sou · GSB350 · 2005-01-01 00:00:00 — Direktiven omfattar enligt artikel 3.2 inte särbehandling på grund av nationalitet och påverkar inte bestämmelser och villkor för in- resa till eller bosättning på medlemsstaternas territorium för med- borgare i tredje land och statslösa personer. Det påverkar inte hel- ler sådan behandling som beror på den rättsliga ställning som med- borgarna i tredje land och de statslösa personerna har. Enligt artikel 3.3 i arbetslivsdirektivet skall direktivet inte tillämpas på utbetal- ningar från offentliga system eller liknande, däribland offentliga system för trygghet eller socialt skydd. Såvitt avser arbetslivsdirektivet får medlemsstaterna även före- skriva att direktivet inte skall tillämpas på försvarsmakten när det gäller diskriminering på grund av funktionshinder och ålder (artikel 3.4). Särbehandling som föranleds av en egenskap som har samband med ras eller etniskt ursprung, religion eller övertygelse, funk- tionshinder, ålder eller sexuell läggning skall inte utgöra diskrimi- nering om denna egenskap utgör ett verkligt och avgörande yrkes- krav på grund av yrkesverksamhetens natur eller det sammanhang där den utförs, förutsatt att målet är legitimt och kravet proportio- nerligt (artikel 4 direktivet mot etnisk diskriminering och 4.1 i ar- betslivsdirektivet). Enligt artikel 4.2 arbetslivsdirektivet får med- lemsstaterna även föreskriva att det skall vara tillåtet med viss sär- behandling på grund av religion eller övertygelse i fråga om yrkes- mässig verksamhet inom kyrkliga och andra offentliga eller en- skilda organisationer vilkas etiska grundsyn grundar sig på religion Med vissa förbehåll kan det också enligt artikel 6 i arbetslivsdirektivet vara tillåtet med särbehandling på grund av ål- der. Av artikel 5 i arbetslivsdirektivet framgår att arbetsgivaren under vissa förutsättningar skall vidta rimliga anpassningsåtgärder för att göra det möjligt för personer med funktionshinder att få tillträde till, delta i eller göra karriär i arbetslivet eller att genomgå utbild- ning, såvida sådana åtgärder inte medför en oproportionerlig börda för arbetsgivaren. Båda direktiven innehåller också bestämmelser om positiv särbe- handling som innebär att direktiven inte skall hindra medlemssta- terna att behålla eller besluta om särskilda åtgärder för att förhindra att personer missgynnas på någon av de diskrimineringsgrunder som direktiven omfattar eller att kompensera för ett sådant miss- gynnande (artikel 5 direktivet mot etnisk diskriminering resp. 7 arbetslivsdirektivet). Av artikel 6 direktivet mot etnisk diskriminering resp. 8 arbets- livsdirektivet framgår att direktiven endast ställer upp minimikrav. Medlemsstaterna får införa eller behålla bestämmelser som är mer fördelaktiga, när det gäller att upprätthålla principen om likabe- handling än de som anges i direktiven. Vidare anges att genomfö- randet av direktiven får under inga omständigheter utgöra skäl för att inskränka det skydd mot diskriminering som redan finns i medlemsstaterna på områden som omfattas av direktiven (artikel 6.2 och 8.2). Medlemsstaterna skall säkerställa att alla som anser sig ha blivit förfördelade på grund av att principen om likabehandling inte har tillämpats på dem har tillgång till rättsliga och/eller administrativa förfaranden (artikel 7.1 direktivet mot etnisk diskriminering resp. 9.1 arbetslivsdirektivet) Med den klagandes tillstånd skall även fö- reningar, organisationer eller andra rättsliga enheter kunna enga- gera sig i sådana förfaranden (artikel 7.2 resp. 9.2). Medlemssta- terna skall också införa bestämmelser som skyddar enskilda mot repressalier på grund av klagomål eller förfaranden för att se till att principen om likabehandling följs (artikel 9 resp. 11). Vid prövning av om diskriminering förekommit skall bevisbör- dan enligt artikel 8 direktivet mot etnisk diskriminering resp. 10 arbetslivsdirektivet placeras på ett sådant sätt att – om den som an- ser sig ha blivit diskriminerad lägger fram fakta