sou · GSB33d8 · 2005-01-01 00:00:00 — I åtta förhandlingar uttrycker den offentliga parten orsaksargument till varför denna indikation är uppfyllda. Man hänvisar till auktori- teter i form av läkarutlåtanden samt till att enskild part mår allt sämre. Argumenten kan därför i vissa fall betraktas både som orsaks- och auktoritetsargument. På vilket sätt det är risk för att hälsan försämras uttrycks inte men kan förstås på grund av vissa orsaker, till exempel att klienten inte tar sin medicin. Implicit kan det tolkas som en nedåtgående spiral där klienten blir allt sämre och att detta kommer att fortsätta, vilket kan betyda att det därför föreligger en allvarlig fara för hälsan. Trots att enskild part kan resa invändningar gentemot motpartens bedömningar förtydligar off- entlig part inte sina argument. Ett exempel är i förhandling då enskild part ifrågasätter uppgifter om hans allvarliga hälsotillstånd och att läkarintyget inte stämmer med verkligheten. Offentlig part presenterar under pågående förhandling ett nytt läkarintyg. Man bortser från enskild parts argument eftersom det har framkommit nya uppgifter i läkarintyget. Vad som framstår som problematiskt med argumentationen är att det inte uppstår en diskussion om på vilka grunder man kan anta att det finns allvarlig risk för att hälsan försämras. Konflikten som inte blir av – argumentation Den sociala indikationen infördes för att fånga upp framför allt unga missbrukare som inte kunde kategoriseras under den redan befintliga hälsoindikationen (prop. 1987/88:147 s. 92). Indi- kationen baseras på en bedömning om missbrukarens fortsatta liv riskerar att förstöras. Risken skall vara påtaglig, tydlig och märkbar (prop. 1989/90:28 s. 62). Det stora problemet i denna indikation är att tolka vad det innebär att förstöra sitt liv. Liksom vid hälsoindikationen måste en riskprognos göras för den enskildes framtidsutsikter. Den sociala indikationen har til- lämpats delvis motstridigt (2001, s. 417 ff). Om den enskilde redan lever i ett socialt utanförskap har indikationen i vissa fall inte ansetts relevant medan den i andra liknande fall har varit relevant. Även om den sociala indikationen i första hand formule- rats för att fånga upp unga missbrukare kan den komma ifråga även när det gäller äldre missbrukare som riskerar att förlora sitt sociala fotfäste i tillvaron. I tre förhandlingar uppstår konflikter som alla leder till diskus- sioner kring detta rekvisit. Argument för och mot risk för socialt liv K/D/I U1:H: våra boenden M1:H: bostadsfrågan är H: bostadsfrågan är ett inte något problem efter- men den enskilde har som han bor hos sin U2:H: den enskildes M2:H: den enskilde har sambo har varit onykter försökt få lägenhet men och ringt till oss [soc.] har inte hjälpt till för att hon ville att vi skulle ta hand om honom SOU 2004:3 Konflikten som inte blir av – argumentation U1:H: den enskilde har M:U3:H: den enskilde har H: det finns en uppenbar inte blivit dömd för nar- risk att den enskilde U2:H: den enskilde M:U4:H: den enskilde har U3:H: den enskilde har inte sålt droger för att blivit dömd för brott U4:H: den enskilde har sålt droger för att finan- U:H1: den enskilde gör M:H: det finns inte H1: den enskilde lever ett inte annat än bor hemma någon risk att den och fyllnar till på enskilde förstör sitt liv helgerna (ordf.) och det finns risk för att han förstör sitt liv U:H2: ett gott leverne H2: den enskilde har innebär att man måste följa lagboken och bland dömts för brott och har skyddstillsyn (ordf.) U:H: det finns risk för M:U:H: den enskilde H: den enskilde lever ett att den enskilde inte får avser att långsiktigt höja struktur på sitt liv För att påvisa att den sociala indikationen är uppfylld hänvisar offentlig part (förutom i förhandling) till orsaker som att den enskilde inte har bostad, arbete och/eller att klienten är kriminellt belastad. Argumenten för den sociala indikationen är relativt vaga och det är svårt att i den muntliga förhandlingen få förståelse för vad