sou · GSB33d6 · 2005-01-01 00:00:00 — Innan beslut som avses i detta kapitel fattas skall part beredas till- fälle att bli hörd på det sätt som bestäms i 34 § förvaltningslagen (434/2003). Innan beslut fattas på grund av en persons våldsamhet skall er- forderlig utredning inhämtas beträffande de omständigheter som utgör grund för beslutet samt i mån av möjlighet beträffande hans levnadsförhållanden och tidigare rehabiliteringsåtgärder. Innan nå- gon förordnas till vård enligt 13 § skall dessutom läkarutlåtande över hans hälsotillstånd inhämtas. Beslut om vård som avses i detta kapitel skall verkställas omedel- bart trots att underställning skett eller ändring sökts. Har i 11 eller 12 § nämnt beslut om vård av högst ej kunnat verkställas , och på motsvarande sätt i 13 § nämnt beslut om vård av högst ej kunnat verkställas från det beslutet fattades, skall beslutet förfalla. En klient skall beredas möjlighet att delta i planeringen av vården, valet av åtgärder och vårdsamfundets verksamhet. När en klient är intagen för vård som avses i detta kapitel, skall hänsyn även tas till behovet av vård och stöd för barn som han har vårdnaden om. skall ge i 8 § nämnt stöd samt annat behövligt stöd även efter det att den vård som avses i detta kapitel har upp- hört. Vård som lämnas oberoende av missbrukarens vilja skall avslutas så snart i 10–13 §§ angivet vårdbehov ej längre föreligger. Om avslutande av vård som avses i detta kapitel beslutar i verk- samhetsenhet inom socialvården föreståndaren för verksamhetsen- heten efter att ha hört respektive vårdgrupp. Kan vårdgruppen inte sammankallas i tillräckligt god tid, skall föreståndaren för verksam- hetsenheten besluta om avslutande av vården utan att ha hört vård- gruppen. Beslut om avslutande av vård i verksamhetsenhet inom hälsovår- den fattas på det sätt som därom stadgas eller bestäms särskilt. De verksamhetsenheter där vård kan ges godkänns av . Om sökande av ändring i beslut som avses i denna lag gäller vad som stadgas i 7 kap. socialvårdslagen, om inte nedan stadgas an- norlunda. Sökande av ändring hos länsrätten I beslut, som gäller förordnande av någon till vård oberoende av hans vilja i enlighet med 11 eller 12 §, får ändring sökas genom be- svär hos länsrätten från delfåendet. I beslut som med stöd av 12 § 3 mom. skall underställas länsrät- ten för fastställelse får ändring inte sökas genom besvär. Sökande av ändring hos högsta förvaltningsdomstolen I länsrättens utslag i besvärs- eller underställningsärende varigenom någon förordnats till vård oberoende av sin vilja får ändring sökas genom besvär hos högsta förvaltningsdomstolen på det sätt som stadgas i lagen om ändringssökande i förvaltningsärenden (154/50). jämte bilagor kan även tillställas länsrätten för vidarebefordran till högsta förvaltningsdomstolen. Då underställning har skett eller ändring har sökts, kan underställ- nings- eller besvärsmyndigheten förbjuda verkställighet av beslutet eller förordna att den skall avbrytas. I denna lag nämnda ärenden som gäller underställning av beslut el- ler sökande av ändring i beslut om vård av någon oberoende av hans vilja skall handläggas i brådskande ordning. I sådan verksamhetsenhet inom socialvården som lämnar i 2 kap. nämnd vård finns en vårdgrupp för planering och genomförande av vården. Om vårdgruppens sammansättning och uppgifter stadgas genom förordning. I verksamhetsenhet som lämnar i 2 kap. nämnd vård kan finnas en klientgrupp. Om klientgruppens uppgifter och sammansättning stadgas genom förordning. Den som förordnats till vård oberoende av sin vilja kan isoleras i en verksamhetsenhet, om han är till fara för sig själv eller andra eller om isolering annars är synnerligen motiverad med hänsyn till vår- den av honom. Isoleringen får inte utan nytt beslut fortgå i en följd än , och den skall ske under ständig tillsyn av verksamhetsenhetens personal. Isoleringen får inte utan särskilda, i förordning nämnda skäl fortsättas . Ej heller i detta fall får isoleringstiden