sou · GSB3112d5 · 2005-01-01 00:00:00 — Enligt fjärde stycket skall överförmyndaren alltid ha en skyldighet att anmäla sitt beslut till rätten. Det rör sig här således endast om beslut i vilka överförmyndaren faktiskt har anordnat godmanskap enligt 11 kap. 2 §. I regel är då anmälningen förenad med en av över- förmyndaren gjord ansökan om godmanskap i enlighet med beslutet. Om överförmyndaren inte har för avsikt att göra någon ansökan, t.ex. för att behovet av godmanskapet varit temporärt, bör han anmäla även detta förhållande. Endast rätten har nämligen behörig- het att häva ett dylikt interimistiskt beslut. Rätten har en skyldighet att ex officio granska och ta ställning till överförmyndarens beslut, oavsett om en kompletterande ansökan kan förväntas. Om upphörande eller jämkning av godmanskap och förvaltarskap och om entledigande av god man eller förvaltare 11 kap. 31 § Paragrafen motsvarar nuvarande 11 kap. 19 §. Till följd av omflytt- ningar i kapitlet har paragrafhänvisningarna ändrats. Dessutom har tillagts en föreskrift om att läkarintyg eller annan likvärdig utredning om den enskildes hälsotillstånd skall kunna inhämtas. Bestämmelsen är fakultativ. 11 kap. 32 § Paragrafen motsvarar nuvarande 11 kap. 20 §. 11 kap. 33 § Paragrafen motsvarar nuvarande 11 kap. 21 §. I första stycket har endast en paragrafhänvisning ändrats. Det skall erinras om att uppräkningen av ansökningsberättigade i första stycket inte är uttömmande. Enligt 17 § LSH, som blir tillämplig genom hänvisning i 11 kap. 1 §, skall den som har ansvaret för hälso- och sjukvård av en patient ansöka om entledigande av patientens gode man, om den senare anses uppenbart olämplig som ställföreträdare eller i klar strid med patientens intresse vägrar sam- tycke till en åtgärd. 11 kap. 35 § Paragrafen, som handlar om skyldigheten att pröva om omfattningen av ett godmanskap eller ett förvaltarskap bör jämkas, motsvarar nu- varande 11 kap. 23 §. Jämkningsmöjligheten, som skall tillgodose att ett ställföreträdarskap har den lämpligaste omfatt- ningen, kan utnyttjas både till att öka och till att minska vidden av ett tidigare meddelat beslut i frågan. I första, tredje och fjärde styckena har paragrafhänvisningarna änd- rats. Vidare har en föreskrift förts in i första stycket om att läkar- intyg eller motsvarande utredning skall kunna inhämtas rörande den enskildes hälsotillstånd. Till skillnad från vad som anges i 11 kap. 29 § beträffande anordnande av förvaltarskap och, i vissa fall, god- manskap enligt 2 §, är inte inhämtande av läkarintyg ett obligato- rium. I tredje stycket har ett tillägg gjorts med innebörd att även över- förmyndaren i särskilt brådskande fall skall ha behörighet att pröva omfattningen av ett godmanskap enligt 11 kap. 2 §. Detta lär i första hand bli aktuellt när ett godmanskap är anordnat för en patient men godmanskapet inte omfattar behörighet i hälso- och sjukvårds- angelägenheter. Angående tillämpningen hänvisas till författnings- kommentaren till 11 kap. 30 §. Av hänvisningen till 11 kap. 30 § fjärde stycket följer bl.a. att ett beslut om jämkning av överförmyn- daren enligt tredje stycket i denna paragraf genast måste anmälas till rätten. Rätten skall ex officio kontrollera beslutet. – Någon möjlighet att särskilt överklaga överförmyndarens beslut ges inte, se förslaget till 20 kap. 11 §. Om hörande av den som avses bli förordnad eller entledigad som god man eller förvaltare 11 kap. 36 § Paragrafen motsvarar nuvarande 11 kap. 24 §. Endast en paragraf- hänvisning har ändrats. Om läkarintyg i visst fall 11 kap. 37 § Paragrafen är ny och har kommenterats närmare i avsnitt B 5.1. Den innebär att en god man, en förvaltare eller överförmyndaren skall kunna utverka ett beslut från rätten om att läkarintyg skall inhämtas beträffande en person som har god man enligt 11 kap. 2 § eller förvaltare. Som anges i paragrafen måste syftet med en begäran om läkarintyg vara att intyget skall utgöra grund för bedömningar av i vilken ut- sträckning