sou · GSB33d6 · 2005-01-01 00:00:00 — En större boksamling står till patienternas förfogande (Fvlk I, 1911, s. 54). 8AK, motion nr 1889:166. Intressant är att i sitt yttranden ansåg att motionären hade förväxlat rätt och sedlighet. Utskottet ansåg att en åt dryckenskap hemfallen person visserligen var en i sedligt afseende djupt sjunken menniska, men så länge denne inte begått något brott lärer staten icke böra mot honom vidtaga de af motionären föreslagna tvångsåtgärder (utlåtande nr 31, 1889). ningsförordning hade totalkonsumtionen minskat något, men i varje fall de större ständerna var missbruket utbrett och antalet fylleriförseelser ökade (SOU 1974:90, kap. 7). var alko- holkonsumtionen inte lika hög jämfört med mitten av . En tes som historikern för fram i sin avhandling (2004) är emellertid att alkoholfrågan har for- mulerats, konstruerats och förändrats som ett socialt problem un- der utifrån en mängd infallsvinklar och hänsynstagan- den, och de så kallade objektiva sakförhållandena förmår bara för- klara mindre delar av denna problematik (s. 30). Helnykterhetsrörelsen, som hade vuxit kraftigt i omfattning och betydelse , drev hårt en linje om totalt rus- drycksförbud. Stor betydelse för alkoholfrågans behandling i riks- dagen hade det faktum att nykterhetsvännerna hade organiserat sig i en gemensam nykterhetsgrupp som uppgick till strax över 80 medlemmar (1991, ). I slutet av 1910- talet var mer än hälften av riksdagsledamöterna organiserade i (2004). nykterhetskommitté, som dominerades av förbudsanhängare, föreslog i sitt betänkande en lag om totalförbud,9 men i folkomröstningen förlorade förbudsförespråkarna med en knapp marginal. i följd med början 1903 motionerade tre liberaler i riksda- gens andra kammare om att Kungl. Maj:t efter utredning skulle lägga fram förslag till en lag som möjliggjorde internering av alko- holister även mot deras vilja på särskilda kuranstalter.10 Lagutskot- tet ansåg för sin del att framställningen var i hög grad behjärtans- värdt. Andra kammaren ställde sig bakom utskottets hemställan om att utreda frågan, däremot inte första kammaren som anslöt sig till lagutskottets ordförande som ansåg att det var motbjudande att en person som ej begått någon förbrytelse skulle kunna interne- ras och upp till två och kanske . Samma procedur upprepades 1905 och 1906 när motionärerna återkom med en förnyad motion med samma innebörd. Vid båda dessa till- fällen reserverade sig högerledaren mot lagutskottets majoritet som hade ställt sig bakom motionen11. 9Ivan som ingick i kommittén reserverade sig mot detta förslag. 10Motion AK, nr 83, 1903, av , och , som samtliga var aktiva nykterister. var läkare, var borgmästare och utnämndes till socialminister i C G Ekmans första ministär (1926-28), var för motio- nerna ordförande i och dessutom dess förste ordförande (1903-1915). 11AK, motion nr 1905:155; utlåtande nr 37, 1905; AK, motion nr 1906:93; utlåtande nr 34, 1906. vid behandling , att denna lagstiftning innebär en synnerligen fara för den enskildes frihet, men ansåg han att lösdrivarlagen var tillräckligt för att komma till rätta med problemet. Andra kammaren dominerades av de socialpolitiskt intresserade liberalerna, medan första kammaren dominerades av högern som ställde sig avvaktande till nya samhäll- såtaganden.12 När de tre liberalerna för fjärde gången (1907) väckte sin motion i riksdagen13 kompletterades den med en motion av (h) i första kammaren med samma innebörd.14 Båda kammarna ställde sig nu bakom motionärernas yrkande om internering av al- koholmissbrukare. En starkt bidragande orsak till denna förskjutning var tveklöst () pådrivande roll i denna fråga (1985, 1998). CSA var en filantropisk organisation som hade bildats . Förbundet anordnade i okto- ber 1906 en fattigvårdskongress i , vilken blev en bety- dande opinionsmässig manifestation med flera hundra deltagare (1997). Kongressen uttalade sig till förmån för tvångs- internering af sådana familjeförsörjare, hvilka på grund