som ger anledning att anta att direkt eller indirekt diskriminering förekommit, det åligger den som påstås ha diskriminerat att bevisa att diskrimine- ring inte har ägt rum. Denna bevisbörderegel skall inte tillämpas på straffrättsliga förfaranden. Vidare kan medlemsstaterna avstå från att tillämpa den på förfaranden där det åligger domstolen eller det behöriga organet att utreda fakta i målet. Medlemsstaterna har också möjlighet att införa bevisregler som är mer fördelaktiga för den som påstår sig ha blivit diskriminerad. Medlemsstaterna skall se till att det finns effektiva, proportio- nerliga och avskräckande sanktioner vid överträdelser av de natio- nella bestämmelser som antagits med stöd av direktiven (artikel 15 direktivet mot etnisk diskriminering resp. artikel 17 arbetslivsdi- rektivet). Enligt artikel 13 direktivet mot etnisk diskriminering skall det finnas ett eller flera organ i varje medlemsstat för främ- jande av likabehandling utan åtskillnad på grund av ras eller etniskt ursprung. Dessa organ skall på ett oberoende sätt kunna driva kla- gomål om diskriminering, genomföra undersökningar om diskri- minering samt publicera rapporter och lämna rekommendationer. Medlemsstaterna skall vidare se till att lagar och andra författningar som strider mot principen om likabehandling upphävs (artikel 14 a direktivet mot etnisk diskriminering resp. 16 a arbetslivsdirektivet). Medlemsstaterna skall också se till att bestämmelser som strider mot principen om likabehandling som finns i individuella avtal eller kollektivavtal, i interna regler för företag samt regler för vinstdri- vande eller icke-vinstdrivande föreningar, för fria yrkesutövare och för arbetstagar- och arbetsgivarorganisationer förklaras eller kan förklaras ogiltiga eller ändras (artikel 14 b resp. 16 b). Båda direkti- ven innehåller också föreskrifter om spridning och information om direktiven (artikel 10 resp. 12) om medlemsstaternas ansvar för di- alog mellan arbetsmarknadens parter (artikel 11 resp. 13) och med icke-statliga organisationer (artikel 12 resp. 14) samt om rapporte- ring om tillämpning av direktivet (art.17 resp. 19). Medlemsstaterna skall ha genomfört direktivet mot etnisk dis- kriminering i nationell rätt . Arbetslivsdi- rektivet skall vara genomfört , med un- dantag för bestämmelserna om diskriminering på grund av ålder och funktionshinder. För dem har medlemsstaterna på sig. Medlemsstaterna kan också på gemensam begäran av ar- betsmarknadens parter överlåta åt dessa att genomföra direktiven i fråga om bestämmelser som omfattas av kollektivavtal. I sådana fall skall medlemsstaterna säkerställa att arbetsmarknadens parter inför de åtgärder som behövs senast de datum varje direktiv skall vara genomfört (artikel 16 direktivet mot etnisk diskriminering resp. artikel 18 arbetslivsdirektivet). Diskrimineringsgrunden kön omfattas inte av direktivet mot etnisk diskriminering eller arbetslivsdirektivet. Inom EG-rätten finns emellertid bestämmelser som förbjuder könsdiskri- minering, bl.a. fastställs principen om likabehandling när det gäller kön i artikel 141 i EG-fördraget. Principen slås också fast i rådets direktiv /207/EEG (likabehandlingsdirektivet). Detta direktiv har med hänsyn bl.a. till fördragsändringar och utvecklingen av praxis ändrats och moderniserats genom Europa- parlamentets och rådets direktiv /73/EG av om ändring av rådets direktiv /207/EEG om genomföran- det av principen om likabehandling av kvinnor och män i fråga om tillgång till anställning, yrkesutbildning och befordran samt arbets- villkor (se bilaga 5). Avsikten med ändringarna var också att uppnå bättre överensstämmelse med regleringen i direktivet mot etnisk diskriminering och arbetslivsdirektivet. En motsvarighet till flerta- let av bestämmelserna i dessa direktiv återfinns numera i likabe- handlingsdirektivet. Ändringarna i likabehandlingsdirektivet skall vara genomförda i medlemsstaterna . En konsoliderad version av direktiven /207/EEG och 2002/73/EG finns i bilaga 