den enskilde är i stånd att ta ställning i egna angelägen- heter eller att meddela sin mening i dessa. Främsta tillämpningsområdet för bestämmelsen lär bli i förhål- lande till de enligt 11 kap. 2 § anordnade godmanskapen. Om en uppenbar brist föreligger hos den enskilde i nämnda avseenden, sak- nar nämligen den enskilde förmåga att lämna samtycke till rättshand- lingar som en god man har behörighet att företa inom ramen för för- ordnandet. Ett intyg som utvisar förhållandet kan då behöva visas upp för tredje man för att denne skall kunna vara säker på att rätts- handlingen blir bindande för den enskilde, om den gode mannen företar den (se 11 kap. 7 § andra stycket 2). Av ordalydelsen framgår att en förutsättning för bestämmelsens tillämplighet är att den enskilde redan har god man enligt 11 kap. 2 § eller förvaltare. Som anförts i allmänmotiveringen bör rätten vid sitt beslutsfattande överväga om annan utredning som onödiggör ett särskilt läkarintyg redan finns tillgänglig. Av betydelse är om denna fyller den funktion som ett läkarintyg enligt ansökningen skulle kunna få. Den enskilde måste också beredas tillfälle att yttra sig i ärendet. Utan att detta sägs särskilt bör regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer kunna meddela närmare föreskrifter om sådan utredning (jfr nuvarande 11 kap. 17 § andra stycket). Om behörig domstol och överförmyndare 11 kap. 38 § Paragrafen motsvarar nuvarande 11 kap. 25 § och behandlar forum- frågor. Enligt huvudregeln i första och andra styckena är det tings- rätten respektive överförmyndaren i den ort där den hjälpbehövande är folkbokförd som skall handlägga frågor om godmanskap enligt 2, 16 och 17 §§. styrdes domstolens och överförmyndarens behörighet av den hjälpbehövandes hemvist, vilket visade sig vara ett alltför stelt system, eftersom hemvistet inte alltid speglar de faktiska förhållandena. Med den nya ordningen torde platsen där den hjälp- behövande befinner sig i större utsträckning än tidigare sammanfalla med den plats där domstolen respektive överförmyndaren finns. Om den hjälpbehövande inte är folkbokförd i styrs behö- righeten för domstol och överförmyndare av den enskildes vistelse- ort. Skulle den hjälpbehövande varken vara folkbokförd eller vistas i anges i tredje stycket och Överförmyn- daren i som reservforum. De nya forumbestämmelserna behandlas närmare i utredningens delbetänkande God man för ensamkommande flyktingbarn SOU 2003:51 avsnitt 7.7. 11 kap. 39 § Paragrafen motsvarar nuvarande 11 kap. 26 §. Endast paragrafhän- visningarna har ändrats. Om stöd till den enskilde vid handläggningen i domstol 11 kap. 40 § Paragrafen, som behandlas närmare i avsnitt B 13.4.3, motsvarar delvis 20 kap. 2 § andra och tredje styckena. Bestämmelserna har flyttats, eftersom de uteslutande behandlar fall som berörs i 11 kap. och därmed lämpligen bör återfinnas där. Av första stycket framgår att en särskild god man skall förordnas att bevaka rätten för en person i ett ärende som rör förvaltarskap eller utvidgning av ett förvaltarskap i vissa fall. Ett tillägg har gjorts om förordnande av god man även när det är fråga om ärenden om anordnande eller utvidgning av godmanskap enligt 2 §. En god man skall förordnas för den enskilde i sådana ärenden när den enskilde uppenbarligen inte förstår vad saken gäller, om det inte är obehövligt. Skäl för att underlåta att förordna god man för den enskilde, trots att denne uppenbarligen inte förstår vad saken gäller, torde främst vara att det rör sig om en mindre ut- vidgning av godmanskapet. Att ärendet brådskar utgör således inte skäl mot att förordna god man. Förordnandet torde få sin största betydelse i fall då den enskilde ger uttryck för att motsätta sig god- manskapet. Paragrafen är avsedd att tillämpas endast vid förfarandet i rätten. Avsikten är således inte att överförmyndaren inför ett interimistiskt beslut enligt de förslagna lydelserna av 11 kap. 30 och 35 §§ skall förordna en god man. Till god man bör rätten