af alkoho- lism försumma sin försörjningsplikt.15 hänvisade till detta uttalande, och framhöll att uppenbarligen innebär detta () ett särdeles betydelsefullt vittnesbörd om den uppfattning och de önskningar, som göra sig gällande hos dem, som till följd af sin verksamhet inom samhället ständigt sättas i tillfälle iakttaga alko- holismens fördärfbringande verkningar.16 12Detta avsnitt baseras på (1998), s. 108 ff; (2001), s. En annan skiljelinje mellan FK och AK gick mellan förbudsvänner som hade en dominerande ställning i Andra kammaren respektive ett kompakt förbudsmotstånd som kännetecknade Första kam- maren (, s. 73). 13AK, motion nr 1907:140. 14FK, motion nr 1907:15. 15Fattigvårdslagstiftningskommitténs betänkande I (1911), s. 70. 16Lagutskottets utlåtande nr 3, 1907. Som ett resultat av riksdagsbeslutet tillsattes (Fvlk) av den nya ministären under . leddes av , jurist och liberal politiker. Som historikern (2004) har framhållit var det ingen tillfällighet att just denna kom- mitté fick i uppdrag att utreda frågan om en alkoholistlag, eftersom den dominerande uppfattningen var att det sociala alkoholproble- met i första hand var en fråga som hade ett samband med under- klassen. Fattigdom och dryckenskap sågs med andra ord som två sidor av samma mynt. Dryckenskap uppfattades vara den avgö- rande orsaken till människors fattigdom snarare än ekonomiska och strukturella missförhållanden. Detta var också CSA:s och Svenska Fattigvårdsförbundets linje.17 presen- terade sitt betänkande Förslag till lag om behandling af alkoholister utgjorde förslaget en del av ett omfattande socialpolitiskt reform- arbete som hade påbörjats . Det socialpolitiska reformarbetet hade tagit sin början inom det sociala barnavårdsområdet. I hade motioner väckts där man talade sig varm för särskilda uppfost- ringsanstalter. Det fanns en oro för att förvildningen och vanarten skulle sänka och dra ner befolkningen till en lägre moralisk nivå (1993). tillsattes därför Tvångsuppfostringskom- mittén vars utredningar ledde fram till att 1902 beslöt om den första samlade skyddslagstiftningen för de mest utsatta barnen.18 De åtgärder som Vanartslagen föranstaltade präglades av en tumskruvsmetod för att använda professor målande uttryck. Likheterna mellan denna lag och Alkoholistlag och NvL är påfallande många och repre- senterar en röd tråd genom 1900-talets lagstiftning på området: först lämpor, och om detta inte har avsedd verkan följer ett hand- fast samhällsingripande. Motsvarande trumskruvsmetod i ovan- nämnda alkoholistlagstiftning bar , som inom 1924: , vars förste ordförande för övrigt var , tidigare ordf. i . 18Lagarna trädde i kraft : lag om fosterbarnsvård, lag angående uppfostran åt vanartade och i sedligt avseende försummade barn, samt lag om behandling av minderåriga förbrytare. detta område motsvarades av vad (1998) benämner för en folkuppfostrande upptrappningsfilosofi (s. 116).19 Utgångspunkten i Fvlk:s förslag var att skydda samhället mot de alkoholister som stört ordningen i samhället eller eljest visat sig skadliga för detsamma (s. 23): Verkliga grunden för en tvångsinternering bör sökas däri, att vissa al- koholisters lefnadssätt medför en fara eller allvarlig olägenhet för sam- hället i ett eller annat afseende. (s. 95) Förslaget till tvångsintagning avsåg emellertid inte alla personer som uppvisade ett alkoholmissbruk. Kommittén ansåg att man måste bortse från de fall där missbruket allenast är något mera tillfälligt och där personen i regel sköter sig ordentligt (s. 90). Den nya lagstiftningen tog fasta på personer vars missbruk har antagits vanans form.20 Fvlk ansåg, att dess förslag fyllde en funk- tion genom att man kunde omhänderta personer som annars riske- rade hamna i ett ingenmansland, dvs. utan att någon av de existe- rande tvångsvårdslagarna var tillämpliga. Kommittén introducerade rekvisitet hemfallen åt dryckenskap för att beteckna vanedrinkaren för vilken lagförslaget var tillämpligt. Kommittén framförde, i indirekt