sou · GSB33d5 · 2005-01-01 00:00:00 — denna – trots ett långvarigt och omfattande missbruk hos klienten – i alltför hög grad hade förlitat sig på önskemål och utfästelser från klientens sida som utgångspunkt vid bedömning om frivillig vård var möjlig att genomföra.58 noterade vidare, att frivillig vård synes inte heller ha kommit till stånd vårdbehovet varit uppenbart, utan vid senare tid- punkt, som [klientens namn] självt bedömt lämplig. Detta belyses av att det beslut om frivillig vård som fattades , inte blev verkställt . ansåg att av dessa omständigheter borde ha haft anledning att överväga dels om de insatser som klientens samtycke lämnades till verkligen motsvarade det vård- och behandlingsbehov som verkli- gen förelåg, dels om rekvisiten enligt 4 § LVM var uppfyllda. I tillsynsärende (II) riktade kritik mot en kom- mundelsnämnd i för att inte tillräckligt ha utrett drogmiss- bruket för att kunna utesluta prövning av vårdbehov enligt LVM.59 Klienten, fyllda, hade varit aktuell hos . Nämnden inledde en utredning enligt 7 § LVM efter det att en nära anhörig till klienten hade gjort en anmälan till nämnden. Utredningen lades ned och efter beslut av berörd enhetschef efter samråd med . LVM är inte tillämpbart när det gäller missbruk av anabola steroider, och klientens missbruk av alkohol och narko- tika ansågs inte vara av den art att LVM kunde tillämpas. NN er- bjöds frivillig vård vilket han dock avböjde. ansåg i sin bedömning att kommundelsnämnden inte tillräckligt hade beaktat att NN utöver anabola steroider också använde droger som klassificeras som narkotika. Hela hans livsfö- ring tycks präglad av missbruk i någon form, där preparaten avlöser varandra, konstaterade . menade att klientens livssituation kunde överensstämma med indikationen enligt 4 § punkt 2 (löper en uppenbar risk att förstöra sitt liv). kritiserades för att ha avslutat utredningen utan att drogmissbruket klarlagts tillräckligt för att utesluta en prövning av vård enigt LVM; exempelvis hade inte initierat en läkarundersökning enligt 9 § samma lag. I tillsynsärende (III) kritiserades en annan kommundelsnämnd i för underlåtenhet att formellt ta ställning till de LVM-an- mälningar som inkommit från klientens anhöriga rörande dennes Granskning på kommunnivå – om handläggning och tillämpning narkotikamissbruk.60 Av dokumentationen i akten kunde inte utlä- sas att nämnden tagit ställning till att inleda en utredning enligt 7 § LVM vid något av dessa tillfällen. Anmälningarna berördes inte i dokumentationen utöver en notering om att det hade skett en an- mälan. I ett annat tillsynsärende (IV) riktade kritik mot en man bland annat inte omgående hade börjat handläggningen med anledning av att en person hade sökt om hjälp för sina missbruksproblem.61 Nämnden motiverade detta med hänvisning till rådande arbets- och personalsituation. Länssty- relsen konstaterade emellertid, att hög arbetsbelastning aldrig får innebära att den enskildes rättssäkerhet åsidosätts. Myndigheten har ansvaret för att se till att organisationen har en sådan utformning och tillräckliga personella resurser för att klara sitt ansvar /---/. I framgår att narkotikamissbru- ket har ökat i länet som helhet . Medelåldern för personer som omhändertas enligt LVM har blivit lägre. I både och beskrivs missbrukssituationen av an- svariga politiker som mycket bekymmersam med en omfattande problematik.62 I finns av tradition ett tyngre missbruk jämfört med och med ett ökat antal unga narkotika- missbrukare, bland annat som använder heroin och Extacy. Utifrån en granskning som genomförde av missbru- karvården i , samt vissa distrikt i Lin- och , förklarade att man såg med oro på denna utveckling och det krävs stora insatser, både före- byggande och behandlande, för att minska omfattningen av miss- bruket samt förhindra att fler börjar använda droger. Arbetet med förebyggande insatser för barn och ungdom måste vara särskilt angeläget.63 Uppföljningen av LVM-ärenden i länet visade en ökning av antalet ansökningar om vård efter en tidigare nedåtgående trend. 