sou · GSB3112d3 · 2005-01-01 00:00:00 — De fullmakter som är föremål för regeln i 12 kap. 23 § RB är således definitionsmässigt snarlika de typiska framtids- fullmakterna. Av det ovan anförda bör följa att framtidsfullmäktige – i den mån de kan anses ha behörighet att med åberopande av framtidsfullmakt- en föra den enskildes talan – skall betraktas som ställföreträdare i processuellt hänseende, inte som rättegångsombud. Detta avviker från nuvarande terminologi, enligt vilken en ställföreträdare är en person som grundar sin behörighet på annat än huvudmannens vilje- förklaring (jfr Fitger s. 11:20 b med hänvisning). Förhållandet bör uttryckligen anges i (se förslaget till 11 kap. 1 § tredje stycket RB). Om en part skall representeras av ställföreträdare är i allmänhet dennes processuella befogenheter sammanfallande med vad partens skulle ha varit, om vederbörande ansetts i sådant skick att han eller hon själv kunde föra talan. Reglerna i 12 kap. RB, bl.a. om avvisande av ombud, är med andra ord inte tillämpliga. Vad som sagts får anses tillämpligt även vid handläggning en- ligt förvaltningsprocesslagen. Ställföreträdare för vuxna i domstolsprocessen 11.6Behandlingen i domstolarna av frågor om ställföreträdare Som tidigare nämnts är det inte annat än i undantagsfall som det i all- män domstol kontrolleras huruvida en person saknar processbehö- righet på grund av förvaltarskap eller psykisk sjukdom (jfr 11 kap. 4 § RB). Stor försiktighet måste naturligtvis iakttas – trots att något uppenbarhetsrekvisit inte har upptagits – om det är fråga om att frånkänna en myndig person förmågan att själv föra sin talan (jfr NJA 1971 s. 519 och 1981 s. 857). I allmän domstol är det i allmänhet tre typer av ställföreträdare för processobehöriga vuxna som kan komma i fråga, nämligen framtids- fullmäktig, god man och förvaltare. – Här kan anmärkas att rätten för anhöriga att representera en beslutsoförmögen släkting i vissa all- dagliga ekonomiska angelägenheter inte omfattar rätt att företräda den enskilde i mål eller ärende hos domstol eller myndighet (se av- snitt B 7 och 2 kap. 7 § lagen om framtidsfullmakter m.m. och om behörighet i vissa fall för anhöriga, LFA). Enligt 34 kap. 1 § RB skall prövning av hinder för målets uppta- gande företas så snart det finns anledning därtill. Detta torde även omfatta parts processobehörighet såsom processhinder (jfr s. 14). Väcker en part själv talan, trots att det kan visas att han eller hon saknar processbehörighet, föreligger alltså processhinder. Fast- ställande av processobehörighet får göras mot bakgrund av den en- skildes förmåga att fatta egna beslut i den fråga målet eller ärendet rör. Finns förvaltarskap anordnat, skall ett sådant beslut givetvis följas. Ett processhinder av detta slag kan dock vara avhjälpbart (jfr s. 102). Är det känt att den enskilde har en ställföreträdare på området som skulle kunna föra hans eller hennes talan, bör rätten nämligen undersöka om ställföreträdaren har intresse av att föra den enskildes talan. Denne skall således beredas tillfälle att överta talan. Om ställföreträdaren är beredd att överta talan, måste en definitiv prövning göras av om hans behörighet omfattar den talan som skall föras. Det ankommer på rätten att självmant pröva om den som uppträder som ombud har behövlig fullmakt (jfr Fitger s. 12:17). Motsvarande prövning bör alltså göras av t.ex. en god mans behörig- het, trots att en ställföreträdare inte är underkastad något generellt legitimationstvång (jfr 11 kap. 4 § RB). Därvid kan rätten behöva ge Ställföreträdare för vuxna i domstolsprocessen den eventuella ställföreträdaren tid att visa upp handlingar som bekräftar behörigheten, t.ex. läkarintyg som utvisar den enskildes tillstånd. Har rätten själv initierat frågan om att parten är process- obehörig, t.ex. i anledning av egna iakttagelser, kan måhända utred- ningskravet i denna del bli relativt summariskt. – Läkarintyg kan också behöva presenteras, om en god man gör gällande att han äger företräda