offentlig part menar med att klienten lever ett självdestruktivt liv. I förhandling uttrycker ordfö- randen ett argument då han definierar ett gott leverne med att följa lagboken och inte missbruka. I och förhandling diskuteras bostadsfrågan. I förhandling uppstår det en diskussion där offentlig part redovisar flera argu- ment. De tar upp den enskildes arbetssituation, att han umgås med kriminella och att det finns uppgifter om att han säljer droger. I de mål där offentlig part i ansökan hänvisat till detta rekvisit är perso- nerna relativt unga, , vilket också är lagens intentioner. Rätten har enligt domen bedömt att rekvisitet är upp- Konflikten som inte blir av – argumentation fyllt i fyra mål. I (den äldstes) fall har inte indika- tionen bedömts vara uppfylld. Skadeindikationen innebär att ingripanden skall vara möjliga att göra innan skada uppstår både hos den enskilde själv eller dennes närstående. Liksom i de föregående specialindikationerna måste en riskprognos för vad som kan hända göras. Enligt (2001, s. 438) åberopas denna indikation framför allt när det uttrycks risk för självmord. I mitt material är det endast i en förhandling offentlig part hänvisar till risk för självmord. Off- entlig part har åberopat skadeindikationen i sex förhandlingar. I tre av förhandlingarna uppstår konflikter angående detta rekvisit och i två leder det till diskussioner. I och förhandlingar framlägger offentlig part inte något argument som ger stöd för att rekvisitet är uppfyllt. Argument för och mot risk för skada K/D/I U:H: den enskilde förstår M:U1:2:H: Den enskilde H: det finns allvarlig risk inte vilka allvarliga konse- hade vaknat, bara sovit för att den enskilde kan U1:H: den enskildes liv har varit i fara på grund av U1:2:H: om han inte fått hjälp hade han kanske SOU 2004:3 Konflikten som inte blir av – argumentation U1:H: den enskilde ringer M:H: den enskilde är H: den enskilde har hotat levnadsglad när hon är U1:1:H: den enskilde säger att hon skall hänga sig M:U1:H: den enskilde har och ta tabletter när hon är mycket att leva för, bland annat barnbarn, och vill U1:2:H: den enskilde säger att hon vill bara dö M:U1:H: den enskilde U2:H: den enskilde har minns inte vad hon har M:U1:1H: den enskilde har inte tagit livet av sig M:U2:H: den enskilde U1:H1: den enskilde för- M:U1:2:H1: den enskilde H1: den enskilde riskerar sätter sig i nödsituationer utsätter sig inte för allvar- lig fara även om det hänt U1:1:H1: den enskilde att han ramlat ur rullstol H2: det finns risk för att det finns risk för brand U1:2:H1: den enskilde ramlar ur säng och rullstol och blir liggande U:H: den enskilde har M:U:H: den enskilde har H: den enskilde får flickvän en gång på åtta år När det gäller skadeindikationen använder offentliga parter orsaks- argument där de hänvisar till att det föreligger risk för de enskildas liv och till vad som har hänt tidigare. Det är endast i förhandling som fara för andra åberopas. Konflikten som inte blir av – argumentation Övergripande visar argumentationsanalysen på att det sällan upp- står diskussioner om rekvisiten är uppfyllda eller ej, även om det uppstår konflikter. Detta är tydligast i två förhandlingar. I och , diskuteras inte något rekvisit trots konflikter. I förhandlingar deltar inte den enskilde, vilket kan ha betydelse, eftersom det dels kan uppfattas som att den enskilde är i dåligt skick och dels kan det vara så att biträdet inte för den enskildes talan på samma sätt när denne inte är närvarande. I förhandling har enskild part till- sammans med biträdet av talutrymmet. Det inne- bär att får komma till tals och lägga fram sina argument. Argumenten bemöts dock inte, vare sig av ordföranden eller offentlig part. Liknande tendenser kan ses i det övriga materi- alet om än inte lika tydligt. Enligt beräkningar av i vilken utsträck- ning de enskilda får lägga fram sina synpunkter får de i genomsnitt, tillsammans med biträdet, av talutrymmet. Det innebär att enskild part har möjlighet att föra fram sina