överskrida . Om isolering i verksamhetsenhet inom socialvården beslutar fö- reståndaren för verksamhetsenheten. Beslut om isolering i verk- samhetsenhet inom hälsovården fattas på det sätt som därom stad- gas eller bestäms särskilt. Har den som är intagen för sådan vård som avses i 2 kap. i sin be- sittning rusmedel eller tillbehör som är förknippade med bruket av sådana eller medel eller föremål som äventyrar säkerheten, skall dessa omhändertas av verksamhetsenheten. Finns det grundad anledning att misstänka att någon i sin besitt- ning har i 1 mom. nämnda ämnen, medel eller föremål, kan han un- derkastas kroppsvisitation. Finns det grundad anledning att miss- tänka att till någon adresserad post eller annan försändelse inne- håller dylika ämnen, medel eller föremål eller annat som äventyrar säkerheten, kan innehållet i posten eller försändelsen granskas i hans närvaro och utan att brev läses. Beslut om åtgärder enligt 1 och 2 mom. fattas i verksamhetsen- het inom socialvården av dess föreståndare. I verksamhetsenhet inom hälsovården fattas beslut om åtgärder på det sätt som därom stadgas eller bestäms särskilt. Närmare bestämmelser om verkställigheten av denna lag utfärdas genom förordning av statsrådet. Genom förordning av social- och hälsovårdsministeriet fastställs formulären för de blanketter som skall användas för sådana beslut som avses i denna lag. Genom förordning av social- och hälso- vårdsministeriet kan även bestämmas om de förutsättningar under vilka vård betraktas som sådan i 50 kap. 7 § strafflagen (39/1889) avsedd vård som har godkänts av social- och hälsovårdsministeriet. Genom förordning av social- och hälsovårdsministeriet kan vidare utfärdas bestämmelser om ordnandet och genomförandet av medi- cinsk vård för narkotikaberoende personer. Social- och hälsovårdsministeriet kan meddela anvisningar om ordnande och genomförande av missbrukarvård. Lov om sosiale tjenester m.v. (Sotjl) antogs av 1991 med ikraftträdande . Genom den nya lagen upphörde tre tidigare lagar inom det sociala området vilka istället inkorpore- rades i Sotjl, däribland Edruskapsvern og edruskapsnemn- der med tillämpning på såväl missbruk av alkohol som andra droger respektive lag om fylkeskommunalt ansvar för alkoholin- stitutioner.1 Lov om sosiale tjenester uppvisar i många avseenden stora lik- heter med socialtjänstlagen. Båda bygger på en ramlagstiftnings- teknik; i är Sotjl exempel på en fullmaktslov som innebär att regeringen kan utfärda föreskrifter på olika områden. Sådana före- skrifter har dock inte utfärdats som komplettering till kapitel 6 som reglerar åtgärder gentemot rusmiddelmisbrukere.2 I såväl Sotjl som SoL anges de grundläggande förutsättningarna för social- tjänstens ansvarsområden. Syftesbestämningen i § 1-1 Sotjl är så generellt utformad att den inte bara kan tjäna som syftesbestäm- melse för denna lag, utan också som en mer allmänt hållen grund- lag för hela den norska välfärdsstaten. är inte ensam om att arbeta för denna målsättning utan måste samverka med andra för att kunna uppfylla målen, till exempel , sjukvården, skolan m.fl. (Kjønstad 2000, s. 26). Men det finns också skillnader: I Sotjl inkorporerades inte barnavårdslagen, utan * Denna bilaga har författats av socionom , sekreterare i . 1 Edruskapsvernsloven får anses ha haft påtagliga influenser alkoholist- vårdsutredning vars förslag till Lag om nykterhetsvård m.m. (SOU 1948:23) var en direktöversättning av begreppet Edruskapsvern, medan begreppet nykterhetsnämnd (edru- skapsnemnd) infördes i både Alkoholistlag i och norska lagstiftning. 