form, kritik mot att dessa alko- holister tämligen obehindrat hade fått fortsätta sitt för samhället störande lefnadssätt, utan att det hade skett något ingripande. Samhällets reaktion hade inte varit tillfredsställande och det är därför af behofvet påkalladt, att en del av dem behandlas i annan ordning (s. 95). Hemfallenhetsrekvisitet ifrågasattes av den stat- liga Nykterhetskommittén21 som förordade rekvisitet begiven på dryckenskap, eftersom det skulle omfatta en större personkrets. tyckte att det var viktigt att ingripa med tvångsåtgärder på ett stadium. Justitieministern ville dock inte utöka personkretsen, förmodligen med hänsyn till ekonomiska skäl och en begränsad tillgång på anstaltsplatser. 19 var bl.a. sekreterare Nykterhetsvårdsundersökning som 1967 presenterade betänkandet Nykterhetsvårdens läge (SOU 1967:36). 20I betänkandet refererades till begrepp kronisk alkoholsjukdom, som man ansåg numera hade en mer utvidgad innebörd, och även inkluderade fall när vederbörande behärskas af ett sjukligt begär efter alkoholhaltiga drycker (s. 92). En översiktlig men kortfattad redovisning av och hans arbete återfinns bl.a. i bok of alcoholism (1990), kapitel 4. 21I denna ingick bl. a. , riksdagsledamot i andra kammaren och en av un- dertecknarna av motion om tvångsinternering av alkoholister. Vidare ingick i kommittén. Fvlk:s förslag och alkoholistlagen – några avgörande skillnader I både de kommitterades förslag och i lagen anges att lagen är tillämplig när någon är farlig för annans personliga säkerhet eller sitt eget liv, eller utsätter sin hustru eller barn – för vilka han har försörjningsplikt – för nöd eller uppenbar vanvård.22 Därutöver hade kommittén föreslaget att lagen också skulle tillämpas när nå- gon ar oförmögen att vårda sina angelägenheter med vilket man avsåg bostaden och arbetet/tjänsten samt en underlåtenhet att överhuvud taget arbeta.23 Denna skrivning hade, om den vunnit gehör hos regeringen, även möjliggjort ingripande mot välsitue- rade alkoholmissbrukare (2004, s. 37). Detta förslag vann emellertid inget gehör hos justitieministern, och anledningen var samhällsskyddsaspekten inte var lika uttalad: här ej kan tala om någon så förestående fara för samhället (prop. 1913:193 s. 37). Istället pekade departements- chefen på möjligheten att omyndigförklara denna grupp av alkoho- lister som ett framtida tänkbart alternativ till tvångsvård, vilket för övrigt senare också infördes i början av 1920-talet.24 hade vidare föreslagit att den hemfallne alkoholisten som vid upprepade tillfällen dömts för fylle- riförseelse skulle interneras, men departementschefen framhöll att den största delen av anstaltsplatserna skulle i så fall tas i anspråk av en grupp som ministern inte såg som den mest angelägna. Fvlk hade föreslagit att i det fall farliga alkoholister var i träng- ande behov av vård på alkoholanstalt kunde besluta om omhändertagande utan att den intagne blivit hörd i ärendet och i avvaktan på slutgiltiga beslut, förut- satt att det var kronofogde, länsman eller stadsfiskal som svarade för ansökan. Med farlig alkoholist (jfr prop. 1913:193, s. 56) avsågs en person som visat sig uppfylla rekvisitet allvarlig fara för eget liv eller annans personliga säkerhet. Några remissinstanser tyckte att sistnämnda begränsning var alltför begränsande. Det föranledde justitieministern att i propositionen fastslå, att syftet med inter- neringslagen var att tvångsvårda alkoholister för att upprätta dem, inte att skapa tillfälliga upptagningsanstalter och 22I den slutgiltiga lagen (1913:109) hade ett tillägg skett med eller uppenbar vanvård. 23Däremot tog Fvlk inte med som en interneringsgrund att den enskilde var oförmögen att sköta sig själv, eftersom det skulle innebära att hvarje vandedrinkare borde interneras (s. 97). 