § LSU). Insatserna i samband med utslussningen från institutionen och efter institutionsvistelsen måste planeras i ett tidigt skede av verkställigheten av LSU-domen.55 Planen bör fastställas av SiS i samråd med . SiS bör samråda också med den unge och dennes föräldrar/nätverk. Som har angetts bör de 54SiS statistik , Allmän 2004:6. 55Jämför överväganden om eftervård i betänkandet Tvång och förändring – rättssäkerhet, vårdens innehåll och eftervård (SOU 2004:3), s. 424 ff. planerade insatserna rikta sig inte enbart mot den unges behov av vård- och behandling utan mot dennes hela livssituation. Insatserna kan avse den unges bostad, arbete, utbildning, missbruksbehand- ling och dylikt. Det bör klart framgå av planen vilka insatser som har för avsikt att genomföra. Planeringen bör baseras på en utredning om vilka behov och resurser den unge har och vad som krävs för att tillgodose behoven. Utredningen bör samordnas med den utredning som den LSU- dömde enligt nuvarande ordning skall bli föremål för under inledningsfasen av verkställigheten. Planeringen bör utgöra en del i den behandlingsplan som enligt gällande rätt skall upprättas för den som undergår LSU. Den på så sätt samordnade planeringen avser därmed, förutom vistelsen vid och utslussningen ur hemmet, även eftervården. Det är, som också framhållits i utvärderingen, angeläget att planeringen och underlagen för den görs enhetligt, strukturerat och målinriktat, att planeringen ligger till grund för insatserna samt att den regelbundet följs upp och revideras. SiS ansvar under eftervården bör vara begränsat till sådana behandlingsinsatser som är motiverade av den unges kriminalitet, t.ex. strukturella öppenvårdsinsatser, programverksamhet, psyko- socialt stöd, insatser mot missbruk m.m. SiS arbetsuppgifter inom verkställigheten skall med andra ord kunna hänföras till det kriminella beteendet. En kontaktman, som följer den unge under institutionsvistelsen och eftervården, bör utses inom SiS. Han bör delta i behandlingsplaneringen, bistå i behandlingsarbetet och i övrigt vara ett stöd för den unge. En viktig uppgift för kontaktmannen är att hålla kontinuerlig kontakt med den unges familj, skola eller arbete, i den unges hemkommun och andra berörda myndigheter. SiS bör ha möjlighet att åta sig också andra arbetsuppgifter, i likhet med de eftervårdskontrakt som tecknas av parterna . Av naturliga skäl har vi tecknat beskrivningen i grova drag. För den närmare fördelningen av det ekonomiska ansvaret mellan SiS och får det utarbetas riktlinjer till stöd för den praktiska tillämpningen. Det är lämpligt att sådana riktlinjer framställs gemensamt av SiS och efter samråd med och . Enligt uppgift från SiS bör de ytterligare utgifter som myndig- hetens insatser under eftervården medför kunna finansieras med hjälp av förkortningen av institutionstiden.