62Lst : Missbrukarvården i fyra kommuner, s. 3 (Rapport 2001:14). 63Ibid., s. 3. Granskning på kommunnivå – om handläggning och tillämpning stod för merparten av denna ökning jämfört med (+15 till 25) medan i motsvarande grad minskade sina ansökningar (-7 till 15). Övriga kommuner i länet uppvisade endast marginella förändringar. Även antalet utredningar enligt 7 § LVM ökade, och även här ökat antalet betydligt (+19 till 73) jämfört med tidigare medan minskade (-9 till 43). Även bland omhändertagandebeslut enligt 13 § svarade (inklusive polismyndigheten) för en mycket kraftig ökning (+19 till 24), medan minskade (-5 till 24). Anledningen till den kraftiga ökningen av ansökningar i Lin- antas bland annat hänga samman med en förändrad organi- sation, där myndighetsutövningen inom missbrukarvården har sammanförts i en kommunövergripande enhet. Minskningen i Norr- kan å andra sidan inte förklaras med en minskning av det tunga missbrukets omfattning. Vid en granskning av socialnämndens verksamhet i som genomförde , gjorde bedömningen att det i kommunen fanns en brist på samsyn i fråga om missbrukarvården i kommunen och som innebär att många inte klarar att uppfylla kriterierna för boende genom Trappan.64 Denna verksamhet ingår i BoendeStöd och Sysselsättningsenheten som ansvarar för de klienter med missbruksproblem som är i behov av vård, boende och sysselsättningsinsatser. Inom ramen för verksam- heten finns cirka 90–100 olika former av boendemöjligheter. Vid tillsynsbesök påtalade personalgruppen, att de kri- terier på skötsamhet som missbrukaren ska uppfylla för att åtnjuta en viss boendeform innebär att många inte platsar inom verksam- heten utan hamnar utanför systemet. Ca hälften av de missbrukare som Trappan känner till har uppenbara svårigheter att uppfylla dessa kriterier. Det finns även personer ute på fältenheterna och som inte blir aktuella för en remiss till Trappan med anledning av ett pågående missbruk.65 Bland länets kommuner finns vidare stora skillnader mellan vem som initierar ärendet. I och är det betydligt fler anmälningar från polisens sida än vad som är fallet i , där de flesta utredningar inleds på eget initiativ. Enligt är möjligheten för personer med missbruks- problem att få frivillig institutionsbehandling delvis begränsad. 64Lst : Rapport avseende tillsynsbesök inom verksamhet i , s. 3. 65Ibid., s. 9. Granskning på kommunnivå – om handläggning och tillämpning flertalet kommuner måste öppenvård först ha prövats innan det kan bli aktuellt med en placering på behandlingshem – oavsett den en- skildes vårdbehov. bedömning är därför att det måste bedömas som tveksamt om vuxna missbrukare får sina vård- behov tillgodosedda.66 uppfattning är att kommu- nerna av ekonomiska skäl gör nerdragningar av missbrukarvården.67 Länet uppvisar ett minskat antal sjukhusbaserade vårdplatser för abstinensbehandling trots att det faktiska behovet har ökat. De brister som har påtalat vid sin verksamhetstillsyn, och som framkommit vid aktgranskning i kommunerna, är främst brister i handläggning och dokumentation. I såväl ärenden enligt SoL som LVM är barnperspektivet så gott som obefintligt.68 Utred- ningstiderna är enligt för långa vilket innebär att kravet på skyndsam handläggning inte uppfylls. En LVM-utredning bör i normalfallet kunna färdigställas inom en månad. Sammanställningen visar att så inte är fallet, som detta kan variera mellan olika kommuner och även mellan olika enheter/distrikt inom samma kommun, framhöll länsstyrelsen.69 Framför allt en av länets kom- muner hade enligt oacceptabelt långa utrednings- tider. De enskilda klagomålsärenden som utredningen har tagit del av rör huvudsakligen . Ett av dessa hade initierats av en frivilligorganisation.70 I det aktuella ärendet hade nämnden inlett utredning enligt 7 § LVM. Utredningen färdigställdes dock inte förrän efter att utredningen öppnades. Av nämndens utredning framgick att läkarintyg jml § 9 LVM har ännu inte kommit socialförvaltningen till del trots påstötningar hos vårdcen- tralen, och av journalanteckningarna framgick inte heller hur och när dessa påstötningar hade skett. påminner om att det är nämnden som har utredningsansvaret, och om den läkare som genomfört undersökningen inte inkommer med begärt intyg måste nämnden agera med kraft. Utredningen avslutades då vård- 66Lst : Årsrapport , s. 20 (Rapport 2003:3). 