24Förmynderskap visavi alkoholister infördes , vilket innebar att dessa blev fråntagna sin rösträtt till (se 2001, s. 62). reglera intagandet där (prop. 1913:193 s. 57). I Alkoholistlagen infördes i 5 § 2 mom. en möjlighet för kronofogde, länsman och polismyndighet att själv vidtaga erforderlig åtgärd – när farlig- hetsrekvisitet bedömdes vara uppfyllt – om faran är så överhäng- ande att myndigheten inte kunde avvakta med en ansökan till läns- styrelsen. Det är intressant att notera att denna lagbestämmelse i dåvarande AlkL har påfallande likheter med nuvarande omhänder- tagandeinstitut i LVM (13 §). Tvångsinternering maximerades till , men i vissa fall kunde intagningen förlängas med . Fvlk hade för sin del föreslagit högst 18 månader eller om vederbörande tidigare hade vårdats på anstalt. Departementschefen föreslog en period av som kunde förlängas med om den intagne tidigare vårdats på sådan anstalt (18 § för- sta stycket). Utskrivning skulle dock ske tidigare därest skäl före- ligga till antagande, att den vårdade efter utskrivningen skall föra ett nyktert och ordentligt liv (18 § andra stycket). Olika bestämmelser möjliggjorde återintagning på anstalt, bland annat vid avvikelse och vid villkorlig utskrivning när vederbö- rande inte fullgjort vad sålunda åligger honom (20 §). Återintag- ningar kom att bli vanligt förekommande. (1999) fram- håller att i realiteten upptogs en stor del av anstaltsplatserna av en begränsad skara av missbrukare som, med kortare pauser i frihet, var internerade (s. 42). De intagna hade arbetsplikt.25 De var skyldiga att fullgöra det arbete, som ur synpunkten av en ändamålsenlig vård ålägges ho- nom (16 §); och med arbete avsågs närmast hårt och slitsamt ut- omhusarbete. Behandlingsinslagen var begränsade och utgjordes av uppfostrande samtal med exempelvis föreståndaren (1999). Tvångsinternering kunde endast ske på s.k. allmän anstalt. En- skilda anstalter däremot kunde endast ta emot frivilligt placerade. En annan skillnad var att verksamheten vid allmänna anstalter stod under statlig tillsyn, vilket inte var fallet med enskilda anstalter. Även kommuner, ideella föreningar och stiftelser kunde vid sidan 25 Departementschefen gjorde ett tillägg i prop. att därest ej annat är bestämdt eller i särskilda fall öfverenskommes, skall inkomsten af arbetet tillfalla anstalten (prop 1913:193 s. 81), vilket nästan ordagrant gick tillbaka till Fvlk:s betänkande. Lagrådet vände sig dock mot förslaget. Man ansåg det tveksamt om man som allmän grundsats kunde uppställa att inkomsten av tvångsintagnas arbete skulle tillfalla anstalten. Man förordade därför att denna formulering skulle utgå, vilket också skedde. Någon generell lagbestämmelse fanns alltså inte att intagnas flitpengar skulle tillfalla anstalten, utan tillämpningen har varierade förmodligen mellan olika anstalter. av staten vara huvudman för en allmän anstalt. Den första statliga alkoholistanstalten var Venngarn i som öppnade som alkoholistlagen trädde i kraft . På allmän anstalt kunde även vård på frivillig grund erbjudas. hade för sin del föreslagit en modell som närmst kan beskrivas som frivilligt tvång och som för tankarna till det som populärt brukar benämnas för homeriskt tvång (Tännsjö 1994). Med vissa redaktionella förändringar ställde justitieministern sig bakom förslaget. Frivilligt intag förutsatte att den enskilde skrev under en ansökan i vilken han förband sig att stanna kvar på anstalten , dock längst från det att vederbörande hade blivit intagen (26 §). Den nya lagen trädde i kraft . Alkoholism sågs inte längre som enbart ett medicinskt problem utan betraktades i hög grad också ett socialt problem. Dominerande fokus under de första decenniernas tillämpning av denna lagstiftning var trots allt samhällsskyddsaspekten. Lagen hade i första hand karaktären som en interneringslag. Lagens utformning innebar en brytning med dittillsvarande synsätt att alkoholmissbruk i första hand var en po- lisiär fråga, framför allt vid störande beteende och vid lösdriveri. Ansvaret för lagens tillämpning åvilade den kommunala nämndor- ganisationen, och interneringen skedde på alkoholanstalt och inte i fängelse. befann sig alkoholistlagen