6. Syftet med likabehandlingsdirektivet är att genomföra principen om likabehandling av kvinnor och män i fråga om tillgång till an- ställning, däribland befordran, yrkesutbildning, arbetsvillkor, och – under vissa förutsättningar – i fråga om social trygghet (artikel 1.1). Enligt artikel 1 a skall medlemsstaterna aktivt ta hänsyn till målet att uppnå jämställdhet mellan kvinnor och män när de utarbetar och genomför lagar och andra författningar samt politiska beslut eller riktlinjer och verksamhet på de områden som avses i punkt 1. Likabehandlingsprincipen innebär att det inte får förekomma någon som helst diskriminering på grund av kön, vare sig direkt eller indirekt, särskilt med hänvisning till äktenskaplig status eller familjestatus (artikel 2.1). I direktivet (artikel 2.2) har införts definitioner av begreppen di- rekt och indirekt diskriminering samt trakasserier som överens- stämmer med direktivet mot etnisk diskriminering och arbetslivs- direktivet. Vidare ges uttrycket sexuella trakasserier följande definition: när någon form av oönskat verbalt, icke-verbalt eller fy- siskt beteende av sexuell natur förekommer som syftar till eller le- der till att en persons värdighet kränks, särskilt när en hotfull, fi- entlig, förnedrande, förödmjukande eller kränkande stämning ska- pas. Trakasserier och sexuella trakasserier anses vara diskriminering på grund av könstillhörighet och omfattas således av diskrimine- ringsförbudet. Det förhållandet att en person avvisar eller låter bli att reagera mot ett sådant beteende får inte ligga till grund för ett beslut som gäller denna person (artikel 2.3). Vidare anses en in- struktion att diskriminera personer på grund av könstillhörighet vara diskriminering (artikel 2.4). Direktivet innehåller också bestämmelser om förebyggande åt- gärder. Medlemsstaterna skall i enlighet med nationell lagstiftning, kollektivavtal eller allmän praxis uppmuntra arbetsgivare och dem som ansvarar för tillgång till yrkesutbildning att vidta åtgärder för att förebygga alla former av diskriminering på grund av könstillhö- righet, särskilt trakasserier och sexuella trakasserier på arbetsplat- sen (artikel 2.5). Undantag från diskrimineringsförbuden får göras i några fall. Så- dan särbehandling som föranleds av en egenskap som hänförs till könstillhörighet skall inte utgöra diskriminering, om denna egen- skap, på grund av yrkesverksamhetens natur eller det sammanhang där den utförs, utgör ett verkligt och avgörande yrkeskrav, förut- satt att målet är berättigat och kravet är rimligt (artikel 2.6). Un- dantag får enligt artikel 2.7 också göras för att skydda kvinnor un- der graviditet och mammaledighet. Där slås fast bl.a. att direktivet inte påverkar bestämmelser om skydd för kvinnor, särskilt beträf- fande graviditet och moderskap. Slutligen finns en bestämmelse om positiv särbehandling i artikel 2.8 enligt vilken medlemsstaterna får behålla eller besluta om åtgärder inom ramen för artikel 141.4 i EG- fördraget för att i praktiken säkerställa full jämställdhet mellan kvinnor och män. I artikel 3.1 anges tillämpningsområdet för principen om likabe- handling. Där sägs att det inte får förekomma direkt eller indirekt diskriminering på grund av könstillhörighet i den offentliga eller privata sektorn, inbegripet offentliga organ i fråga om följande: villkor för tillträde till anställning, till verksamhet som egenfö- retagare och till yrkesutövning, inklusive urvalskriterier och krav för anställning inom alla verksamhetsgrenar på alla nivåer i arbetslivet, inbegripet befordran, tillträde till alla typer och alla nivåer av yrkesvägledning, yrkes- utbildning, högre yrkesutbildning och omskolning, inklusive yrkespraktik, anställnings- och arbetsvillkor, inklusive uppsägning och avske- danden, och löner enligt direktiv /117/EEG, medlemskap och medverkan i en arbetstagar- eller arbetsgi- varorganisation eller i andra organisationer vars medlemmar ut- övar ett visst yrke, inbegripet de förmåner som dessa organisa- tioner