67Lst : Tvångsomhändertagande enligt LVM , s. 5 (Rapport 2003:5). 68Lst : Årsrapport , s. 20 (Rapport 2003:3). 69Lst : Tvångsomhändertagande enligt LVM , s. 6 (Rapport 2003:5). Granskning på kommunnivå – om handläggning och tillämpning behovet enligt nämnden kunde tillgodoses på frivillig väg inom . Enligt vårdplanen, som inte hade godkänts av klien- ten som hade en utvecklingsstörning, skulle vården inledas med placering i familjehem. Av de journalanteckningar som förts efter det att utredningen avslutades framgår i en notering att klientens besök vid familjehemmet blev framflyttat. Därefter finns fram ingen anteckning som visade att på något sätt försökte få till stånd några insatser alltmedan klientens missbruk fortsatte enligt tidigare mönster. I ett annat ärende hade socialnämnden fattat beslut om omedel- bart omhändertagande enligt 13 § LVM.71 I samband med omhän- dertagandet noterades att armarna var sönderstuckna och inflam- merade. Den sammanfattande läkarbedömningen var att vid fort- satt missbruk utsätter NN sin fysiska och psykiska hälsa för allvar- lig fara varför vård enligt LVM föreslås.72 Länsrätten upphävde dock beslutet med hänvisning till att socialnämnden tillsammans med NN planerade för en öppenvårdskontakt. gjorde bedömningen att då NN vid ett flertal tillfällen tidigare hade avbrutit/inte påbörjat frivilliga insatser förelåg grund för nämnden att ansöka om vård enligt 4 § LVM. ansåg att nämn- dens agerande i detta ärende hade präglats av ett passivt förhåll- ningssätt. Det tredje ärendet som här refereras har på eget initiativ initie- rats av mot bakgrund av att klienten avled till följd av en överdos efter det att socialnämnden hade ansökt om vård enligt LVM.73 Bakgrunden var i korthet följande: NN hade ett mångårigt missbruk och var väl känd av . gjorde psykiatrin en anmälan enligt 6 § LVM då NN bedömdes utsätta sig för livsfara genom sitt missbruk. öppnade en utredning enligt 7 § LVM. som NN:s aktuella situation kartläggs i utredningssyfte74 fortsatte nämn- den att göra försök att motivera honom till frivillig vård. Av kommu- nens yttrande till framgår att socialsekreteraren höll sig underrättad om NN:s tillstånd. Infor- mationen värderas kontinuerligt i förhållande till bestämmelserna an- gående ett omhändertagande men dessa överväganden 72Det bör här påpekas, vilket inte gjorde, att det inte ankommer på läkaren att göra en bedömning huruvida rekvisiten i LVM är uppfyllda för ett tvångsingripande. Denna bedömning gör länsrätten. 74Socialnämndens uttryck i yttrandet till Lst . Granskning på kommunnivå – om handläggning och tillämpning kommer aldrig till uttryck skriftligt i akten, förutom . () inkom ett läkarintyg med stöd av 11 § LVM enligt vilket NN på grund av sitt missbruk inte bedömdes utsätta sin hälsa för allvarlig fara. var NN åter inne i en aktiv miss- bruksperiod. Kontakter med NN därpå styrker moderns påstående och arbetet för att få till stånd vård enligt LVM intensifie- ras, konstaterade nämnden i sitt yttrande till . Vård på frivillig väg bedömdes inte vara möjligt. Nämnden beslöt den 19 sep- tember om ansökan om vård enligt 4 § LVM. NN delgavs utredningen dagen , vilket var sista sammanträffande med NN innan han avled . I sitt yttrande till noterade nämnden att utredningen enligt 7 § LVM hade pågått , vilket – enligt nämnden – får betraktas som en förhållandevis och är i strikt bemärkelse inte i överensstämmelse med lagstiftningen. Vidare framhöll social- nämnden följande: Det har emellertid gjorts stora ansträngningar för att motivera NN till vård på frivillig