2 I föreskrift 4/12 1992 nr 915, kapitel 5, finns dock föreskrift om de intagnas rättigheter och bruk av tvång i institutioner som är avsedda för missbrukare. Bilaga 5 C SOU 2004:3 den sociala barnavården regleras i särskild lagstiftning.3 I den norska lagen regleras tvångsåtgärder gentemot rusmiddelmisbrukere till skillnad från vad fallet är i , där samma område regleras i en speciallagstiftning som ett komplement till den allmänt utfor- made socialtjänstlagen. Regleringen i Sotjl om personer med missbruksproblem har för- ändrats på avgöranden punkter sedan lagens tillkomst 1993. I det följande redovisas den stegvis förändring som skett. I appendix till denna bilaga återges gällande lagstiftning med lydelse fr.o.m. . I föreliggande redovisning berörs emellertid inte den särlagstiftning som finns i § 6-2 a om gravida kvinnor. Av disposi- tionsskäl redovisas denna i stället i kapitel 9 i detta betänkande. Rusreformens genomförande och ansvarsfördelningen inom missbrukarvården Kommunerna ansvarar för hjälpinsatser inklusive tvångsåtgärder visavi personer med missbruksproblem (Sotjl kap. 6). Däremot är det inte kommunerna som har haft huvudansvaret för institutioner som riktar sig till missbrukare. Fram /04 låg den- na uppgift på fylkeskommunerna, men genom bes- lutade rusreform 2002 och 2003 har en ny organisation trätt i kraft fr.o.m. . Reformen innebär en väsentlig för- ändring av den norska missbrukarvården, och syftet har enligt regeringen varit att stärka behandlingsutbudet för missbrukare (Ot.prp. 3 2002-03, s. 5). Intentionerna bakom reformen berör- des också i regeringens handlingsplan mot rusmedelsproblem: Lika viktigt är det ansvar som det allmänna har för att försäkra att alla som har behov av det också ges tillgång att genomgå en effektiv behandling och rehabilitering. Det skall vara enkelt att få behandling och nödvändig hjälp när sådant behov finns. På motsvarande sätt skal det vara svårt att neka missbrukare hjälp när alternativet är nöd eller död. // Missbrukare skall ha samma tillgång till helsetjenester som befolkningen som helhet. (Sosialdepartementet [2002]: Regjeringens handlingsplan mot rusmiddelproblemer 2003-2005) 3 Lov om sosiale tjenester m.v. hade föregåtts av två propositioner från regeringen lands sida. Den första propositionen lades fram (Ot.prp. 60 1988-89). Regeringen drog tillbaka propositionen. Efter det att åter blivit statsminister presente- rades en ny, omarbetad version av den tidigare propositionen (Ot.prp. nr 29 1990-91). I den slutgiltiga propositionen var barnavårdslagen inte längre en del av den föreslagna lagen, utan på detta område finns en särskild lagstiftning (lov om barneverntjenester). Se vidare (1990, 1991). beslöt därför 2002 att som i en första etapp (Rusreform I) överföra ansvaret och huvudmannaskapet för den specialiserade missbrukarvården (spesialiserte helsetjenester for rusmiddelmisb- rukere) från fylkeskommunerna till staten. Avsikten var att åstad- komma ett mer enhetligt utbud till hög kvalitet över landet som helhet. Den första etappen av Rusreformen genomfördes dock inte separat, utan kom i stället att koordineras med den andra etappen. godkände etapp nr 2 av Rusreformen (Ot.prp. 54 2002-03, Innst. 4 2003-2004), vilket innebar att huvudmannaskapet för övriga icke-specialiserade institutioner inom missbrukarvården överfördes från fylkeskommunerna till kommunerna. Rusreformen innebär således att fylkeskommunerna inte längre ansvarar för missbrukarvården, utan detta är nu en renodlad statlig och angelägenhet. Den specialiserade missbrukarvården har överförts till staten. De enskilda institutionerna tillhör organi- satoriskt någon av landets fem regionala helseforetak, vars verksam- het regleras i spesialisthelsetjensteloven. I denna organisation finns för övrigt redan landets samtliga somatiska och psykiatriska sjuk- hus som hade överförts från fylkeskom- munerna till staten.4 De icke-specialiserade institutionerna inom missbrukarvården, exempelvis av omvårdnadskaraktär, har samti- digt överförts från fylkeskommunerna till de enskilda kommu- nerna. Reformen innebär att även läkare kan remittera personer med missbruksproblem till specialiserade missbruksinstitutioner, efter- som dessa numera tillhör samma organisation som den sjukhusba- serade vården. Detta är en avgörande förändring jämfört med tidi- gare, eftersom det innebär att en klient inte längre