tillhandahåller. I likhet med direktivet mot etnisk diskriminering och arbetslivsdi- rektivet föreskriver likabehandlingsdirektivet att medlemsstaterna skall vidta nödvändiga åtgärder för att säkerställa att lagar och andra författningar som strider mot principen om likabehandling upphävs och att bestämmelser som strider mot principen om lika- behandling som finns i individuella avtal eller kollektivavtal, i in- terna regler för företag samt i regler för fria yrkesutövare och ar- betstagar- eller arbetsgivarorganisationer skall eller får förklaras ogiltiga eller ändras (artikel 3.2). Medlemsstaterna skall enligt artikel 6.2 införa nödvändiga be- stämmelser för att säkerställa faktisk och effektiv kompensation eller gottgörelse för den förlust och skada som lidits av den person som drabbats av diskriminering på ett sätt som är avskräckande och står i proportion till den skada som lidits. Sådan kompensation eller gottgörelse får inte begränsas av en i förväg fastställd gräns utom i de fall då arbetsgivaren kan bevisa att den enda skada som sökanden lidit till följd av diskrimineringen är vägran att beakta hans eller hennes arbetsansökan. Likabehandlingsdirektivet innehåller vidare liksom beskrivna direktiv bestämmelser rörande tillgång till rättsliga och/eller administrativa förfaranden (artikel 6.1), möjlighet för fö- reningar, organisationer eller andra rättsliga enheter att med den klagandes tillstånd kunna engagera sig i sådana förfaranden (artikel 6.3), skyldighet för medlemsstaterna att införa bestämmelser som skyddar enskilda mot repressalier (artikel 7) samt bestämmelser om effektiva, proportionerliga och avskräckande sanktioner (artikel 8 d). Även likabehandlingsdirektivet är ett s.k. minimidirektiv. lemsstaterna får införa eller behålla bestämmelser som går längre än direktivet när det gäller att genomföra principen om likabehand- ling. Genomförandet av direktivet får under inga omständigheter utgöra skäl för att inskränka det skydd mot diskriminering som redan finns i medlemsstaterna (artikel 8 e). Härutöver innehåller direktivet liksom de båda övriga direktiven föreskrifter om information om de bestämmelser som antas enligt direktivet (artikel 8) och om medlemsstaternas ansvar för dialog dels mellan arbetsmarknadens parter (artikel 8 b.1), dels med icke- statliga organisationer (artikel 8 c). I artikel 8 a föreskrivs vidare att det skall finnas ett eller flera or- gan i varje medlemsstat för främjande, analys och kontroll av samt stöd för likabehandling av alla personer utan åtskillnad på grund av könstillhörighet. Dessa organ skall på ett oberoende sätt kunna driva klagomål om diskriminering, genomföra undersökningar om diskriminering samt publicera rapporter och lämna rekommenda- tioner. Genom internationella överenskommelser om mänskliga rättighe- ter är skyldigt att fullfölja olika åtaganden som syftar till likabehandling och skydd mot diskriminering. De centrala över- enskommelserna på detta område är följande. om medborgerliga och politiska rättigheter ratificerade om medborgerliga och politiska rättigheter. Den innehåller bestämmelser avsedda att bereda envar skydd för vissa grundläggande medborgerliga och po- litiska rättigheter. Enligt artikel 2 i konventionen förpliktar sig varje konventionsstat att respektera och att tillförsäkra envar, som befinner sig inom dess område och är underkastad dess jurisdik- tion, de i konventionen inskrivna rättigheterna utan åtskillnad av något slag såsom på grund av ras, hudfärg, kön, språk, religion, po- litisk eller annan åskådning, nationell eller social härkomst, egen- dom, börd eller ställning i övrigt. Varje konventionsstat förpliktar sig vidare att säkerställa att envar vars fri- och rättigheter enligt konventionen kränkts skall ha effektiv möjlighet att väcka talan och att den som väcker sådan talan skall få sina rättigheter prövade. Artikel 26 i konventionen stadgar att alla är lika inför lagen och har rätt till samma skydd av lagen utan åtskillnad av något slag. I