väg. En förutsättning för vård enligt LVM är att vårdbehovet inte skall kunna tillgodoses enligt socialtjänstlagen. Man måste ha gjort försök med att erbjuda frivillig vård som bedömts passa individen och han skall själv ha varit med om att diskutera alternativen innan det kan slås fast att han är omotiverad. Frågan är om dessa försök bör göras inom ramen för en LVM-utredning. konstaterade i sitt beslut att det inte är förenligt med LVM att under en utredningstid bedriva ett långvarigt motivations- arbete: Om vård i frivilliga former bedöms vara en framkomlig väg skall avslutas med hänvisning till detta. Läns- styrelsen riktade kritik mot kommunen för den långa utredningsti- den i detta ärende. var vidare kritisk till att social- tjänsten i journalen inte hade dokumenterat de överväganden om omhändertagande enligt 13 § vilka enligt nämnden hade gjorts. 15Frågan om vissa besluts överklagbarhet 15.1Föreståndarbeslut och deras överklagbarhet Av tabell 15:1 framgår de ärendetyper där föreståndaren vid LVM- hemmet har beslutsbefogenhet, och respektive besluts överklag- barhet. Beslut i olika ärendetyper enligt LVM vilka är över- klagbara resp. icke överklagbara. Begäran om utskrivning, överflyttningtill annat LVM-hem (25 §) Omhändertagande av otillåten egendom (31 §) Förstöra el försälja omhändertagen egendom (36 §) Kroppsvisitation och ytlig kroppsbe- siktning (32 §) Blod-, urin-, utandningsprov (32a §) Inskränkning i rätten att föra telefonsamtal och ta emot besök (33a §) Vård vid låsbar enhet (34 §) Avskildhet (34 §) Vård i enskildhet (34 §) Försändelsekontroll (35 §) Beslut som fattats med stöd av LVM är av två slag: dels beslut som avkunnas av allmän förvaltningsdomstol med länsrätt som första instans, dels administrativa beslut som fattas av föreståndaren för LVM-hemmet. Beslutens överklagbarhet skiljer sig åt beroende på vem som har fattat beslutet och vilken typ av ärende som det är frågan om: Frågan om vissa besluts överklagbarhet Länsrättens beslut om beredande av vård enligt 4 § LVM och fast- ställande av omhändertagande enligt 13 §1 kan av den enskilde (av den som beslutet angår) överklagas hos kammar- rätten, med Regeringsrätten som sista instans, om beslutet inte har varit till dennes fördel (22 § FL, 33 § FPL). Det finns inget krav om prövningstillstånd i kammarrätten (34 a § FPL) i denna typ av ärende, eftersom ett sådant krav inte uttryckligen föreskrivs i LVM. Däremot är prövningstillstånd ett krav i Regeringsrätten. Med föreståndares beslut förhåller det sig annor- lunda. Vissa av dessa beslut är överklagbara hos länsrätten – se vida- re nedan – men har 44 § tillförts en bestäm- melse enligt vilken prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten. Denna förändring skall ses mot bakgrund av regeringens översyn av förvaltningsprocessen (prop. 1997/98:101), då det genom en lagändring (1998:386) i förvaltningslagen infördes en lagbestämmelse (22 a §) enligt vilken det krävs prövningstill- stånd vid överklagande till kammarrätt, såvida det inte av andra lagar eller förordningar uttryckligen föreskrivs något annat. Möjligheten för den enskilde att överklaga beslut som fattats av föreståndaren för LVM-hemmet är begränsad jämfört med motsva- rande beslut enligt LSU. Alla LSU-beslut av inskränkande karak- tär (prop. 1997/98:96 s. 189) är överklagbara hos länsrätt men pröv- ningstillstånd krävs i kammarrätt. I LVM kan endast vissa upp- räknade föreståndarebeslut överklagas (44 § LVM) men finns inget krav om prövningstillstånd hos kammarrätten. Läns- rätten i var i sitt remissyttrande över skrivelse från Statens institutionsstyrelse2 kritisk mot denna bristande samstäm- mighet mellan de tre tvångslagarna: Beslut enligt likalydande bestämmelser behandlas således olika i fråga om överklagbarhet och prövningstillstånd. Länsrätten kan inte finna att detta är sakligt motiverat. I författningskommentar till förslaget till lagen om verkställighet av sluten ungdomsvård (prop. 1997/98:96 s. 189) anges att den dömde