den enskilde utan att dennes samtycke inhämtas. Är det den påstådda ställföreträdaren som har väckt talan kan det bli aktuellt att avvisa denna, om behörigheten inte styrks. I så fall kan fullmaktsgivaren dock behöva beredas tillfälle att själv föra sin talan i rättegången. På motsvarande sätt bör också en person för vil- ken det är anordnat godmanskap beredas tillfälle att godkänna den gode mannens processhandling. Behov av att initiera ett godmanskap eller förvaltarskap kan upp- stå, om det konstaterats att det är sannolikt att den enskilde inte själv kan föra sin talan och framtidsfullmakt inte kan åberopas. Domstolen bör då vända sig med en skrivelse till behörig överför- myndare för att påpeka förhållandet eller vända sig direkt till behö- rig domstol. Här kan erinras om att den handläggande domstolen inte nödvändigtvis är rätt forum i frågor om godmanskap eller för- valtarskap (se förslaget till 11 kap. 37 § FB). Ett formellt beslut bör krävas för att en ställföreträdare skall anses ha övertagit den enskildes talan. Den enskilde fråntas nämligen de facto sin processbehörighet i målet eller ärendet genom att rätten accepterar att hans talan övertas av någon annan. (Är det en förval- tare som övertar talan har den enskilde redan tidigare fråntagits sin rättshandlingsförmåga och därmed sin processbehörighet.) Av be- slutet bör framgå att det är ställföreträdaren som tills vidare får agera ensam och varför detta får ske. Beslutet bör dokumenteras, inte minst eftersom detta betyder att kommunikation i ärendet skall ske med ställföreträdaren. Den enskilde bör ges möjlighet att yttra sig över att en ställföre- trädare skall få föra hans talan, detta trots att ställföreträdaren kan lägga fram utredning som gör det sannolikt att den enskilde saknar behövlig beslutsförmåga. Den enskilde bör naturligtvis också få del av själva beslutet att hans eller hennes talan fortsättningsvis skall föras av ställföreträda- ren. På så sätt ges vederbörande en möjlighet att överklaga avgöran- det. Har part förklarats sakna processbehörighet med avvisning som följd, har parten nämligen befogenhet att själv föra talan mot be- slutet. För rätten att överklaga saknar det betydelse om beslutet i sig Ställföreträdare för vuxna i domstolsprocessen var riktigt (Fitger s. 11:23, se NJA 1972 s. 272 och Welamson, Rätte- gång VI, 3:e uppl., 1994, s. 42, not 1). Detsamma får anses gälla beträffande beslut om att någon skall föra talan i partens ställe. Om underrättens beslut står fast återstår inte någon annan utväg än att den processobehörige företräds genom ställföreträdare. Vad som har sagts i det föregående har tagit sikte på fall då talan väcks av den berörda personen själv eller en uppgiven ställföreträdare för denne. Det kan emellertid få giltighet också när en part med ifrågasatt beslutskompetens finns på svarandesidan. Rätten bör så- lunda, efter att ha begärt in erforderlig utredning om den enskildes tillstånd m.m., ha sådant underlag att den kan konstatera att den en- skilde saknar beslutsförmåga i berört hänseende och att det verkligen är rätt ställföreträdare som har anmält sig. Vad som sagts ovan bör gälla även vid handläggning enligt ärende- lagen. Förfarandet bör tillämpas också vid kronofogdemyndigheten (se beträffande förfarandet hos kronofogdemyndigheterna i utsöknings- mål 2 kap. 6 § utsökningsbalken och rättsfallet RH 1998:6). Fastställande av processbehörighet får, liksom i allmän domstol, göras mot bakgrund av den enskildes förmåga att fatta egna beslut i den fråga målet eller ärendet rör. (Därutöver kan ett beslut om an- ordnande av förvaltarskap ha verkan inom förvaltningsprocessen.) LSH och LSV ställer ett uttryckligt krav på att att beslutsoförmågan i den aktuella frågan skall vara uppenbar (se 3 § i respektive lag). Det kan vara värt att observera att en patient som av hälso- och sjukvårdspersonal bedömts sakna förmåga att tillgodogöra sig infor- mation rörande en komplicerad operation kan ha tillräcklig besluts- förmåga