behöver vända sig till för att få hjälp för sina alkohol- eller drogpro- blem. har dock i likhet med tidigare ansvaret för hjälp- och stödinsatser efter avslutad institutionsbehandling. Behand- lingsinstitutionerna har ålagts en varselplikt, vilket innebär att insti- tutionen i god innan patientens utskrivning skall kontakta social- tjänsten, förutsatt att klienten medger detta, i syfte att planera och förbereda utskrivningen (§ 7-6 a Sotjl, § 3-15 spesialisthelsetje- nesteloven). Rusreformen berör inte processordningen när det gäller att prövningen av förslag till placering i tvångsvård med 4 Rusreformens genomförande förutsatte att huvudmannaskapet för sjukhusen redan hade övertagits av staten. stöd av §§ 6-2 eller 6-2 a. Fylkesnemnda kommer alltså även fort- sättningsvis vara det domstolsliknande förvaltningsorgan som avgör frågan om tvångsintagning av klienter. De regionala helsefo- retakene har dock ansvaret för att avgöra vilka institutioner som skall användas i samband med tvångsintagning. Tvångsåtgärder enligt tidigare lagstiftning Professor (2000) vid har framhållit, att tvångsåtgärder som riktas mot denna grupp (rus- medelsmissbrukare) har en lång och inte särskilt ärorik tradition (s. 237). Före Sotjl tillkomst reglerades tvångsåtgärder mot miss- brukare Edruskapsvernlov. En person med alkohol- eller andra missbruksproblem kunde efter beslut av den kommunala hälso- och socialnämnden (helse- og sosialstyret) tvångsintas på sär- skilt anvisat sjukhus i syfte att genomgå en under- sökning eller behandling för sitt missbruk (6 a §). Denna tid kunde förlängas men fick under loppet av inte överstiga . Det bör dock påpekas att denna regel i praktiken inte användes (Ot.prp. 29 1990–91, s. 88 och 93). Om personen ifråga inte rät- tade sig efter hälso- och socialnämndens påbud kunde denne bli tvångsintagen i et av Kongen godkjent kursted av , förutsatt att personen ifråga uppfyllde någon av de fem indikationer som angavs i 7 §: 1.mishandler sin ektefelle eller sine barn eller utsetter barna for sedelig forderv eller vanrøkt, 2.forsømmer sin forsørgelsesplikt efter gjeldende lover, 3.utsetter seg selv for alvorlig legemlig eller sjelelig skade, volder fare for sig selv eller andre, eller gjentatte ganger fo- rulemper sine omgivelser, 4.faller sosialomsorgen eller sin familie til byrde, 5.forøder eller forspiller sitt gods, så det må fryktes for at det kan oppstå trang for ham selv eller hans familie. Tvångsingripanden med stöd av 7 § kom inte att användas i den utsträckning som lagstiftaren hade förväntat sig, i varje fall inte närmast före lagen upphörde att gälla. Ett av skälen kan ha varit att lagbestämmelsen mer sällan användes gentemot narko- tikamissbrukare, trots att lagen även omfattade denna kategori av missbrukare. I den statliga utredning som föregick tillkomsten av Lov om sosiale tjenester, riktades kritik mot utformningen av Edruskaps- loven med hänsyn till att indikationerna var alltför vida, att den maximala längden på tvångsomhändertagandet var för omfattande () samt det faktum att lagen sällan användes: av totalt 20.000- 25.000 inskrivningar på alkoholinstitutioner uppgick antalet tvångs- intagna till enbart 14-15 (NOU 1985:18 s. 225, 232). Innebörden av bestämmelserna i om tvångsintagning av missbrukare Sosiallovutvalgets förslag och lag Utgångspunkten i Sosiallovutvalgets förslag om särskilda hjälpin- satser gentemot alkohol- och drogmissbrukare var att dessa i första hand skulle grundas på frivilliga insatser. Utredningen föreslog i sitt betänkande (NOU 1985:18) en betydligt mer begränsad möj- lighet till tvångsingripande jämfört med vad som senare kom till uttryck i regeringens proposition. Av Sosialdepartementets hand- lingsvägledning (1999) om tvångsbestämmelserna i under- stryks att det är eskalationsprincipen som gäller vid val och prio- ritering av hjälpinsatser, dvs. frivilliga insatser gäller före tvångsåt- gärder. När tvångsinsatser skall vidtas skall § 6-3 (s.k. frivilligt tvång) i