har rätt att överklaga alla beslut av inskrän- kande karaktär. Enligt länsrättens mening bör detta gälla även personer som får vård med stöd av LVU och LVM. (Yttrande LR , dnr. LA 2002–0063) 1Däremot är inte socialnämndens eller polismyndighetens beslut om omhän- dertagande överklagbart. Begreppet vård i avskildhet vid vård i särskilda ungdomshem och LVM-hem. Behov av lagändring med anledning av ett JO-beslut (dnr 101-565-2002). Frågan om vissa besluts överklagbarhet Skillnaderna har i förarbetena motiverats med att LVU och LVM är vårdlagar till skillnad från LSU som utgår från ett straffrättsligt påföljdssystem, men i prop. 2002/03:53 uttalas dock att skillnaden kan ändå framstå som omotiverad (s. 101). Regeringen hänvisade i propositionen till den pågående uppdrag. Med hänsyn härtill finns ingen anledning att ge några förslag på detta område (ibid.). Ett annat skäl mot att låta föreståndarbeslut om avskiljning vara överklagbara framfördes i regeringens lagråds- remiss:3 Ett beslut om avskiljning fattas utifrån en akut situation där det i regel inte finns praktisk möjlighet till en domstolsprövning av en talan för- rän efter det att insatsen redan verkställts. Domstols eventuella bifall vid ett överklagande kommer således inte att leda till att den beslutade vården i avskildhet inte verkställs. Utifrån dessa utgångspunkter anser regeringen att SiS tillsynsenhet besitter en högre kompetens för att i efterhand kunna avgöra riktigheten i ett beslut om avskiljning. Denna ordning innebär heller ingen praktisk skillnad för den enskilde i fråga om möjlighet till gottgörelse. Mot denna argumentering anförde lagrådet att det visserligen är riktigt att avskildheten regelmässigt har upphört när prövning i domstol kan ske, men konstaterade man: Detta förhållande utesluter dock inte att den intagne kan ha ett berättigat intresse av att få ett beslut om avskildhet prövat av domstol efter det att åtgärden upphört (jfr RÅ 81 2:44 och RÅ 1986 ref. 150). (Utdrag ur Lagrådets yttrande, bilaga 12 i prop. 2002/03:53 s. 204). I samband med de författningsändringar i LVM som trädde i kraft kan numera även beslut om avskildhet överklagas i likhet med vad som också är fallet med den nya befogenheten vård i enskildhet. De föreståndarbeslut som fortfarande inte kan överklagas gäller – som framgår av tabell 15:1 – omhändertagande av alkohol, nar- kotika, flyktiga lösningsmedel, injektionssprutor etc. (31 §),4 beslut om kroppsvisitation eller ytlig kroppsbesiktning (32 §), beslut om olika typer av provtagning i kontrollsyfte (32 a §), placering på lås- bar enhet (34 §), samt försändelsekontroll (35 §). Lagrådsremiss om Stärkt skydd för barn i utsatta situationer m.m. (). 4 Däremot är förstörande och försäljning av dessa medel överklagbart (44 §). Frågan om vissa besluts överklagbarhet 15.2Antal beslut som överklagas m.m. fattar föreståndaren för LVM-hem ett stort antal inskrän- kande beslut vid utövandet av särskilda befogenheter (31–36 §). Syftet med dessa befogenheter är att kunna bevara drogfrihet och säkerhet vid institutionen. Dessa tvångsmedel får endast användas i uttalade undantagssituationer, och det är inte tillåtet att använda sig av mera långtgående tvångsåtgärder än vad som är nödvändigt för att genomföra vården i varje enskilt fall. Besluten skall dokumente- ras i klientjournal och innehålla bland annat en beslutsmotivering. (I kapitel 6 redovisas undersökning om använd- ningen av särskilda befogenheter.) I tabell 15:2 redovisas antalet inskränkande beslut enligt vissa lagrum , men redogörelsen är inte fullständig eftersom uppgifter saknas om omfattningen av beslut enligt 31, 32, 32a, 33a §§ LVM. Inskränkande beslut enligt vissa lagrum i LVM –2002. kontroll (35 §) (34 §) enhet (34 §) egendom (36 §) Antalet beslut mellan olika institutioner varierar kraftigt, bland annat beroende på vilken klientgrupp som institutionen vänder sig till, men även mellan jämförbara institutioner kan antalet variera. Besluten berör en mycket liten andel