detta avseende skall lagen förbjuda åtskillnad och garantera envar ett lik- värdigt och effektivt skydd mot varje åtskillnad på grund av ras, hudfärg, kön, språk, religion, politisk eller annan åskådning, natio- nell eller social härkomst, förmögenhet, börd eller ställning i övrigt. Konventionens efterlevnad övervakas av för mänskliga rättigheter. Denna kommitté har fastslagit att konven- tionen även omfattar diskriminering på grund av sexuell läggning. om ekonomiska, sociala och kulturella rättigheter om ekonomiska, sociala och kulturella rättighe- ter, som ratificerades , innehåller bestämmelser som är avsedda att garantera envar vissa minimirättigheter i ekonomiskt, socialt och kulturellt hänseende. Konventionen har karaktären av en målsättningskonvention. Enligt artikel 2 mom. 1 åtar sig kon- ventionsstaterna att till fullo utnyttja sina tillgängliga resurser för att säkerställa att de i konventionen inskrivna rättigheterna gradvis förverkligas i sin helhet genom alla därtill ägnade medel. Detta skall i första hand ske genom åtgärder på lagstiftningens område. Sta- terna förpliktar sig vidare enligt mom. 2 att garantera att de i kon- ventionen inskrivna rättigheterna får utövas utan åtskillnad av nå- got slag på grund av ras, hudfärg, kön, språk, religion, politisk eller annan åskådning, nationell eller social härkomst, förmögenhet, börd eller ställning i övrigt. Bland de individuella rättigheter som konventionsstaterna erkänner ingår rätten till utbildning (artikel 13). , sociala och kulturella rättigheter, som övervakar konventionens efterlevnad, har fastslagit att kon- ventionen också omfattar diskriminering på grund av funktions- hinder eller sexuell läggning. ratificerade även om avskaf- fande av alla former av rasdiskriminering (rasdiskrimineringskon- ventionen). Enligt artikel 1 avses i konventionen med rasdiskrimi- nering varje skillnad, undantag, inskränkning eller företräde på grund av ras, hudfärg, härstamning, eller nationellt eller etniskt ursprung, som har till syfte eller verkan att omintetgöra eller in- skränka erkännandet, åtnjutandet eller utövandet, på lika villkor, av mänskliga rättigheter och grundläggande friheter på politiska, eko- nomiska, sociala, kulturella eller andra områden av det offentliga livet. Konventionen är emellertid inte tillämplig på sådana skillna- der, undantag, inskränkningar eller företräden som en konven- tionsstat gör mellan medborgare och icke-medborgare. I artikel 2 fördömer konventionsstaterna rasdiskriminering och förbinder sig att med alla lämpliga medel och utan dröjsmål föra en politik som syftar till att avskaffa rasdiskriminering i alla dess for- mer och att främja förståelse mellan alla raser. Till uppfyllande av de grundläggande förpliktelserna i artikel 2 förbinder sig konven- tionsstaterna enligt artikel 5 att förbjuda och avskaffa rasdiskrimi- nering i alla dess former och att tillförsäkra envar, utan åtskillnad grundad på ras, hudfärg eller nationalitet eller etniskt ursprung, likhet inför lagen. Artikeln innehåller därefter en lista på rättigheter som särskilt bör skyddas mot diskriminerande åtgärder, bl.a. nämns rätten till likabehandling inför lagen och vissa medborgerliga, eko- nomiska, sociala och kulturella rättigheter, såsom t.ex. rätten till social trygghet samt rätten till undervisning och utbildning. Sta- terna ålägges genom artikel 6 att tillförsäkra envar dels ett skydd och verksamma rättsliga medel mot varje rasdiskriminerande hand- ling som står i strid med konventionen, dels rätt att vid domstolar begära rättvis och tillfredsställande gottgörelse eller ersättning för skada som uppkommit till följd av sådan diskriminering. Efterlev- naden av konventionen övervakas av av alla former av rasdiskriminering. antog konventionen om avskaffande av all slags diskriminering av kvinnor (konventionen mot kvinnodiskriminering). Den ratificerades av 1980. Konventionen skapades som ett komplement till de redan existe- rande konventionerna om mänskliga rättigheter och