för att t.ex. utkräva en sekretessbelagd handling och att vid nekande besked också överklaga saken i domstol. Förfarandet i förvaltningsdomstol när fråga uppkommer om pro- cessbehörighet på grund av parts beslutsoförmåga bör följa samma riktlinjer som dem som har angetts för processen vid allmän dom- stol. Vanligen har den förvaltningsmyndighet som beslutat det över- klagade avgörandet ställts inför frågan om den enskilde har tillräcklig beslutsförmåga. Den enskilde har då bedömts antingen ha tillräcklig förmåga för att själv fatta beslut eller vara oförmögen till egna ställ- ningstaganden. I den senare situationen har någon också ansetts vara Ställföreträdare för vuxna i domstolsprocessen den enskildes ställföreträdare i ärendet. Detta innebär inte att dom- stolen kan underlåta att göra en självständig prövning av förhållan- det men kan givetvis underlätta denna. Angående utredning om en förment ställföreträdares behörighet kan hänvisas till 49 § förvaltningsprocesslagen (FPL). Paragrafen inne- håller grundläggande bestämmelser om ombud, bl.a. att ett ombud självmant skall styrka sin behörighet eller föreläggas att avhjälpa brister därvidlag, men får enligt utredningens mening anses vara ana- logt tillämplig på ställföreträdare. Eventuella brister i det underlag som skall utvisa ställföreträdarbehörigheten bör således föranleda att rätten förelägger ställföreträdaren eller i förekommande fall parten själv att avhjälpa felet, i det senare fallet genom att parten bereds till- fälle att utfärda en vanlig fullmakt eller ett mera generellt samtycke (jfr s. 409). En fullmäktig med behörighet enligt framtidsfullmakt bör som vid handläggning enligt RB normalt betraktas som ställföreträdare. Full- mäktigen kan således inte som ett vanligt ombud avvisas (jfr 48 § FPL). Den tillämpning av regler om beslutsförmåga och ställföreträdar- skap som anges beträffande förvaltningsdomstolarna bör gälla även för andra myndigheter eller organ med anknytning till förvaltnings- rättsliga ärenden, såsom t.ex. Som ovan nämnts är de tre kategorier av nya ställföreträdare som utredningen föreslår för beslutsoförmögna vuxna – framtidsfull- mäktig, vårdombud och anhöriga – inte att jämställa med ombud i processuellt hänseende. Detsamma gäller naturligtvis gode män och förvaltare. En effekt av detta är att de, som redan sagts, inte som vanliga rättegångsombud kan avvisas p.g.a. oredlighet, oskicklighet, oförstånd eller olämplighet (jfr 12 kap. 5 § RB och 48 § förvaltnings- processlagen). Emellertid finns särskilda regler i de bakomliggande ställföreträ- darlagarna som tar sikte på motsvarande situationer (se 11, 14 och 17 §§ LSH respektive LSV). En domstol eller någon annan rättsvår- dande myndighet som finner att den enskilde är i behov av god man (eller en ny god man) bör vara oförhindrad att anmäla förhållandet till överförmyndaren eller vända sig till behörig domstol. Skäl kan då finnas att vilandeförklara målet eller ärendet (jfr 32 kap. 5 § RB, Ställföreträdare för vuxna i domstolsprocessen jfr s. 402). Krav kan inte ställas på en domstol eller en annan rättsvårdande myndighet att iaktta hur ställföreträdarens agerande kan tänkas vara förenligt med den enskildes förmodade eller tidigare uttryckta vilja annat än i graverande undantagsfall (jfr 22 § LSH och 20 § LSV). Om uppenbart ogrundade ansökningar En talan bedöms ibland vara av sådan beskaffenhet att den anses vara uppenbart ogrundad. Så kan tänkas vara fallet, om det är en person med mycket grava brister i beslutsförmågan som står för yrkandet eller ansökningen. Det kan i vissa fall te sig ofruktbart att då dra i gång en procedur som syftar till att utse en ställföreträdare i målet eller ärendet, alternativt undersöka om någon sådan redan finns tillgänglig. Skäl kan finnas att i sådana fall avgöra målet (se t.ex. 42 kap. 5 § RB) i stället för att närmare undersöka om parten är i ett sådant skick att han eller hon skall anses sakna behörighet att föra sin egen talan. Avvisning på den grunden att vederbörande skall an- ses sakna processbehörighet bör följaktligen ibland kunna undvaras. Försiktighet bör dock iakttas vid en sådan rättstillämpning; i de fall då den enskildes talan efter vissa tillåtna justeringar av uppenbara missförstånd o.d. inte längre skulle kunna anses uppenbart ogrundad, bör naturligtvis frågan om processbehörigheten väckas. 