första hand komma i fråga. Sosiallovutvalget föreslog att person som vid omfattande och fortgående missbruk av rusmedel utsätter sin fysiska eller psykiska hälsa för allvarlig fara och där frivilliga insatser inte bedömdes till- räckliga, skulle kunna bli intagen på institution utan eget samtycke . Om åtgärden inte kunde verkställas skulle den, enligt utredningens förslag, upphävas (NOU 1985:18 s. 232, 375). Sosiallovutvalget förutsatte att bestämmelsen inte skulle komma till användning särskilt ofta, och man antog att bestämmelsen i större utsträckning skulle tillämpas på narkomaner jämfört med alkoholmissbrukare. Utredningens förslag till behand- ling utan eget samtycke snävades in ytterligare genom att man i den allmänna motiveringen klargjorde, att bestämmelsen i större utsträck- ning tog fasta på yngre missbrukare, eftersom bestämmelsen för- utsätter att tvång endast skall användas när det kan förväntas ha en positiv effekt på vederbörandes behandlingssituation. Mot denna bakgrund är bestämmelsen bättre att tillämpas mot en ung nar- Bilaga 5 C SOU 2004:3 koman jämfört med en äldre alkoholmissbrukare // (NOU 1985:18 s. 232). I regeringens proposition som föregick Lov om sosiale tjenester – vilket också blev beslut – utsträcktes behandlingsti- den utan samtycke då man ansåg att var en alltför för att kunna motivera klienten till behandling (Ot.prp. 29 1990-91). En annan väsentlig skillnad mellan regeringens och Sosiallovutvalgets förslag var utformningen av rekvisitet för den tvångsintagning. Sosiallovutvalget föreslog att det skulle föreligga en allvarlig fara, men regeringen ansåg att det var tillräckligt med att det skulle föreligga en fara för den enskil- des liv och hälsa. Propositionen ger ingen vägledning till denna för- ändring. I nu gällande § 6-2 stadgas således följande i första stycket:5 Om någon utsätter sin fysiska eller psykiska hälsa för fara genom omfattande och ihållande missbruk, och om hjälpåtgärder enligt § 6-1 inte är tillräckliga, kan det beslutas att vederbörande utan eget sam- tycke tas in på en och planering av behandling och kvarhålls där . När det gällde frågan om gravida kvinnor med missbruksproblem vilka inte bedömdes uppfylla rekvisitet att utsätta sin egen hälsa för fara, underströks emellertid i regeringens proposition att man fann det betänkligt att reglera detta genom de aktuella tvångsbestäm- melserna (Ot.prp. 29 1990-91, s. 89). Departementet förutsatte att det i flertalet fall där det förelåg en fara för fostret skulle den blivande modern själv vara i en sådan situation att hon uppfyllde villkoren för tvångsintagning. Villkor för placering på institution Vid tvångsintagning med stöd av § 6-2 får placering endast ske på sådan institution som har yrkesmässig och materiell kapacitet att erbjuda vederbörande tillfredsställande hjälp sett i förhållande till syftet med intagningen på institutionen (§§ 6-2 tredje stycket). I Sotjl ursprungliga lydelse förutsatte fylkes- nemndas beslut om tvångsintagning att det på förhand var klarlagt att den aktuella institutionsplaceringen uppfyllde kravet om yrkes- mässig och materiell kapacitet. I dåvarande § 6-2 stadgades att ett beslut om tvångsintagning kan bare treffes osv. 5 Auktoriserad översättning av översättare med juridisk kompetens. medförde att ärenden om tvångsintagning inte kunde behandlas av fylkesnemnda förrän den föreslagna insti- tutionens kapacitet var utredd. I den reviderade lagbestämmelsen i §§ 6-2 som trädde i kraft får fylkesnemndas beslut endast settes i verk (verk- ställas) när institutionsplaceringen motsvarar kravet på yrkesmässig och materiell kapacitet. Fylkesnemnda får alltså numera fatta ett beslut om tvångsintagning, men får därefter inte verkställa det förrän rekvisitet i övrigt är uppfyllt. Intagning på institution utan eget samtycke (§ 6-2) Som en sistahandsåtgärd kan ta initiativ till tvångs- intagning på institution av person som avböjt hjälpinsatser som man anser att denne är i behov av. Det bör emellertid understrykas att bestämmelsen ger kommunen en möjlighet men inte en skyldig- het att ansöka om tvångsintagning enligt denna paragraf. Förut- sättningen är att insatser enligt § 6-1 inte bedöms vara tillräckliga, dvs. insatser av frivillig natur. Andenæs (2003) benämner detta för det mildaste ingreppets princip (s. 241). Tvångsingripande förut- sätter att tre villkor är uppfyllda (§ 6-2): 1.Personen ifråga utsätter sin fysiska eller psykiska hälsa för fara genom omfattande och ihållande missbruk. 