förordna en juridiskt kunnig och i övrigt lämplig person (jfr prop. 1987/88:124 s. 198 f). I andra stycket föreskrivs samrådsskyldighet för den gode mannen. Den enskilde kan, trots att han inte bedöms förstå vad saken gäller, tänkas ha synpunkter på t.ex. valet av ställföreträdare. Resultatet av samrådet med den enskilde kan också ha betydelse för överväganden kring hur den enskilde ställer sig till alternativa former av ställföre- trädarskap – och de personer som står på tur för att utöva detta – i den fråga som ett godmanskap avses omfatta. Samråd behöver dock endast äga rum i den mån det kan ske. 11 kap. 41 § Paragrafen motsvarar – med ändringar av paragrafhänvisningen – nuvarande 20 kap. 2 a §. Om kungörande av beslut angående förvaltarskap 11 kap. 42 § Paragrafen motsvarar nuvarande 11 kap. 27 §. En paragrafhänvisning har ändrats. Vissa ändringar genomförs även i 12 kap. 12 kap. 1–2 §§ utgår, var- vid innehållet flyttas till andra kapitel. Kapitlet erhåller en ny para- graf, 12 kap. 15 a §, om kommunens skadeståndsansvar för skada or- sakad av en ställföreträdare. I något fall sker också omflyttningar mellan kapitlets paragrafer. 12 kap. 3 § Paragrafen behandlar allmänna handlingsnormer för ställföreträda- ren. Som angetts i avsnitt B 5.3.1, till vilket hänvisas för en närmare motivering, bör i lagtext utsägas att den enskildes egen uttryckta eller förmodade inställning måste beaktas av ställföreträdaren när denne fullgör sitt uppdrag. Detta framgår nu av paragrafens första stycke. Något krav bör inte ställas på att den enskilde har beslutsförmåga för att hans uttryckta inställning skall beaktas. Saknas beslutsförmåga bör ställföreträdaren också försöka bilda sig en uppfattning om hur den enskilde skulle ha ställt sig eller själv agerat, om beslutsförmåga funnits vid tillfället (jfr prop. 2003/04:32 s. 75 angående betydelsen av en patients förmodade vilja i förhållande till deltagande i klinisk läkemedelsprövning). En förutsättning för dylika resonemang är av naturliga skäl att beslutsförmågan faktiskt har funnits, varför den förmodade inställningen får sin klaraste bety- delse i fall då det är fråga om ställföreträdarskap för en vuxen per- son som har förlorat sin beslutsförmåga. – Paragrafen blir tillämplig även på förmyndare för barn. Vad som sägs om betydelsen av den förmodade inställningen kan dock inte appliceras på små barn. Där- emot kan det vara av betydelse att deras inställning undersöks. Vidare anges att det finns särskild lagstiftning utanför föräldra- balken om hänsyn till den enskildes vilja i olika situationer, närmare bestämt när en god man agerar för en person som anses sakna beslutsförmåga inom hälso- och sjukvården eller i en angelägenhet som berör den sociala välfärden. Annan särskild lagstiftning som berörs är exempelvis lagen om etikprövning av forskning som avser människor (se bl.a. 19 §), läkemedelslagen (se bl.a. 13 f §) och lagen om biobanker i hälso- och sjukvården m.m. (se bl.a. 3 kap. 2 a §). I andra stycket hänvisas till att särskilda regler om samtycke från den enskilde finns i 11 kap. 7 §. Meningen har – med justering i para- grafhänvisningen – hämtats från 12 kap. 7 § andra stycket. 12 kap. 4 § I paragrafen anges vissa grundläggande bestämmelser för använd- ningen av den enskildes medel. I första stycket har tillagts att medlen i skälig omfattning kan användas för den enskildes välbefinnande, vilket är en utveckling av vad som sägs beträffande användning till den enskildes nytta. Tillägget till bestämmelsen har avhandlats i avsnitt B 5.3.1. 12 kap. 7 § Enligt nuvarande lagstiftning är det först när någon har fyllt som förmyndaren, om det lämpligen kan ske, skall höra den omyn- dige. I första stycket har åldersgränsen tagits bort, vilket innebär att omyndiga i fler fall än f.n. skall höras. Paragrafens andra stycke har delats upp. Hänvisningen till att det i 11 kap. finns bestämmelser om samtycke från den som har god man har flyttats till 12 kap. 3 § andra stycket. Paragrafen renodlas där- igenom till att endast avse hörande av den enskilde och dennes make eller sambo. 