12Ställföreträdares möjlighet att sätta någon annan i sitt ställe, m.m. Uppdrag som förordnad förmyndare, god man eller förvaltare är alltid knutet till en viss person som har att utföra de uppgifter som ställföreträdarskapet innebär. En förordnad ställföreträdare anses inte genom t.ex. en fullmakt kunna låta någon annan person överta det övergripande ansvaret för ställföreträdarskapet. Uppdraget är med andra ord personligt och den som är förordnad till god man eller förvaltare har ansvaret för att huvudmannens behov och in- tressen tillgodoses på bästa sätt. En sådan ordning är naturlig, eftersom det är den förordnade ställföreträdaren som efter överför- myndarens och rättens lämplighetsprövning har fått förtroendet att ha hand om huvudmannens ekonomiska eller personliga angelägen- heter. Ur den hjälpbehövandes synvinkel är det viktigt att han vet vem han skall vända sig till för att få hjälp. Den omständigheten att godmanskap och förvaltarskap är per- sonliga uppdrag kan under vissa förhållanden ge upphov till problem. En förordnad ställföreträdare kan t.ex. drabbas av sjukdom och vara ur stånd att sköta sin huvudmans angelägenheter . En ställföreträdare kan vidare behöva företa resor under vilka han tillfälligt är förhindrad att utföra sitt uppdrag. Det kan också uppkomma frågor som den gode mannen eller förvaltaren inte klarar av att lösa trots att de i och för sig ligger inom ställföreträ- darskapets ramar. Så kan vara fallet om den hjälpbehövande hamnar i en tvist som fordrar kvalificerad juridisk hjälp. Utredningens förslag innebär att nya ställföreträdarformer införs på såväl det ekonomiska som det personliga området, nämligen fram- tidsfullmäktige, vårdombud och anhöriga ställföreträdare. Dessa per- soner kan i likhet med förordnade förmyndare, gode män och för- valtare också behöva sätta någon annan i sitt ställe. I avsnitt B 12.2–5 behandlas möjligheterna för förordnade för- myndare, gode män, förvaltare, framtidsfullmäktige, vårdombud och Ställföreträdares möjlighet att sätta någon annan i sitt ställe, m.m. anhöriga ställföreträdare att inom ramen för sitt uppdrag anlita hjälp av utomstående personer. I avsnitt B 12.6 behandlas den problematik som uppkommer då en vårdnadshavare genom en oförutsedd händelse blir förhindrad att utöva vårdnaden om ett barn. 12.2Olika former av uppdragstagare En person som behöver hjälp att uträtta ett ärende kan välja mellan olika former av biträde. De olika formerna av biträde kan delas in i två huvudgrupper. Den första gruppen av biträden handlar i huvud- mannens namn, medan den andra gruppen handlar i eget namn. Uppdragstagaren handlar i huvudmannens namn Gruppen av personer som handlar i huvudmannens namn kan i sin tur delas upp i personer som utför sitt uppdrag med stöd av full- makt och de som fungerar som bud åt huvudmannen. Gemensamt för de båda uppdragstagarna är att de inför tredje man förklarar eller att det annars står klart att de handlar i huvudmannens och således inte i eget namn. En fullmäktig kan utföra i princip vilka uppdrag som helst för huvudmannens räkning. Beroende på fullmaktens omfattning kan en fullmäktig göra självständiga överväganden och binda huvudman- nen vid de rättshandlingar som han beslutar att företa. Ett bud där- emot är en mera osjälvständig uppdragstagare som inte får fatta några självständiga beslut. I stället har han att verkställa de åtgärder som huvudmannen instruerar honom att utföra. Budet handlar allt- så inom förhållandevis snäva ramar och kan, till skillnad från full- mäktigen, inte ges något mera omfattande handlingsutrymme. I vissa avseenden kan gränsen mellan fullmäktig och bud