2.Missbruket är omfattande och fortgående. 3.Frivilligt hjälpinsats enligt § 6-1 är inte tillräckligt. Intagning på institution utan eget samtycke får fortgå . Beslut fattas av fylkesnemnda efter ansökan från soci- altjänsten. Beslutet får dock inte verkställas av förrän det står klart, att institutionen har yrkesmässig och materiell kapa- citet att erbjuda vederbörande tillfredsställande hjälp sett i förhål- lande till syftet med intagningen på institutionen (§ 6-2). Relativt få personer har blivit föremål för tvångsin- tagning enligt § 6-2, vilket framgår av tabell 1. Beslut fattade av fylkesnemnda om kvarhållning på insti- tution enligt § 6-2 Sotjl. Beslut av fylkesnemnda om kvar- hållning enligt § 6-2 Midlertidig vedtak som godkänts av Källa: Sosialdepartementet i . socialutskott har vid olika tillfällen reagerat på att det skett relativt få intagningar med stöd av § 6-2 (Innst.S. 180 1995-96, Innst.S. nr 184 1996-97). I en stortingsmelding6 från 1996-97 om narkotikapolitiken framhöll departementet bland annat följande: Användningen av formellt tvång i behandling av missbrukare löser i sig inga problem. Erfarenheterna från de specialiserade, låsta tvångsinsti- tutionerna för vuxna missbrukare i är genomgående dåliga. Användningen av sosialtjenestelovens tvångsbestämmelser kan emel- lertid vara ett viktigt hjälpmedel för att starta en motivations- och för- ändringsprocess. Den kan ge missbrukaren tid till att etablera kontakt med institutionen och med människor som kan bli viktiga stödresurser i en process ut ur missbruket. Det är därför Sosial- og helsedeparte- mentets uppfattning att bestämmelsen fram till dags datum har använts för lite. 16 1996-97, s. 20-21) Enligt departementet var utformningen av den dåvarande bestäm- melsen om institutionen har yrkesmässig och materiell kapacitet (§ 6-2 andra stycket) en viktig anledning var att bestämmelsen hade tillämpats i så pass liten utsträckning under de första åren.7 Erfa- renheterna visade att detta var en tidskrävande process som ställde till med praktiska problem för . I stortingsmelding nr. 16 (1996-97) föranstaltade departement om att regeringen skulle återkomma med en proposition där institutionsplaceringen inte 6Stortingsmeldinger förekommer vid sidan av propositioner. De innehåller ingen detaljerad lagtext och utnyttjas av regeringen för att ge möjlighet till en allmän principdis- kussion i stora kontroversiella frågor innan det slutliga lagförslaget läggs fram (1998, s. 72). 7Denna tolkning är inte oomtvistad. Den norske forskaren drar andra slutsat- ser utifrån ett starkt kritiskt förhållningssätt visavi paternalistiskt tvång (se 1999, 1999, 2000). nödvändigtvis behövde vara fastställd före nämndens prövning.8 Regeringens förslag i Ot.prp. 78 (1997-98) anknöt till utta- landet i departementets stortingsmelding. Om inte anser att det går att avvakta fylkesnemn- das ställningstagande kan man fatta ett midlertidig vedtak (prelimi- närt beslut). Här finns skäl att återge de principiellt viktiga föränd- ringar ur rättssäkerhetssynpunkt som ägde rum . var utformningen av sistnämnda lagbestämmelse anmärk- ningsvärt olika i det fall det rörde sig om midlertidig vedtak i sam- band med intagning utan samtyck enigt § 6-2 eller om det avsåg en gravid kvinna enligt § 6-2 a: Om det preliminära beslutet gällde en gravid kvinna föreskrevs att ordföranden i fylkesnemnda om möjligt skulle besluta i saken och att därefter hade en frist för att ansöka om slutgiltig tvångsvård.