argument, frågan är dock på vilket sätt när argumenten inte leder till diskus- sioner. Under de muntliga förhandlingarna är det inte tydligt hur par- terna knyter sina argument till rekvisiten. Argumenten är istället invävda i dialoger eller berättelser. Den argumentsform som främst används för att påvisa att rekvisiten är uppfyllda är orsaksargument. Det innebär att fokus riktas mot den enskildes historia. För att ge tyngd åt orsaksargumenten används auktoritetsargument där den medicinska kunskapen är tongivande. Enskild part medger till viss del offentlig parts beskrivningar men menar att de är överdrivna. När offentlig part använder orsaksargument som att behandlingar har misslyckats ges däremot inget underlag till varför de misslyck- ats. Implicit läggs skulden på den enskilde trots att det kan vara så att behandlingsinsats inte har fungerat av andra orsaker. Motiven till varför tvångsvård skulle vara bättre än frivillig vård är inte kon- kreta. De är istället ideologiskt formulerade till exempel att sam- hället har ett ansvar för individer som inte vet sitt bästa. I några förhandlingar anför enskild part argument till varför man anser att frivillig vård är bättre och vilken behandling som man anser vara mest ändamålsenlig. Förslaget till frivillig vård kommenteras emel- lertid inte av offentlig part. Konflikten som inte blir av – argumentation Hur avgörs konflikter? Kommunikationen i domstolsförhandlingarna är vad som kan kal- las ett institutionellt samtal där den enskilde individen möter pro- fessionella eller experter (jfr. Det kan i denna studie betraktas som en kamp mellan olika verklighetsbeskrivningar där offentlig part konstruerar argument för ett tvångsomhänderta- gande och den enskilde bemöter argumenten och konstruerar egna motargument (jfr 1996; Grimshaw 1990). Samtalet är dock asymmetriskt på så sätt att den enskilde och de professionella har olika möjligheter att kontrollera samtalet. Offentlig part har som utredare tolkningsföreträde medan den enskilde har en underord- nad interaktionell status (jfr Adelswärd m.fl. 1987). Den enskilde har dock ett juridiskt biträde för att utjämna det ojämlika förhål- landet. Nedan kommenteras några av de problem som uppmärk- sammats dels av parterna själva i intervjuer, dels av mig i analysen av förhandlingarna. En aspekt med tanke på hur enskilda parter uppfattas är i vilken mån de uppfattas som trovärdiga. Under domstolsförhandlingarna rivaliserar parterna om att få tolkningsföreträde och föra fram sin version av vad de uppfattar som den sanna versionen. För den enskilde är detta en svag punkt eftersom det finns en allmän folklig föreställning att missbrukare är manipulativa, skyller sitt uppträ- dande på andra och förlorar kontrollen när de är påverkade (se till exempel 1996, s. 113). Detta uttrycks även i intervjuer i mitt material. En ordförande säger att det är ett problem att missbrukare är förnekande och att de lägger ansvaret på socialnämnden om de inte blivit hjälpta. Hur parterna uppfattar klienten kan vara svårt att påvisa genom analyser av förhandling- arna eftersom det ofta sker mer implicit. Ordföranden menar dock att han under förhandlingarna litar på sitt sunda förnuft samt att det är viktigt att värdera vad som sägs och hur enskilda parter upp- träder. Man har något slags sunt förnuft det går inte bara på orden så att säga, utan bakom varje ord finns möjligheter att kunna göra egna vär- deringar oftast är man mycket förvånad att det är vilken som helst som sitter där [enskilda parter]. Det gäller ju mycket nar- komaner som ser fullständigt opåverkade ut. Det är framför allt yngre, Konflikten som inte blir av – argumentation Kan ha knarkat men det syns inte på dem. De har gjort uppehåll . sitter dom där uppklädda, precis som vanliga människor. Det vållar ju problem . Vi har ju en nämnd och jag kan bli överröstad . Det hän- der ganska ofta att man [nämnden] inte ser någonting. Då måste jag gå in och försöka förklara hur det ligger till och varför det är som det