sou · GSB3112d5 · 2005-01-01 00:00:00 — I in- fördes krav på överförmyndarens samtycke till överlåtelse av bostadsrätt. Regeln motiverades med de regelmässigt höga värden bostadsrätter i vissa storstadsregioner representerar. Mot- svarande värde torde mycket sällan en hyresrätt betinga. Den före- slagna utvidgningen av kravet på överförmyndarens samtycke vid avveckling av en huvudmans hyresrätt kommer att leda till en onödig och betungande omgång vid avveckling av en huvudmans bostad (hyresrätt är i många kommuner den helt dominerande upplåtelse- formen). Förslaget innebär både volym- och tidsmässigt nya stora krav på överförmyndarens handläggning, som syftet med en överprövning av överförmyndare torde ha en begränsad betydelse. Särskilt yttrande av experten Utredningen har haft ett mycket vidsträckt uppdrag enligt sina di- rektiv. I det omfattande slutbetänkandet läggs fram ett stort antal lag- förslag och det föreslås ett flertal angelägna reformer. Utrednings- arbetet har präglats av stor kompetens, entusiasm och vilja att för- söka beakta olika aspekter och intressen. Den finansiella branschens roll i samspelet med till exempel olika former av ställföreträdare och branschens särskilda verksamhetsvillkor i detta hänseende är dock kanske inte i alla lägen uppenbar för var och en. Bankerna har i slut- ändan en central roll när det gäller att i praktiken omsätta de förslag som läggs fram av utredningen inom den ekonomiska förvaltningens område. I slutbetänkandet läggs enligt min mening fram ett antal för- slag som inte i nyssnämnda avseende beaktar bankernas speciella verksamhetsförutsättningar. Jag är av denna anledning inte enig med utredningens förslag i vissa delar. Dessa redovisas nedan under sepa- rata rubriker. Utredningen lägger fram ett förslag om att så kallade framtidsfull- makter skall införas såsom ett komplement till re- presentationsregler. Förslaget om att i införa ett system med framtidsfullmakter fyller säkerligen ett angeläget och efterfrågat be- hov att skapa en ytterligare form av ställföreträdarskap vid sidan av godmansinstitutet. Jag ställer mig således bakom utredningens för- slag om att införa institutet framtidsfullmakt som sådant. Utred- ningen avstår dock från att föreslå några särskilda regler för när en framtidsfullmakt skall anses ha trätt ikraft. Detta är en väsentlig svaghet anser jag. Utredningen har i och för sig övervägt för- och nackdelar med till exempel en möjlighet till en frivillig, alternativt krav på, registrering av framtidsfullmakterna. Utredningen stannar dock för att inte föreslå några sådana regler. En registreringsmöjlig- het i sig skulle dock inte lösa alla de problem som jag ser från bank- synpunkt med att fastställa en objektiv tidpunkt för när en framtids- fullmakt kan anses ha trätt ikraft. Jag anser att en lämpligare lösning är att överlämna frågan om att fastställa ikraftträdandetidpunkten av en framtidsfullmakt till överförmyndaren. Genom den lösning som förordas av utredningen övervältras ett betydande ekonomiskt risktagande på banken, som har att bedöma, utifrån ett kanske svår- tolkat läkarintyg, huruvida den presenterade framtidsfullmakten kan anses ha trätt ikraft. Risken för att den berörda bankmannen gör en felbedömning är uppenbar, vilket kan medföra men för parterna och skadeståndsanspråk mot banken. När däremot en vanlig fullmakt presenteras för banken kan denna i tveksamma fall till exempel kon- takta fullmaktsgivaren för att få fullmäktigens uppdrag bekräftat. En sådan möjlighet saknas oftast av naturliga skäl när det är fråga om en framtidsfullmakt eftersom fullmaktsgivarens hälsotillstånd i ett så- dant fall sannolikt är svårbedömbart. Bankernas bedömning i detta hänseende kompliceras av att utredningen lägger fram förslag om ytterligare former av ställföreträdarskap inom det ekonomiska områ- det, till exempel om anhöriga ställföreträdare i vissa ekonomiska ange- lägenheter. I sistnämnda hänseende lägger dock utredningen fram för- slag om ett