vara svår att dra. Så länge uppdragstagaren innehar en skriftlig fullmakt uppstår naturligtvis inte några gränsdragningsproblem, men när full- makten endast meddelas muntligen kan det vara svårt att avgöra huruvida huvudmannen avsett göra uppdragstagaren till fullmäktig eller bud. Tveksamheter torde främst uppkomma när det rör sig om enkla och alldagliga företeelser som skall utföras. En person som uppdrar åt någon annan att för huvudmannens räkning sälja en bil måste som regel anses ha gett fullmakt åt den andre att utföra upp- Ställföreträdares möjlighet att sätta någon annan i sitt ställe, m.m. draget, i synnerhet om uppdragsgivaren har lämnat särskilda in- struktioner om lägsta godtagbara pris etc. Om däremot en person ber en kollega att göra ett alldagligt inköp till honom, kan det ifråga- sättas om kollegan skall uppfattas som fullmäktig eller som ett bud. Med hänsyn dels till värdet på det som skall inköpas, dels till de snäva gränser som omgärdar uppdraget kan man knappast tala om ett fullmaktsförhållande. Under förutsättning att kollegan uppger att han handlar på annans vägnar torde han i stället vara att betrakta som bud. Uppdragstagaren handlar i eget namn Gruppen av personer som handlar i eget namn kan också delas upp i två kategorier som motsvarar den ovan gjorda distinktionen mellan fullmäktig och bud. Gemensamt för de båda kategorierna är att de inför tredje man inte berättar att de företräder någon annan. När det gäller personer som i eget namn träffar avtal för annans räkning motsvaras fullmäktigen något förenklat av kommissionären. Enligt 4 § första stycket lagen (1914:45) om kommission förstås med kommissionär den som åtagit sig uppdrag att för annans räk- ning men i eget namn försälja eller inköpa varor, värdepapper eller annan lös egendom. Den, för vars räkning försäljningen eller in- köpet sker, kallas kommittent. Genom det avtal, som kommissionären, för kommittentens räk- ning men i eget namn, ingår med tredje man, förvärvar denne enligt 56 § första stycket i nämnda lag fordringsrätt mot kommissionären och inte i vidare mån än som följer av 56 a § i samma lag mot kom- mittenten. Den väsentliga skillnaden mellan fullmaktsförhållandet och kom- missionsförhållandet är att kommissionären blir ansvarig för avtalets fullgörande gentemot tredje man. För tredje man blir alltså kom- missionären medkontrahent till skillnad från fullmaktsfallet där full- mäktigen aldrig blir avtalspart. Ersättningsskyldighet kan dock upp- komma, se 25 § avtalslagen. Kommissionärskapet uppkommer genom kommissionsavtalet mellan kommissionären och kommittenten. Ett sådant avtal kräver inte någon särskild form och kan således vara muntligt. Avtalet be- stämmer kommissionärskapets omfång. T.ex. kan kommittenten i avtalet ange att en vara inte får avyttras om inte ett visst lägsta pris Ställföreträdares möjlighet att sätta någon annan i sitt ställe, m.m. har erhållits, jfr vad som gäller befogenheten vid fullmaktsförhållan- den. I likhet med vad som ovan sagts om förhållandet när någon agerar i uppdragsgivarens namn kan det ibland uppstå situationer då fråga uppkommer om en person är kommissionär eller på något annat sätt i eget namn uppträder för någon annans räkning. Någon regelrätt motsvarighet till budet finns inte i de situationer då upp- dragstagaren handlar i eget namn. Det förefaller emellertid inte rim- ligt att tala om kommission i t.ex. de situationer då en person ber någon annan att köpa en dagstidning. Med hänsyn härtill finns det således situationer då man inte kan tala om att någon uppträder som kommissionär utan snarare som en osjälvständig uppdragstagare. Denne osjälvständige uppdragstagare motsvarar budet på så sätt att hans uppdrag vanligtvis rör alldagliga företeelser och bestäms av snäva ramar. Budets och den osjälvständige uppdragstagarens ansvar för skada Regler om en fullmäktigs respektive en kommissionärs skyldighet att ersätta skada finns i avtalslagen och 18 kap. handelsbalken respektive i kommissionslagen. Såväl