är. Inte för att övertyga direkt men man har varit med så länge Ett problem med denna inställning är att alla klienter betraktas som missbrukare av ordföranden, oavsett hur de uppträder. Dessutom överför ordföranden sina värderingar till nämndemännen i samband med överläggningarna. För att konkretisera att det uttrycks ett misstroende gentemot enskilda parter under de muntliga förhandlingarna kan nedanstå- ende utdrag tjäna som ett exempel. När offentlig part resonerar med i vilken mån hon är motiverad till vård ger den offentliga parten intryck av att hon känner väl och att hon vill hennes bästa. Jag tror att det behövs. Att man behöver ha tvång i början för att ordna upp så att du kom- mer igång med olika saker, och kommer in i en struk-, i en ordentlig behandling, att börja gå på Höga Berget efteråt då. Så att du gör olika saker, men att du måste ha, man måste ha kommit igång med det innan man kan släppa för tvånget. Men jag behöver inte vara där på tvång, jag kan vara där ändå. Innan man kan släppa tvånget, annars tror jag inte att det blir av. Du tror inte jag- Du vill gärna när man pratar om det men sen så faller det, . , får jag fråga så här då? Att, att du säger, det går bra alltså om du känner dig pressad, och kan känna att det finns en kamp om kraft hos dig, att du mobiliserar dig och vill ta, tag i saker och så vidare, men, det här pressad, det blir, nästan som att du lurar dig själv, för att- När du säger att du ska, att du skall va pre..att du skall ha press på dig va, och är det så att du inte har ett LVM då har du heller ingen press på dig. Jodå, den hänger ju över mig . Ja, det är ju din egen press då. SOU 2004:3 Konflikten som inte blir av – argumentation Och du vet själv hur lätt det är då att ta sig ett återfall, för att om, om man inte tar ett LVM här , så kommer du sitta på Bergavik och efter ett par dar så har du förstått att du är fri, en fri människa att göra vad du vill. När offentlig part talar med uttrycker hon att det finns en motsättning mellan vad vill som person och vad hon inte kan som missbrukare. Offentlig part vänder sig direkt till och säger med förtrolig ton att även om hon vill så faller det. Indirekt kan detta tolkas som att missbruket har tagit överhan- den och att hon därför inte kan lita på sig själv. Därefter ställer offentlig part en fråga. Frågan är formulerad som ett påstående där offentlig part hävdar att lurar sig själv om hon tror att hon skall klara av att förändra sitt liv. Dessa uttalanden från offentlig part kan tolkas som att det är omöjligt att lita på vad den enskilde säger eftersom hon inte ens kan lita på sig själv. Ett annat argument som används av offentlig part för att ifråga- sätta dennes trovärdighet är att hänvisa till att den enskilde själv, vädjat om hjälp, till exempel i förhandling: Den kommunikation vi har haft, det har varit ett, har, har vädjat vid många tillfällen, väl- digt många tillfällen att sätt ett stopp för elän- Hjälp mig, och han har också vid många tillfällen sagt att det, det svåra, det är ju det här med att avgifta sig. Det är ju det som, det som är, är problemet. Och jag ser här från, från en journalanteckning här jag gjorde elva tjugosju, då hade jag en telefonkontakt med dig , och du var så att säga fortsatt hjälpsökande och där du då gav detta, detta elände stä- Ja, ja, ja. ständig jakt på droger och att du ville ha ett stopp på eländet. Ja, men har jag ju fått ett stopp på eländet. Här hänvisar offentlig part till vad sagt till henne i en kontext där de hade en mer behandlande relation. I rätten förvand- las klientens uttalande till ett argument mot den enskildes vilja och för ett tvångsomhändertagande. Offentlig part menar dessutom att egentligen vill vårdas med tvång, trots att han i dom- stolen argumenterar mot ett tvångsomhändertagande. Konflikten som inte blir av – argumentation är dock tveeggat: Om den enskilde själv inser att han behöver hjälp, varför skall han då vårdas med tvång? Ett exempel på när den enskildes trovärdighet