visst tredjemansskydd som gör att bankernas risktagande i detta hänseende begränsas något. Om överförmyndaren istället är den som får i uppgift att fastställa huruvida förutsättningar föreligger för att en framtidsfullmakt har trätt ikraft uppnås bland annat den fördelen att såväl fullmaktsgiva- ren som fullmäktigen får ett myndighetsbeslut om att framtidsfull- makten gäller. En sådan ordning torde enligt min mening dels inge en trygghet och hjälp både för den som överväger att upprätta en fram- tidsfullmakt och för framtidsfullmäktigen, dels allmänt sett stärka rättsskyddet. Eftersom det endast skulle bli fråga om en engångs- prövning av överförmyndaren torde kostnaden för en sådan ordning vara tämligen ringa. skulle rutiner och praxis ha utveck- lats hos överförmyndaren varför kostnaderna skulle komma att bli marginella. Härutöver är att beakta att framtidsfullmakter är tänkta att vara ett relativt enkelt komplement till, och till viss del kanske er- sätta, legala ställföreträdarskap såsom god man, varför kostnaderna för godmansinstitutet torde kunna minskas i motsvarande mån. Parallellt med denna utredning har även pågått ett utredningsar- bete i där förslag lagts fram om införande av institutet intressebevakningsfullmakt, som i sak mycket liknar det svenska för- slaget om framtidsfullmäktig. Till skillnad dock från det svenska föreslås i att en intressebevakningsfullmakt skall träda i kraft först sedan förmyndarmyndigheten på ansökan av fullmäktigen be- slutat att fastställa fullmakten. En ordning som alltså motsvarar den av mig ovan förordade. Skälen för att införa ett system med en sådan medverkan av förmyndarmyndigheten grundas även, såvitt jag erfa- rit, på i huvudsak samma rättssäkerhetsskäl som jag ovan pekat på. Det saknas enligt min mening anledning att se på saken annorlunda i . Skydd för gåvor till underåriga genom insättning på bankkonto Utredningen lägger fram ett förslag till ändring av 13 kap. 2 § föräldra- balken som innebär att en förälder som överlämnar en gåva till sitt barn och i samband därmed ställer upp ett villkor om särskild över- förmyndarkontroll inte får återkalla ett sådant villkor. Dessutom föreslås ett förtydligande i 4 § gåvolag så att det framgår att sakrättsligt skydd för en gåva i form av insättning på bankkonto uppkommer när givaren har överlämnat pengar till banken utan att förbehålla sig rätten att förfoga över egendomen och utan att giva- ren, ensam eller i förening med annan, likväl har en sådan fri rätt. Utredningen åberopar med hänvisning till de uttalanden som görs i proposition 1993/94:251 s. 235 till att sakrättsligt skydd för en för- älders insättning på sitt barns konto endast kan uppnås genom att föräldern föreskriver om ett oåterkalleligt villkor om särskild över- förmyndarkontroll eller att medlen överlämnas till särskild förvalt- ning. Utredningen slår således fast stränga krav för att sakrättsligt skydd skall uppnås. Jag kan inte ställa mig bakom utredningens ställ- ningstagande i denna del. Jag delar inte heller utredningens syn på att anordnande av särskild förvaltning måste betraktas som en förhål- landevis okomplicerad åtgärd. För de oftast mycket ringa belopp det är fråga om, till exempel regelbunden insättning av barnbidrag eller dylikt, är det en mycket långtgående åtgärd att anordna en sär- skild förvaltning. har i en framställning till begärt en ändring i 4 § gåvolag så att sakrättsligt skydd för insättningar på en underårigs bankkonto kan uppnås redan genom insättningen. års föräldrabalksreform kunde en förälder lita på att en insättning på bankkonto var sakrättsligt skyd- dad redan i och med insättningen. Detta eftersom den omyndiges konto i princip var oåtkomligt för en förälder, om denne inte hade överförmyndarens samtycke till ett uttag. reform inne- bar emellertid att föräldrarna i egenskap av förmyndare fick en be- tydligt större tillgång till sina barns konton och tvekan uppstod där- med om en penninggåva från föräldern till ett barn var