12 kap. 9 § Paragrafen har behandlats i avsnitt C 2.5. I andra stycket klargörs att förmyndare, gode män och förvaltare har en skyldighet att – utöver upplysningar – lämna överförmynda- ren de handlingar om verksamheten som denne begär. Det får rim- ligen krävas att överförmyndaren preciserar vilka handlingar som avses med begäran. Om någon sådan precisering inte är görlig står det givetvis överförmyndaren fritt att låta föreläggandet avse rena upplysningar, något som i ett eventuellt senare led kan leda fram till att handlingar kan begäras in. Det kan erinras om att en överförmyndare har möjlighet att be- gära en fylligare redogörelse för föräldrars förvaltning enligt 13 kap. 18 §, vilket är en paragraf som kan sägas komplettera den före- varande. Med stöd av ett tillägg till 16 kap. 13 § kan överförmyndaren komma till rätta med en ställföreträdare som inte följer en begäran enligt paragrafen, genom att förelägga vid vite. 12 kap. 12 § Föräldrar har som utgångspunkt gemensam behörighet i sin roll som förmyndare. Flera förordnade förmyndare, gode män eller förvaltare kan också förordnas med gemensam behörighet. punkten, om inte något annat har angetts i förordnandet (jfr 11 kap. 22 §). Förordnanden av flera företrädare lär dock bli aktuella endast i sällsynta fall. Det kan komma i fråga t.ex. när ställföreträdarna förutsätts övervaka varandra eller uppgifterna är vidlyftiga (se /Vängby s. 12:24). Paragrafen ger besked om hur uppgifterna eller uppdraget kan delas upp och hur eventuella meningsskiljaktig- heter ställföreträdarna emellan skall slitas. Paragrafen har ändrats så att indelningen i ekonomiska och per- sonliga angelägenheter får genomslag. I huvudsak lär den få betydel- se i fall då en persons ekonomiska angelägenheter har anförtrotts flera ställföreträdare. 12 kap. 15 § Paragrafen behandlar frågan om preskription av anspråk på ersättning från föräldrar och förordnade ställföreträdare i anledning av deras förvaltning. Paragrafen kommenteras närmare i avsnitt A 4.3.1. I paragrafens första stycke har preskriptionstiden förlängts till . Vidare har det införts ytterligare ett undantag från preskriptions- bestämmelsen. Det gäller situationen då den enskildes skadestånds- talan grundar sig på en omständighet som inte har framgått av redo- visningshandlingarna. En ställföreträdare som uppsåtligen eller av vårdslöshet underlåter att redogöra för någon del av sin förvaltning kan således krävas på skadestånd trots att det har gått än från det att redovisningshandlingarna överlämnades till den redovisningsberättigade. Det bör framhållas att för det fall den en- skilde efter preskriptionstidens utgång upptäcker att en omständig- het som grundar rätt till skadestånd från ställföreträdaren har ute- lämnats i redogörelsen för förvaltningen, kan hans skadeståndstalan endast grundas på ifrågavarande omständighet. Det är alltså inte möjligt att kräva skadestånd för en omständighet som har framgått av ställföreträdarens redogörelse. Paragrafen har tillförts ett andra stycke som innebär att den s.k. fria föräldraförvaltningen under vissa förhållanden kan omfattas av den treåriga preskriptionstiden i första stycket. En förutsättning är att föräldern presterar en redogörelse för sin förvaltning av sitt barns medel. Hur omfattande denna redogörelse bör vara varierar från fall till fall. Med hänsyn härtill görs en hänvisning till 12 kap. 5 § som föreskriver att föräldrar är skyldiga att föra räkenskaper och göra anteckningar endast i den utsträckning som kan anses behöv- lig med hänsyn till egendomens omfattning och omständigheterna i övrigt. Om föräldern endast har förvaltat ett traditionellt bank- sparande, torde det räcka med att föräldern sparar kontoutdrag som visar vilka transaktioner som har skett till och från kontot. Rör det sig om situationer då barnet t.ex. har erhållit egendom i arv eller gåva kan det krävas att föräldern visar hur egendomen har använts. För att den kortare preskriptionstiden skall börja löpa måste för- äldern underrätta barnet eller annan redovisningsberättigad person om att redogörelsen för förvaltningen finns tillgänglig för gransk- ning. Det krävs alltså inte att handlingarna i fråga översänds till barnet eller den redovisningsberättigade personen. Om någon under- rättelse inte sker, gäller i stället den allmänna tioåriga preskriptionen som räknas från barnets myndighetsdag. 