ifrågasatts och där den enskilde försöker förklara är hämtat från för- handling. Men allt det där tjatet om Vänsta [behandlings- hem], det, jag kände mig nästan tvingad att säga att ja, jag vill åka med. Sen när jag fick ju vara hemma och tänka efter, då hade jag ingen lust med det. Jag har ingen lust att åka bort på order. När under förhandlingen säger att han nu är moti- verad till att åka iväg till behandlingshemmet kan detta dock upple- vas som att han än en gång motsäger sig själv. Under förhandlingen säger han att han förra gången kände sig nästan tvingad och att det därför inte var intressant. Detta kan tolkas som att den enskilde inte kommer att åka frivilligt under dessa villkor eftersom de är desamma även . Vad man däremot kan beakta är att motsägelser skapas i interaktion och att vi inte har kännedom om i vilket sammanhang tidigare tackat nej till vård. Indi- rekt kan det uppfattas som att han är otacksam och inte uppskattar engagemang och resurser som erbjuds från . Ovanstående exempel visar på att de enskildas egna åsikter angå- ende vård och förmåga att förändra sina liv undermineras på grund av att aktörerna i domstolen ifrågasätter deras trovärdighet. Detta görs dock inte alltid explicit vilket leder till att motsättningarna inte diskuteras. I förhandling är det endast enskild part/biträde som argumenterar. Det kan tyda på att övriga aktörer anser att den enskilde inte är trovärdig och att argumenten därför inte behöver bemötas. Ett annat sätt för offentlig part att styrka sina argument är att hän- visa till tidigare händelser. De historiska argumenten utgår från aktuella kända missförhållanden som lett till en ansökan om tvångsvård. Här har offentliga parten tolkningsföreträde på så sätt att de kan välja att framhäva kritiska punkter i de enskildas liv för Konflikten som inte blir av – argumentation att påvisa aktuella problem. Hur enskilda parters historia framställs är central eftersom det har betydelse för det aktuella läget och hur den enskilde kan gå vidare för att få ett mer välfungerande liv. En fråga som man kan ställa är då på vilket sätt berättelserna bidrar till att öka förståelsen för det aktuella läget och vilket vårdbehov som klienten har. För att exemplifiera detta visar jag på ett utdrag från sakframställningen i förhandling. [] är känd inom Och det har varit många, många, många turer, . flyttade ner till Sångaby och var borta Men vi har fått rapporter därifrån och det har varit från där som har varit, ja, dom har tyckt att har druckit för mycket och det har varit LOB-ar och det har Så det har ju inte varit Sen har ju suttit i något, i fängelse, juni, november, -98 alltså likadant i nu , och det är väl dom perioder då de är lugnt. uppenbara svårigheter att hålla sig nykter, när han är fri så att säga. Det har varit, nu sen i höstas när kom upp , har vi väl haft in ett femtontal LOB-ar på, och var det åtta stycken. innan han togs för, omedelbara här så var det ju När han åkte in till lasarettet för att han var, hade så dåliga värden. Och kom ut då, kom till och var Då fick han tillbaka till lasarettet och dagen efter så togs han ute på Sävstaberg, på Sävstabergs livs, onykter. För att förstärka svårigheterna upprepar offentlig part att det har varit många, många, många turer och LOB-ar . Berättelsen dramatiseras vidare med att den enskilde suttit i fäng- else. Det är framför allt liv som onykter som pre- senteras. På vilket sätt detta har betydelse för vilket vårdbehov den enskilde har är dock svårt att få en uppfattning om. Implicit leder berättelsen till att man får en uppfattning om att den enskil- des liv kommer att fortsätta i samma riktning. Det innebär att den enskildes situation kommer att bli sämre om han inte får hjälp. För att kategorisera som en missbrukare med stora Konflikten som inte blir av – argumentation problem formulerar offentlig part en berättelse om dennes historia där dåtid och nutid vävs samman. Vad som poängteras är när Hen- rik varit onykter både och tillbaka i