sakrättsligt fullbordad. för reformen uppmärksammades av lagstiftaren att lagändringen skulle komma att leda till en försämring av skyddet för barnets egendom. Som en följd av reform följde alltså att denna form av enkla penninggåvor från föräldrar till barn inte längre var helt säkra ur ett sakrättsligt perspektiv. uppmärksammade tidigt denna problematik och såsom nämnts hemställde föreningen hos att 4 § gåvolag skulle ändras. I hemställan påpekade före- ningen att det var nödvändigt att inte urholka det sakrättsliga skyd- det för barnen och skapa en klarhet i rättsläget. föreslog därför att första stycket 4 § i gåvolagen skulle ändras så att penninggåvor som föräldrar skänker sina barn genom att medel sätts in på bankkonto skulle erhålla ett otvetydigt sakrättsligt skydd eller med andra ord att rättsläget skulle återställas till vad som gällde års reform. Föreningen menade att detta skulle kun- na åstadkommas genom en precisering i 4 § i gåvolagen enligt vilken det endast var när någon för egen räkning förbehöll sig dispositions- rätten över medlen som sakrättsligt skydd inte skulle uppkomma. Genom en sådan precisering menade föreningen att ändringen inte skulle få en generell räckvidd utan endast påverka förhållandet mellan föräldrar och barn som gåvogivare respektive gåvotagare. Inom svensk rätt finns, som också konstateras i utredningen, en tydlig avgränsning mellan en rättshandlings obligationsrättsliga och sakrättsliga rättsverkningar. Den obligationsrättsliga verkan är att gi- varen i sitt förhållande till gåvotagaren avhänt sig gåvoegendomen och också obligationsrättsligt slutfört rättshandlingen. Gåvan är såle- des dessa parter emellan att betrakta som fullbordad. Efter det att gåvan obligationsrättsligt fullbordats saknar givaren rätt att ändra gåvovillkor med mindre denne i samband med gåvan förbehållit sig en sådan rätt eller villkoret kan anses föreskrivet en- dast i givarens eget intresse (jfr NJA 2000 s. 262). Än mindre torde givaren kunna komplettera den redan fullbordade gåvan med nya villkor. I slutbetänkandet föreslås som ovan framhålls att föräldrar som givit bort medel till sina omyndiga barn med iakttagande av 4 § gåvo- lagen, men utan att ha uppställt villkor om särskild förvalt- ning eller särskild överförmyndarkontroll, har att för tillskapandet av sakrättsligt skydd föra över aktuellt belopp till ett nytt konto som förses med överförmyndarspärr samt därefter anmäla gåvan till överförmyndaren. Förslaget, såvitt avser åtgärder för att åstadkomma ett sakrättsligt skydd, bygger på det felaktiga antagandet att någon obligationsrättslig verkan aldrig inträtt och att 4 § gåvolagen inte skulle medföra några Givaren skulle istället, som en slut- sats av förslaget, alltjämt inneha en sådan äganderätt till gåvoegen- domen att den fortfarande skulle vara tillgänglig för en ny gåvotrans- aktion från dennes sida. En sådan slutsats är enligt min mening inte möjlig. Om förslaget istället bygger på det riktigare antagandet att 4 § gåvo- lagen medför en sådan rättsverkan att gåvan är obligationsrättsligt fullbordad, förutsätter det föreslagna förfarandet istället att det skulle vara möjligt för givaren att lägga till ytterligare gåvovillkor i efter- hand. Något legalt stöd för en sådan möjlighet finns inte. De medel som förmyndaren i sin egenskap av givare skänkt sitt barn genom insättning på ett bankkonto i barnets namn, och utan någon förbe- hållen dispositionsrätt för givaren, är således obligationsrättsligt sett redan barnets och utanför givarens vidare gåvodispositioner. Att föräldrar vill spara medel åt sina omyndiga barn måste ur alla aspekter ses som en företeelse som bör stimuleras och förenklas. Som framhålls i framställning fanns i bank- systemet ca 2 miljoner konton som tillhörde underåriga. Det finns ingenting som tyder på att antalet konton skulle vara färre , tvärt- om. Det kan vidare hållas för visst att ett stort antal av dessa konton innehåller medel som skänkts i gåva av föräldrarna