12 kap. 15 a § Paragrafen är ny och innebär att kommunen är skyldig att solida- riskt med en förordnad ställföreträdare ersätta den enskilde för sak- skada eller ren förmögenhetsskada som ställföreträdaren inom ramen för sitt uppdrag vållar sin huvudman genom förmögenhetsbrott. Ämnet behandlas närmare i avsnitt A 4.3.2.2. Kommunens skadeståndsskyldighet är enligt första stycket be- gränsad till ett belopp motsvarande fem gånger prisbasbeloppet och är knuten till ställföreträdaruppdraget, vilket innebär att kommunen svarar för skador som sammanlagt uppgår till ett värde motsvarande fem gånger prisbasbeloppet. Det saknar med andra ord betydelse hur många förmögenhetsbrott den förordnade ställföreträdaren har be- gått mot sin huvudman och hur stor skada vart och ett av dem har medfört. Om den förordnade ställföreträdaren t.ex. förskingrar medel motsvarande fem gånger prisbasbeloppet och vid ett annat tillfälle medel motsvarande prisbasbeloppet, kan den enskilde få ersättning med maximalt fem prisbasbelopp. Skulle den brottslige ställföreträdaren ersättas med en annan ställ- företrädare som också gör sig skyldig till förmögenhetsbrott, kan den enskilde få ersättning med ytterligare fem prisbasbelopp för den skada som den senare ställföreträdaren vållar. Kommunen får när skadeståndet skall utges avräkna vad som ut- gått eller som kan komma att utgå ur föreliggande försäkringar som har tecknats av andra än den hjälpbehövande, t.ex. av kommunen själv eller av godmansföreningar. I andra stycket anges att kommunen får återkräva utbetalt skade- stånd från den brottslige ställföreträdaren. I paragrafens tredje stycke anges att ansvarig kommun är den kommun vars överförmyndare utövade tillsynen då ställföreträdaren begick brottet. Vad som sagts innebär att mer än en kommun kan bli skadeståndsskyldig i samband med att en för- ordnad ställföreträdare gör sig skyldig till t.ex. förskingring av huvudmannens medel. Det kan ju tänkas att huvudmannen flyttar från en kommun till en annan, varvid tillsynen flyttas till en ny över- förmyndare. 12 kap. 16 § Paragrafen behandlar reglerna för arvode och annan ersättning till förordnade ställföreträdare. Genom ett tillägg i paragrafens första stycke berättigas överför- myndaren att besluta om ersättning till förmyndare som är särskilt förordnade vårdnadshavare även till den del uppdraget avser vård- nadsuppgifter. har överförmyndaren kunnat besluta om ersättning endast i förmynderskapsdelen. En förutsättning för att en särskilt förordnad vårdnadshavare skall kunna få ersättning i vårdnadsdelen är dock att han eller hon inte är familje- hemsförälder och i anledning därav uppbär ersättning till familjehem. Ämnet behandlas närmare i avsnitt B 14.7. I paragrafens andra stycke har införts en ny bestämmelse som före- skriver att överförmyndarens beslut om ersättning till förordnade ställföreträdare bör vara fattat från det att ställ- företrädaren har gett in sin årsräkning eller sluträkning till överför- myndaren, om inte särskilda skäl föreligger. Bestämmelsen kommen- teras närmare i avsnitt B 14.3. Syftet med bestämmelsen är att defi- niera vad som kan betraktas som rimlig tid i nu aktuellt hänseende. En granskningstid tar sikte på en förhållandevis okomplicerad årsräkning som är komplett från början. Rör det sig om en omfattande årsräkning eller en årsräkning som utgör redo- visning för en komplicerad förvaltning, kan det dock föreligga sär- skilda skäl, varvid överförmyndaren får göra avsteg från den