syftar till att säkerställa att kvinnors rättigheter respekteras genom att förtydliga och förstärka förbudet mot diskriminering av kvinnor. De stater som har anslutit sig till konventionen mot kvinnodis- kriminering åläggs genom konventionen att vidta ett antal åtgärder på flera olika samhällsområden för att avskaffa diskriminering i alla dess former av kvinnor. Ett grundläggande krav enligt konventio- nen är att konventionsstaterna skall införa principen om jämställd- het mellan kvinnor och män i sina rättssystem. Detta innebär bl.a. att konventionsstaterna skall upphäva alla författningar som kan innebära diskriminering av kvinnor och införa lagstiftning som förbjuder sådan diskriminering. Konventionsstaterna skall vidare se till att det finns domstolar eller andra institutioner som kan säker- ställa ett effektivt skydd mot diskriminering. Konventionsstaterna skall även vidta andra lämpliga åtgärder på bl.a. de politiska, sociala, ekonomiska och kulturella områdena för att säkerställa jämställd- het mellan könen. I artikel 10, som tar sikte på utbildningsområdet, åläggs staterna att vidta alla lämpliga åtgärder för att avskaffa dis- kriminering av kvinnor för att tillförsäkra dem samma rättigheter som män när det gäller utbildning. I artikeln uppräknas i ett antal punkter vissa förhållanden som därvid särskilt skall säkerställas. Uppräkningen omfattar bl.a. tillträde till samma studiekurser och examina; samma möjligheter till stipendier, studiebidrag och åter- kommande utbildning samt avskaffandet, på alla nivåer och inom alla former av utbildning, av stelnade uppfattningar av mans- och kvinnorollerna genom att främja samundervisning och annan sorts undervisning som kan bidra till att detta syfte uppnås. om avskaffande av all slags diskriminering av kvinnor övervakar att konventionen efterlevs. 1990 ratificerade om barnets rättigheter Den innehåller olika slag av rättigheter dels medborgerliga och politiska rättigheter vilka är absoluta och skall förverkligas omgående av alla stater oavsett utvecklingsnivå, dels ekonomiska sociala och kulturella rättigheter. Förverkligandet av rättigheterna som räknas till den senare kategorin är beroende av de enskilda staternas resurser, se dock artikel 4 nedan. I artikel 1 slås fast att med barn avses varje människa under , om barnet inte blir myndigt tidigare enligt den lag som gäller för barnet. innehåller fyra grundläggande principer som skall vara styrande för övriga artiklar i konventionen, men som också har en självständig betydelse. Det är principen om icke-dis- kriminering (artikel 2), principen om barnets bästa (artikel 3), rät- ten till liv och utveckling (artikel 6) och rätten att få komma till tals och bli respekterad (artikel 12). Enligt artikel 2 (icke-diskrimineringsprincipen) förbinder sig konventionsstaterna att respektera och tillförsäkra varje barn inom deras jurisdiktion de rättigheter som anges i konventionen utan åtskillnad av något slag, oavsett barnets eller dess förälders eller vårdnadshavares ras, hudfärg, kön, språk, religion, politiska eller annan åskådning, nationella, etniska eller sociala ursprung, egen- dom, handikapp, börd eller ställning i övrigt. Konventionsstaterna skall vidare vidta alla lämpliga åtgärder för att säkerställa att barnet skyddas mot alla former av diskriminering, eller bestraffning på grund av föräldrars, vårdnadshavares eller familjemedlemmars ställ- ning, verksamhet, uttryckta åsikter eller tro. Genom artikel 4 i konventionen förbinder sig staterna att vidta alla lämpliga åtgärder, bl.a. lagstiftningsåtgärder, för att genomföra de rättigheter som konventionen ger. I fråga om de ekonomiska, sociala och kulturella rättigheterna skall staterna vidta sådana åt- gärder med utnyttjande till det yttersta av sina tillgängliga resurser. Av artikel 18 framgår bl.a. att konventionsstaterna skall vidta alla lämpliga åtgärder för att säkerställa att barn till förvärvsarbetande föräldrar har rätt att åtnjuta den barnomsorg de är berättigade till.