i skärningspunkten mellan vård och straff (2004, s. 22): Lagen var en vårdlag, den kriminaliserade inte alkoholmissbruket, men den möjliggjorde ett administrativt frihetsberövande av vissa alkohol- missbrukare. Inte heller mjöliggjorde den ingripande på rent medi- cinska indikationer. /---/ alkoholistlag kom sammanfatt- ningsvis att möjliggöra en tvångsvård av icke kriminella men samhälls- besvärliga alkoholmissbrukare på social indikation. (ibid., s. 22) Antalet nyintagna på landets alkoholanstalter var mycket blygsamt, och en ökning skedde först . (figur 1). kom antalet intagna att utöva ett visst tryck på vårdplatstillväxten och anstalterna drogs med ständiga problem att bereda plats åt de vårdsökande, konsta- terar (2004, s. 71). Nyintagna på landets alkoholistanstalter 1917–1981. Källa: (2004): Torken, s. 17. Enligt alkoholistlagen skulle det i varje kommun finnas en nykter- hetsnämnd till vilka anhöriga och förmyndare kunde göra en framställning om åtgärd. hade sedan att ut- reda fråga och göra en anmälan till som var den in- stans som sedan fattade beslut om tvångsintagning på alkoholistan- stalt. Fattigvårdsstyrelsen kunde också fullgöra rollen som nykter- hetsnämnd.26 Jämfört med andra länder anser (1999) att den starka förankringen av vårdåtgärderna i kommunala organ blev en svensk specialitet (s. 53). Rätten att göra en framställning om åtgärd till nykterhets- nämnden var med andra ord begränsad till vissa enskilda (anhöriga) eller myndigheter. Enligt Fvlk kunde det annars befaras att en- skilda personer af hämndkänsla eller öfverdrifvet nykterhetsnit blanda sig i andras angelägenheter (Fvlk I, s. 119). Lagens anmäl- ningsförfarande skilde sig i väsentliga delar från Fvlk:s förslag ge- 26 Det var ovanligt att kommunerna inrättade nykterhetsnämnder. Omkring 1915 fanns det 2.500 små (och fattiga) kommuner i landet och flertalet av dessa hade en befolkning understigande 1 000 invånare. Det var framför allt de större städerna som inrättade en sådan nämnd, eftersom det var städerna som hade de ekonomiska och administrativa resurserna att utveckla nämnderna (1985, s. 163). var det fortfarande av kommunerna som hade tillsatt en särskild nykterhetsnämnd. Det skulle dröja när den nya kommunindelningen genomfördes till dess det fanns en nykterhetsnämnd i landets alla kommuner. nom att anmälan skulle ske via nykterhetsnämnden, som i sin tur efter genomförd utredning skulle ansöka hos , som sedan skulle besluta i ärendet. Fvlk föreslog att be- slut kunde överklagas till med lösdriverilagen som förebild. , beslöt att utvidga alkoholistlagens tillämpningsområde. Internering på alkoholistanstalt kunde nu även ske om en åt dryckenskap hemfallen person vid upprepade tillfällen blivit bötfälld för fylleriförse- else (SFS 1922:324, 39 §). (1926) presenterades en statlig kommitté ett förslag till en reviderad lagstiftning på området (SOU 1926:17). Alkoholistlag hade kritiserats för att den i alltför hög grad betonade samhällsskyddet på bekostnad av omsorgen av den en- skilde. Missbrukare sågs som sociala skadegörare (se vidare prop. 1954:159, s. 58). Lagen uppfattades i mindre utsträckning vara en vårdlag. förslag var i detta avseende långtgående då kom- mittén föreslog ett brott med den gamla samhällsskyddsprinci- pen (2004, s. 56), och i stället förordade man att tvångsin- gripande skulle baseras på omsorgen om individen själv såsom medlem av samhället och av den krets därinom – särskilt familjen – där han närmast rör sig (SOU 1926:17 s. 58; ref 2004, s. 56). Mot bakgrund av den starka kritik som förslaget möttes från remissinstanserna, beslöt regeringen att hänskjuta frågan om revi- dering av alkoholistlagen lösdrivarkommitté under led- ning av som för övrigt också hade varit ordförande i fattigvårdslagstiftningskommittén som låg bakom lag. Med tillbaka på ordförandeposten återställdes ordningen och betänkande kom att i större utsträckning likna för- slag och därigenom den redan befintliga alkoholistlagen. (2004, s. 