tiden, vilket innebär att problembiografin skrivs baklänges. I berättelsen distan- serar sig offentlig part genom att tala i tredje person. Offentlig parts uttalande kan uppfattas som en institutionell röst när hon talar om att han är känd inom och använder prono- met vi. Vad som kan poängteras är att formen för sakframställ- ning är liknande i alla förhandlingar. I de flesta förhandlingar hänvisar offentlig part till både att kli- enten varit onykter vid ett flertal tillfällen och att vid upprepade tillfällen har erbjudit vård. Att offentlig part berättar om vilka behandlingar som varit aktuella framstår tydligt i förhandling. Vi har erbjudit behandling, vi har erbjudit vård som inte har fullföljts utan avbrutits. inte eftervården heller 1997 till 1998 eftersom hon var på , på Lundberga då. boendeassistenter som skulle vara ett gott stöd, fungerade inte då inte var hemma. Höga Berget är också vår öppenvårdsverksam- het, där var . Sen har vi erbjudit och försökt med XX som är en verksam, en arbetsverksamhet så att säga, det är en arbets- verksamhet, för psykiskt sjuka, som heller inte Sen är det också väldigt viktigt att man har gått Minnesotautbildning, att man fort- sätter att gå på AA-möten. En del gör det varje dag och klarar sig bra på det. Och det har heller inte fungerat, och det är också medveten Erbjudit är ett vanligt begrepp som används när offentlig part talar om tidigare vårdinsatser. Begreppet har konnotationen att offentlig part har varit generös. Detta leder till att skulden indirekt läggs på den enskilde. framstår som otacksam som inte uppskattar det engagerade och generösa arbete som lagts ner från sida. När offentlig part berättar om misslyckade behandlingsförsök använder hon en insti- tutionell röst när hon säger att vi, det vill säga socialnämnden, engagerat sig och erbjudit vård vid ett flertal tillfällen. Offentlig part räknar upp flera behandlingsalternativ som den enskilde provat SOU 2004:3 Konflikten som inte blir av – argumentation men ger inte någon förklaring till varför behandlingarna har avbrutits. Vad som framstår som problematiskt med denna typ av bedöm- ning är att även om den enskilde avbrutit behandlingar tidigare är det inte säkert att hon inte är motiverad just den här gången. Vi får inte heller någon uppfattning om lärdomar från dessa försök som kan vara positiva när det gäller fortsatt behandling. Vad som borde diskuteras är vad man kan lära av historien och hur man kan gå vidare. Det betyder att berättelserna om de enskildas historia även skulle innehålla positiva händelser som har bidragit till förbätt- ringar. Ett annat sätt att stärka och legitimera argument är att referera till trovärdiga källor. Att professionella hänvisar till egna erfaren- heter/observationer eller experter är ett effektivt sätt att påverka, eftersom de besitter speciella kunskaper och anses kompetenta att bedöma. Socialsekreterare som har träffat enskild part tidigare kan på så sätt hävda att de har kunskaper om vissa händelser i dennes liv, händelser som dokumenterats i LVM-utredning. Denna utredning skall präglas av allsidighet och objektivitet vilket anges i motiven till lagen. Det innebär att det bör framgå både vad som talar för och mot ett beslut om tvångsvård. (2000, s. 242) menar dock att utredningarna sällan innehåller uppgifter som talar mot tvångsvård, vilket även visar sig i den skriftliga utredningen som ingår i denna studie. Liknande erfarenheter kan även dras från de muntliga förhandlingarna. (2001) menar vidare att det inte alltid framgår av utredningen hur social- tjänsten har kommit fram till sina ställningstaganden, något som även visat sig i argumentationsanalysen. Det innebär att det kan vara svårt för offentliga biträdet att visa att det finns alternativ till tvångsvård. Även om enskild part/biträde ifrågasätter uppgifter i utredningen kan den vara svåra att granska, vilket i en intervju uppmärksammats av ett biträde: Det jag tycker är tveksamt är tillförlitligheten i Dom verkar vara lite väl