re- kommenderade tidsgränsen. På samma sätt får avsteg ske, om års- räkningen måste kompletteras i något hänseende eller överförmyn- daren finner skäl att göra en närmare granskning av årsräkningen på grund av t.ex. misstanke om brott från ställföreträdarens sida. För att undvika anhopningar vid tiden kring föreslås överförmyndaren kunna besluta om olika redovisningsperioder, se 13 kap. 14 § och 14 kap. 15 §. I paragrafens tredje stycke har reglerna kring den hjälpbehövandes ersättningsskyldighet förtydligats, se avsnitt B 14.6. Med den nya utformningen framgår klart att det är den enskildes inkomst efter avdrag för skatt som skall vara utgångspunkt för bedömningen om den hjälpbehövande helt eller delvis skall betala för den förordnade ställföreträdarens tjänster. Gränsen för återbetalningsskyldighetens inträde går fortfarande vid två prisbasbelopp, men med hänsyn till att det är inkomsten efter skatt som är relevant får den enskilde något bättre marginaler . Det klargörs vidare att den del av den enskildes inkomst som överstiger gränsbeloppet får tas i anspråk för arvode, ersättning för utgifter och socialavgifter. Med den enskildes inkomst avses skattepliktig inkomst enligt inkomst- skattelagen (1999:1229). Kapitalvinster skall dock inte anses vara en inkomst vid beräkningen av den hjälpbehövandes sammanlagda in- komst. I slutet av tredje stycket har införts en upplysning om vilket pris- basbelopp som skall tillämpas för det fall överförmyndaren med stöd av den föreslagna regleringen i 14 kap. 15 § har valt att tillämpa ett annat räkenskapsår än kalenderåret, se avsnitt B 14.4. 13 kap. 2 § Paragrafen har tillförts ett fjärde stycke i vilket det föreskrivs att en förälder som har överlämnat en gåva till sitt barn och i samband därmed har ställt upp ett villkor om särskild överförmyndarkontroll inte får återkalla ett sådant villkor. Bakgrunden till bestämmelsen behandlas i avsnitt A 3.6.6.4. Den omständigheten att en förmyndare sätter in pengar på sitt barns konto innebär inte att de insatta medlen får sakrättsligt skydd mot förmyndarens borgenärer. Ett sätt att skapa ett sådant skydd är att förmyndaren ställer upp som villkor för gåvan att den skall vara föremål för särskild överförmyndarkontroll. Genom att återkalla ett sådant villkor kan emellertid förmyndaren återfå full rådighet över de insatta medlen. Med hänsyn härtill skall en förmyndare inte få återkalla ett uppställt villkor om särskild överförmyndarkontroll. 13 kap. 7 § Paragrafen, som tar sikte på den del av barns pengar som inte place- ras i värdepapper eller fastigheter, har tillförts en ny mening som innebär att banker och värdepappersbolag likställs ur perspektiv när det gäller köp och försäljning av värdepapper. En när- mare genomgång av problematiken bakom förslaget till ändringen ges i avsnitt A 3.6.2.3. 13 kap. 9 § I paragrafens tredje stycke har tillförts en ny mening i vilken det före- skrivs att kravet på överförmyndarens samtycke enligt 13 kap. 8 § FB i fråga om medel som inte står under särskild överförmyndar- kontroll skall hävas, om det inte av särskild anledning behövs för att trygga förvaltningen. Ändringen kommenteras närmare i avsnitt A 3.6.1.3. Genom ändringen tydliggörs att presumtionen beträffande medel som sätts in på ett spärrat konto med stöd av 16 kap. 11 § första eller andra stycket FB är att spärren skall hävas, om medlen inte har satts in med föreskrift om särskild överförmyndarkontroll. 13 kap. 10 § I första stycket har en ny punkt 5 införts med innebörd att en förälder inte utan överförmyndarens samtycke får säga upp eller överlåta avtal om hyresrätt till en bostadslägenhet. Bestämmelsen har behandlats i avsnitt C 2.3. Samtycke till en åtgärd med en bostadslägenhet som innehas med hyresrätt bör lämnas endast om åtgärden är lämplig med hänsyn till egendomens natur och andra omständigheter (tredje stycket). Närmare överväganden finns i författningskommentaren till den korresponderande bestämmelsen i 14 kap. 11 §. 13 kap. 12 §