56) Utredningen presenterade sitt förslag till reviderad lag 1929.27 omarbetade lag (1931:233), som trädde i kraft , hade förebyggande insatser och differentierade hjälpinsatser en något mer framträdande plats, men fortfarande krävdes det att 27 SOU 1929:29. hemfallenhetskriteriet var uppfyllt för att en alkoholmissbrukare skulle kunna bli föremål för en hjälpinsats enligt lagen, även om sistnämnda bestämmelse i praktiken inte alltid efterlevdes (prop. 1954:159 s. 58). Lagens uppfostrande och repressiva karaktär hade snarare förstärkts genom nykterhetsnämndens möjlighet att föran- stalta om övervakning (i viss fall under högst ) och att utdela en varning, men också ansöka till när någon hemfallen åt alkoholmissbruk /---/ bör förklaras omyn- dig (62 §). Stenius (2001) har i sin forskning pekat på likheterna mellan alkoholistlag och lösdrivarlagen: Tvånget var centralt också i alkoholistvården. Insatserna byggde på ett kontinuum, från mindre till större ingripanden i individens frihet. Varning, övervakning och frivillig vård skulle prövas, eller åtminstone övervägas, innan tvångsvård på alkoholistanstalt tillgreps. Men sam- hället kunde bara ingripa om det fanns lagliga skäl för tvångsvård. Tvånget som hot antogs ha preventiv effekt. (s. 99) Detta samband är som framgått ovan ingen tillfällighet med tanke på att de båda lagstiftningsfrågorna behandlades i samma kommitté och under ledning av samma ordförande. Men även väsentliga skillnader fanns mellan dessa båda lagar. Den kanske mest avgörande var att det kommunala nämndsystemet hanterade alkoholistärendena, vilket enligt Stenius (1999) bidrog till att tvångsingripande mot alkoholister fick en större legitimitet bland allmänheten. lag hade rekvisitet hemfallen åt dryckenskap ändrats till hemfallen åt alkoholmissbruk, vilket indikerade den medikali- sering som lagstiftningen hade genomgått. Därutöver krävdes att någon eller av nedanstående specialindikationer var uppfyllda (1 §): 1.vara farlig för annans personliga säkerhet eller eget liv, eller 2.utsätta någon, som han jämlikt stadgande i lag är skyldig att försörja för nöd eller uppenbar vanvård eller eljest grovt brista i sina plikter mot sådan person, eller 3.ligga det allmänna, sin familj eller annan till last, eller 4.vara ur stånd att taga vård om sig själv, eller 5.föra ett för närboende eller andra grovt störande levnadssätt. Därutöver var lagen tillämplig om någon som var hemfallen åt alkoholmissbruk under de två senast förflutna åren vid tre eller bötfällts för fylleri, eller befunnits föra ett kringflack- ande liv. I förhållande till lag innebar den omarbetade lagen att specialindikationerna utökades (punkt 5 ovan). Specialindikationen att kunna omhänderta någon som för ett kringflackande liv möj- liggjordes genom en lagändring 1938 (1938:215) och tog alltså sikte på alkoholmissbrukare som ägnade sig åt lösdriveri. lag jämte följdändringar innebar att alkoholistlagen inte hade en klar rågång mellan vård och straff, vilket förstärktes genom tillkomsten av övervakningsinstitutet. Den nya kringflackandeindikationen var enligt (2004) delvis som ett svar på problemen med att revidera lösdrivarlgen (s. 102). Antalet tvångsvårdade alkohol- missbrukare ökade som antalet intagna lösdrivare mins- kade i samma utsträckning. Frågan om beslut vid tvångsintagning på anstalt Alkoholistlag aktualiserade om frågan huruvida tvångsin- tagning på anstalt i första hand skulle avgöras av läkare eller dom- stol. De som såg tvångsvården som vård argumenterade för att läkare skulle ges rätten att avgöra vilka som borde tvångsvårdas. De som å andra sidan snarare såg omhändertagandet som ett frihetsbe- rövande eller till och med ett straff påpekade att jurister och dom- stolar borde involveras för att minimera riskerna att kränka rättssä- kerheten, framhåller historikern (2001, s. 61). När frågan om tvångsinternering av alkoholister hade behandlats i hade flera ledamöter uttalat sig för en rättslig prövning (prop. 1913:193 s. 41).