till barnen. Att tillskapa regler som i varje sådant fall kräver en sådan myndighets- medverkan som den särskilda överförmyndarkontrollen förutsätter, framstår som både onödigt byråkratiskt och hämmande på sparan- det. Det säger sig självt att det skulle leda till orimliga belastningar för banksystemet, men inte minst för föräldrar och överförmyndaren, om alla dessa konton skulle omvandlas till sakrättsligt skyddade konton. De tänkbara relevanta sakrättsliga intressen som förslaget syftar till att tillgodose är enligt min mening redan väl tillgodo- sedda genom återvinningsreglerna i 4 kap. 6 § konkurslagen. En annan komplicerande faktor är att utredningen genom de slut- satser som dras i slutbetänkandet åstadkommer en rättsosäkerhet om vad som gäller för sådana konton som redan öppnats men där några åtgärder i enlighet med vad utredningen anvisar inte vidtas. På sådana konton kan det dessutom förekomma en sammanblandning av gåvo- medel som skänkts av föräldrarna före reformen , och som därmed redan torde ha uppnått sakrättsligt skydd, liksom även medel som skänkts . Varken propositionen 1993/94:251 eller slutbetänkandet ger någon säker vägledning för banker och föräldrar vad som gäller i ett sådant fall. Intresset av att kunna freda den omyndige från utmätningar med avseende på givarens skulder måste, för att få relevans, kunna moti- veras av att utmätningsborgenärer anvisar kronofogdemyndigheten den omyndiges bankkonto för utmätning. En utmätningsåtgärd av nu aktuellt slag har såvitt jag förstår aldrig överhuvudtaget ha före- kommit. Problemet kan därför inte enligt min mening anses vara av sådan betydelse att det motiverar att alla förekommande gåvotransaktioner enligt 4 § gåvolagen för tillskapande av sakrättsligt skydd måste om- gärdas av nu föreslagna formaliaregler och myndighetsmedverkan. Den kostnad överförmyndarnas hantering av gjorda anmälningar, korrespondens med bankerna om överförmyndarspärr, registerhåll- ning och uttagsprövningar står inte i rimlig proportion till den even- tuella nytta förfarandet skulle ge utmätningsborgenärerna. Ställföreträdares åtgärder med huvudmannens kontokort och Internet- bank Det finns ett stort behov för gode män och andra ställföreträdare att använda enkel och modern teknik för att utföra ekonomiska trans- aktioner för sina huvudmäns räkning. Bankerna har således de senas- te åren haft ett stort tryck på sig att tillåta att gode män kan utnyttja tjänster som till exempel kontokort eller Internetbank för att utföra ekonomiska transaktioner för huvudmannens räkning. Utredningens ställningstagande är dock att det inte behöver tillskapas några sär- skilda regler för den förordnade ställföreträdarens hantering av hu- vudmannens kontokort och Internetbank. Jag instämmer inte i ut- redningens ståndpunkt i denna del. Jag delar i och för sig de slutsatser beträffande det gällande rätts- läget som utredningen drar. Det innebär dock å andra sidan att, så länge inga lagändringar görs, kommer bankerna att vara fortsatt restriktiva med att tillåta ställföreträdare nyttja den nya tekniken genom till exempel Bank på Internet. En sådan konsekvens av ut- redningens överväganden är mycket olycklig. En ändring av 11 kap. 5 § (7 §) i det avseendet att kravet på huvudmannens samtycke inte skulle vara nödvändigt vid användandet av kontokort och Bank på Internet skulle, med bibe- hållande av skyddsintresset för den enskilde huvudmannen, kunna ske på det viset att överförmyndaren, efter bedömning av den avsed- da användningen med kontokortet eller , med eller utan inhämtande av huvudmannens syn på detta, fick godkänna att banken upplät tekniken för den gode mannens disposition. Ett nytt andra stycke bör således enligt min mening av skäl som nedan anges läggas till i 11 kap. 5 § (7 §) av innebörd att så- dana transaktioner under nyssnämnda förutsättningar skall vara gällande för huvudmannen. Överförmyndaren har ändå att bedöma gode mannens vandel och regelbundet granska dennes skötsel av