av de intagna klienterna, vil- ket hänger samman med att dessa tvångsmedel enbart får tillgripas i undantagssituationer. Av totalt 1 511 inskrivna klienter avskiljdes 128 () och av dessa klienter blev endast föremål för en avskiljning.5 Å andra sidan visar kartläggning i kapitel 6, att det – tvärtemot vad som stadgas i lagens bestämmelser – i vissa fall förekommer ett slentrianmässigt utövande 5 SiS: 2001, s. 38. Frågan om vissa besluts överklagbarhet av kroppsvisitation och kontroll av drogfrihet/nykterhet efter att en grupp av klienter som vistas vid öppen avdelning har genomfört en gemensam resa utanför institutionen och under viss begränsad tid inte har behövt stå under personalens aktiva tillsyn. Mycket få av föreståndarens beslut om vårdens upphörande och överflyttning till annan institution (25 §) samt utövandet av sär- skilda befogenheter överklagas hos länsrätten av den enskilde kli- enten. t.o.m. överklagades totalt 12 beslut, av vilka merparten avsåg tvångsvårdens upphö- rande. Inte i något fall har besvären avsett inskränkning i rätten att föra samtal eller ta emot besök, vilket delvis kan hänga samman med att möjligheten att anföra besvär enligt denna grund infördes i LVM så sent som . 15.3Möjlighet till ersättning i vissa fall vid felaktigt frihetsberövande i samband med myndighetsutövning Till följd av ett felaktigt frihetsberövande kan Justitiekanslern () å statens vägnar utge skadestånd enligt lag (1998:714) om ersättning vid frihetsberövande och andra tvångsåtgärder. Enligt 5 § frihetsbe- rövandelagen har den som till följd av beslut vid myndighetsutöv- ning varit berövad friheten rätt till ersättning av staten om det står klart att beslutet vilade på felaktiga grunder och därför var oriktigt (5 §). Av förarbetena till den nuvarande lagstiftningen framgår att ersättningsskyldighet inträder först om en efterhandskontroll klart visar att beslutet med hänsyn till de omständigheter som då har blivit kända inte borde ha fattats om omständigheterna hade varit kända vid beslutstillfället. Det behöver alltså inte ha begåtts något fel när beslutet fattades, vilket innebär att statens ansvar går länge än ansva- ret för fel eller försummelse vid myndighetsutövning enligt 3 kap. 2 § skadeståndslagen. Bestämmelsen i 5 § frihetsberövandelagen är enbart avsedd för helt klara fall där grunden för åtgärden på ett iögonfallande sätt framstår som felaktig (prop. 1997/98:105, s. 53). För att bestämmelsen i 5 § skall vara tillämpbar krävs vidare att felet som har begåtts gäller någon omständlighet som var av avgörande betydelse för frihetsberövandet. Bedömningen av om frihetsberövandet var befogat sker med utgångspunkt i vad man efteråt känner till (prop. 1997/98:105, s. 3). Exempel på administrativa frihetsberövanden är olika former Frågan om vissa besluts överklagbarhet av tvångsvård.6 Justitiekanslern har prövat sju ärenden7 där klagande har haft skadeståndsanspråk utifrån frihetsberövanden enligt LVM, varvid JK har beslutat att utge skadestånd i tre fall.8 Justitiekanslern har i ett avgjort ärende klargjort att enbart den omständigheten att kammarrätten i sin dom gjort en annan bedömning än länsrätten och funnit att förutsättningar inte förelåg för tvångsvård av NN innebär inte i sig att det är uppenbart att fri- hetsberövandet varit utan grund.9 5 § frihetsberövandelagen är emellertid inte tillämpbar vid alla typer av frihetsberövanden som har samband med myndighetsut- övning. Av förarbetena till dåvarande lagen (1974:515) om ersätt- ning vid frihetsinskränkning framgår att rätt till ersättning inte föreligger när ett redan pågående frihetsberövande byts ut mot ett strängare frihetsberövande inom ramen för det verkställda beslutet, t.ex. när en peson som har dömts till fängelse flyttas från öppen till sluten anstalt eller underkastas isolering eller när en intagen vägras s.k. frigång (prop. 1974:97, s. 88). Beslut av föreståndaren vid LVM-hemmet att utöva särskilda befogenheter är ett exempel på en sådan situation, dvs.