bud som osjälvständiga uppdragstagare kan anförtros redo- visningsmedel av sin huvudman, och de kan göras ansvariga för den skada som de vållar sin huvudman genom att t.ex. tappa pengarna. Beträffande förhållandet till tredje man uppkommer frågan huru- vida tredje man kan begära ersättning av ett bud eller en osjälv- ständig uppdragstagare för det fall han drabbas av en skada till följd av uppdragstagarens handlande. När det gäller osjälvständiga uppdragstagare vet inte tredje man att det finns någon uppdragsgivare i bakgrunden. Den osjälvständige uppdragstagaren är således tredje mans motpart och den person som krav på ersättning för skada i anledning av ett avtalsförhållande kan riktas mot. Budet är en rättsfigur som omgärdas av få regler. I 32 § andra stycket avtalslagen föreskrivs att den som avger en viljeförklaring genom ett bud inte blir bunden av viljeförklaringen, om budet för- vanskar denna vid överbringandet till tredje man. Denna regel om mottagarens ställning brukar motiveras med att den som litar på någon som säger sig handla som bud för någon annan därmed under- kastar sig risken för att det föregivna budet alls inte har något upp- Ställföreträdares möjlighet att sätta någon annan i sitt ställe, m.m. drag eller framför sitt bud felaktigt (se , Mellanmans- rätt, 1992, s. 31). Tredje man anses dock kunna göra budet ansvarigt för culpa enligt allmänna skadeståndsregler, a.a. a.s. 12.3Förordnade ställföreträdares möjlighet att anlita utomstående personer för fullgörandet av sitt uppdrag Ovan har kort redogjorts för de situationer då en förordnad ställ- företrädare kan behöva ta hjälp av någon annan för att tillgodose huvudmannens behov. Den förordnade ställföreträdarens uppdrag skiljer sig från många andra ställföreträdaruppdrag genom att hans rätt att företräda en annan person grundar sig på en myndighets förordnande och inte på en viljeförklaring från huvudmannen. En förmyndare, god man eller förvaltare brukar med hänsyn härtill inte räknas till den krets av personer som ibland benämns mellanmän. Hit hör i stället per- soner som företräder en annan med stöd av t.ex. fullmakt. En full- maktsgivare bestämmer själv inom vilka gränser fullmäktigen skall få handla medan den förordnade ställföreträdarens behörighet att agera för sin huvudmans räkning ytterst begränsas av reglerna i för- äldrabalken. När det gäller godmanskap skall framhållas att huvud- mannen fortfarande kan ha kvar sin rättsliga handlingsförmåga, och han kan därför genom att utfärda en fullmakt välja att utvidga det område inom vilket den gode mannen får rättshandla för hans räk- ning. Det skall dock betonas att i en sådan situation agerar den gode mannen inte i kraft av sitt godmanskap utan som fullmäktig, vilket innebär att reglerna i bl.a. 11 kap. inte är tillämpliga. Ett uppdrag som fullmäktig är i likhet med ett uppdrag som för- ordnad ställföreträdare ett personligt uppdrag. Dock kan en full- mäktig under vissa förhållanden sätta någon annan i sitt ställe. Så är fallet om fullmakten är utställd på N.N. eller den som han sätter i sitt ställe. Genom en sådan formulering har fullmaktsgivaren accepterat att fullmäktigen vid eget förfall får ge någon annan rätt att företräda huvudmannen och han behöver inte utfärda en sär- skild fullmakt till den nya fullmäktigen. När det gäller förordnade ställföreträdare finns inte någon lag- fäst möjlighet för ställföreträdaren att sätta en annan person i sitt ställe. Anledningen torde vara att ställföreträdarskapet bygger på Ställföreträdares möjlighet att sätta någon annan i sitt ställe, m.m. en myndighets förordnande och ett sådant beslut kan inte den för- ordnade ställföreträdaren självsvåldigt ändra på. Förordnade ställföreträdare är naturligtvis inte hänvisade till att helt och hållet på egen hand utföra de sysslor som ställföreträdar- uppdraget innebär. En god man kan sålunda anlita ett bud för olika uppgifter utan att han därmed anses ha överlåtit sin rätt att företräda huvudmannen på budet.