huvudmannens angelägenheter. Bedömningen av om tekniken bör ställas till gode mannens förfo- gande, vilket torde utgöra en enkel prövning vid ett enstaka tillfälle, bör således kunna anses utgöra ett naturligt led i den gransknings- verksamheten. Genom att lägga prövningen i varje enskilt fall, ges huvudmännen den rättssäkerheten att överförmyndaren enskilt be- dömer gode mannens lämplighet även i detta avseende. En huvud- man som anser att gode mannen handlar i strid med dennes intressen har alltid även möjligheten att få gode mannen ersatt eller bringa godmanskapet till upphörande. Den tekniska utvecklingen går snabbt framåt och den teknik som diskuteras kan ha ersatts av än mer förfinad och avpersonifierad teknik. Lagstiftaren kan givetvis motverka eller försvåra en sådan utveckling genom att inte bereda gode män legala och andra förutsättningar att använda den. Detta framstår dock som bakåtsträvande och inte som någon modernisering och anpassning av lagstiftningen. I takt med att tekniken utvecklas förändras också bankkontorens traditionella roller. På flera orter i landet läggs bankkontor ned eller görs om till kontantlösa rådgivningskontor. Härigenom försvåras gode männens situation och behovet av en sådan förändring i lag- stiftningen som jag pekar på ovan framstår som uppenbar. Utan en sådan förändring kommer gode männen att ställas utanför all mo- dern teknisk utveckling inom området och rekryteringen av gode män kommer därför sannolikt att väsentligt försvåras. Därtill kom- mer också att gode männens arvoden torde komma att bli högre om de även i fortsättningen är hänvisade till kontantuttag på kontor jäm- fört med uttag och betalningstjänster med hjälp av den moderna tekniken. Kostnader som i många fall direkt drabbar huvudmännen, i andra fall samhället. Därför torde den av mig föreslagna förändring- en mer kunna ses som ett samhällsintresse snarare än som ett ren- odlat bankintresse. Bank som fullmäktig för god man eller förvaltare i en särskilt angiven angelägenhet Utredningen lägger fram ett förslag i 11 kap. 23 § som innebär att det är möjligt för gode män och förvaltare att vid eget tillfälligt förhinder eller vid behov av hjälp i en viss, särskilt angiven angelägenhet utfärda fullmakt åt annan som därmed får rätt att fatta beslut på den hjälpbehövandes vägnar. Ursprungligen tänkte sig ut- redningen en ordning som innebar att fullmakter endast skulle få ställas ut till namngivna, fysiska personer. Under utredningens gång har dock framförts uppfattningar att det är förhållandevis vanligt att gode män och förvaltare vill uppdra åt banker att sköta förvaltningen av till exempel värdepapper. Med hänsyn härtill har framförts tankar på att en fullmakt skulle kunna ställas ut på en bank att förvalta den enskildes egendom. Jag ställer mig tveksam till detta förslag. Av slutbetänkandet fram- går att utredningen i princip endast har avsett att träffa fall där den förordnade fullmäktigen överlåter förvaltningen av t.ex. den hjälp- behövandes värdepapper till en bank och där banken, genom förvalt- ningsavtalet, ges en fullmakt att i eget namn men för den enskildes räkning ingå avtal med tredje man, dvs. de rena kommissionsfallen. Det påpekas även att det inte skulle vara fråga om att banken skall företräda den enskilde i förhållande till banken själv. Denna snäva begränsning i uppdragets eller fullmaktens omfattning framgår dock inte alls av själva lagtextförslaget. Av denna framgår nu endast att om fullmakten avser rätt för bank eller kreditmarknadsföretag att i en viss särskilt angiven angelägenhet förvalta den enskildes egendom, får fullmakten ställas till en namngiven juridisk person. Lagtexten ger således intrycket av att en god man eller förvaltare rent allmänt skulle kunna överlåta huvudmannens angelägenheter till banken, utan koppling till själva uppdraget att förvalta t.ex. värdepapper för den enskildes räkning. Jag vill därför i detta sammanhang poängtera att alla banker normalt har interna regler, som bygger på jävsregler och revisionsöverväganden, som inte tillåter att banken – eller person anställd i banken – uppträder som ombud för sina kunder gentemot sig självt. Lagtexten bör därför enligt min mening omformuleras så att den tydligt avspeglar det begränsade syftet bakom den. Särskilt yttrande av experten Med hänsyn till att mitt uppdrag som expert i utredningen torde vara motiverat av min kompetens inom det medicinrättsliga området, be- gränsar sig också synpunkterna i detta yttrande till att avse de delar av utredningen som behandlar området för hälso- sjukvården och den medicinska forskningen, samt i någon mån området för social omsorg. Behovet av ett tydligare regelverk avseende ställföreträdare för patienter med nedsatt beslutsförmåga har länge varit uppenbart. Det rör sig emellertid inte om något enkelt problemkomplex, särskilt inte mot bakgrund av den samordning som fordras med redan be- fintliga bestämmelser av olika slag. Ett system för ställföreträdare i vård och forskning måste således låta sig förenas bland annat med de andra system för ställföreträdare och kontaktpersoner som även fortsättningsvis skall användas, liksom med övriga föreskrifter och grundläggande principer inom hälso- och sjukvården och den medi- cinska forskningen. Regelverket måste också vara utformat på ett så- dant sätt att det får faktiska förutsättningar att fungera väl i hälso- och sjukvårdens speciella miljö. Det var mycket välkommet när regeringen beslutade att tillsätta en utredare med uppdrag att granska och ta ställning till be- hovet av ändringar i regelverket för gode män och förvaltare, samt överväga behovet av en ny form av legal ställföreträdare i vård och forskning avseende personer som på grund av sjukdom, psykisk störning eller liknande inte själva förmår att ge samtycke. Som an- tyds av det föreliggande betänkandets omfattning har utredningens uppdrag emellertid spänt över en mängd frågor av mycket varierande art och har aktualiserat såväl ändringar som nyproduktion av ett betydande antal bestämmelser. Många av de frågor som omfattas av uppdraget ligger långt ifrån hälso- och sjukvårdens område. Vissa andra frågor, som är av stor betydelse för rättssäkerheten i vården av icke beslutskompetenta patienter, har däremot lämnats utanför upp- draget. Det gäller bland annat förutsättningarna för olika typer av tvångsåtgärder, frihetsberövanden och övervakning. Inte heller har uppdraget omfattat regelverket för beslutsfattande i vård och forsk- ning avseende barn och ungdomar. Dessa frågor har av naturliga skäl ett nära samband med frågan om ställföreträdare för icke besluts- kompetenta patienter. Utredningsuppdragets utformning och omfattning har således medfört att det inte har givits egentliga förutsättningar för att åstad- komma någon tillfredsställande helhetslösning avseende integritets- skydd och rättssäkerhet i vården av icke beslutskompetenta patien- ter. Utredningen har emellertid ägnat stor uppmärksamhet åt frågan om ställföreträdare, samt om patientinflytande i vissa andra avseen- den. Jag ansluter mig i huvudsak till de presenterade förslagen vad gäller det nya regelverkets materiella innehåll, men har på vissa punkter en delvis avvikande uppfattning. Synpunkter på utredningsförslagens lagtekniska utformning Min främsta invändning gäller dock den lagtekniska utformningen av det nya regelverket. På ett område som det föreliggande är det sär- skilt angeläget att regleringen utformas på ett sådant sätt att den blir någorlunda lättillgänglig och överblickbar för de olika grupper som berörs av den. Det gäller i detta fall bland annat hälso- och sjukvårds- personalen, vårdgivarna och forskarsamhället, liksom patienterna och deras närstående. Ett otillgängligt och svåröverskådligt regelverk ut- gör i sig ett hot mot rättssäkerheten, genom den ökade risken för att vissa bestämmelser missuppfattas eller förblir okända. Det är dessvärre sällan möjligt att lösa komplicerade frågor med ett fåtal enkla bestämmelser.