sou · GSB330 · 2005-01-01 00:00:00 — Skolorna skulle tillgodose böndernas utbildningsbehov och präglades av en strävan att erbjuda en kombination av medborgerlig bildning och praktiskt inriktad yrkesförberedande kunskap som mötte landsbygdens behov. Från , när arbetarna efter en viss kamp släpptes in på folkhögskolorna, har målgruppen vidgats och huvudmannaskapet fått ny karaktär. De äldsta folkhögskolorna var stödförenings- skolor och landstingsskolor. De flesta nu verksamma folkhög- skolor har sin bas i något folkrörelsesammanhang. Folkhögskolan har lyckats bevara sin frihet trots försök att inordna den i det statliga undervisningssystemet (, 2003). Kombinationen av medborgerlig bildning och en pragmatisk nyttig- hetssträvan finns kvar. Folkhögskolan har fungerat som en för- beredande utbildning för studerande som sökt sig vidare till olika yrkesutbildningar som lärare, sjuksköterska, socionom osv. I växande grad har folkhögskolan också egna yrkesutbildningar, ofta med nära anknytning till folkrörelsebehov som fritidsledare, men också t.ex. journalistutbildningar. De äldre folkhögskolorna har varit och är i stor utsträckning belägna på landsbygden, ofta i glesbygd. Det har gett upphov till att en rad filialer tillkommit i städer och förorter. Ungefär hälften av rörelseskolorna och en tredjedel av landstingsskolorna bedriver filialverksamhet. Filialernas andel av verksamheten uppgår totalt till för rörelseskolorna och för lands- tingsskolorna (Löwkrantz och , 2003). Utvecklingen har medverkat till att de studerandes boende på internat, som varit ett av folkhögskolans kännetecken, fått minskad betydelse. På internatfolkhögskolor bor en betydande del av del- tagarna utanför internatet, och närmare en femtedel av skolorna är rena externat, de flesta av dem är rörelseskolor. En bidragande orsak är nyetableringen i storstadsområden där det är svårt att hitta lokaler till rimliga kostnader, och att många av deltagarna har eget boende i närheten. Studieförbunden är, med något undantag, nära förknippade med de stora folkrörelserna. De har vuxit fram ur bildningssträvanden inom dessa rörelser. Studiecirkeln började ta form inom nykter- hetsrörelsen vid . Som egen organisation bildades det första studieförbundet, (), 1912. bildades studieförbund inom jordbrukets ungdomsrörelser, tjänstemannafacken och inom fri- kyrkorörelsen. Under ett par årtionden skedde en kraftig tillväxt av verksamheten. byggdes studieförbun- den ut organisatoriskt, såväl centralt som lokalt. skedde ett par viktiga samgåenden genom bildandet av () och bild- ningsverksamhet (NBV). Under det senaste årtiondet har studie- förbundens inre struktur genomgått stora förändringar med fram- för allt färre och större lokalavdelningar. Bildningsarbetet har, menar forskare, fungerat som redskap för den förändring av samhället som folkrörelserna strävat efter. har tolkat arbetar- och frikyrkorörelserna som rörelser för kulturförnyelse och beskrivit bildningsarbetet som ett instru- ment för förändring av såväl den egna situationen som samhället i stort (, 1985). (1985) har beskrivit folk- rörelserna och deras bildningsarbete som en ny form av offentlig- het där arbetarklassens erfarenheter och intressen gjordes synliga. Det folkrörelseförankrade bildningsarbetet har, historiskt sett, medverkat i den omvandling av det svenska samhället som skedde under . Bildningsverksamheten var från början nära knuten till föreningslivet. Från mitten av har detta förändrats. I nära samförstånd mellan folkrörelser och statsmakt betonades studieförbundens ansvar för att erbjuda studie- och bildningsmöjligheter för vuxna med enbart folkskola. Denna in- riktning möjliggjordes genom ett ökat offentligt stöd . Då lades grunden för den expansion av studieförbun- dens verksamhet som fortgått fram till nutid. En växande utbildningsklyfta mellan äldre och yngre genera- tioner ledde till en satsning på vuxenutbildning. kom studieförbunden att alltmer ses som en del av vuxenutbildningen. Gränsdragning mellan folkbildning och andra former av vuxenutbildning uppmärksammades bl.a. av 1975 års Inom ramen kulturpolitiska beslut räknade man med en tydlig roll för studieförbunden. I för- hållande till verksamhetens omfattning var samhällets stöd till studieförbunden som störst . Trots denna utveckling där folkbildningen förknippades med tydliga politiska strävanden markerade regering och riksdag i sam- band med reform, liksom tidigare, tydligt vikten av folkbildningens frihet (prop. 1991/92:82). Samma hållning upp- repades och befästes i en ny proposition (prop. 1997/98:115). 1991 uttrycktes den så här: Folkbildningsverksamheten skall vara fri och frivillig, obunden av stat och marknad, skild från samhällets läroplansstyrda utbildning och arbetsgivarnas produktionsanpassades personalutbildning. Den ska vara ett forum där deltagarna själva väljer ämne och arbetsformer och där de egna erfarenheterna och behoven styr studierna. 1990/91:82) Genom folkbildningens historia har funnits en spänning mellan synen på folkbildningsorganisationerna som fria och oberoende eller som redskap för samhälleliga intressen, kanaliserade genom politiska organ. Studieförbunden har sitt ursprung i fria rörelser och är ännu knutna till fria organisationer. En tredjedel av folk- högskolorna drivs av landsting och i ytterligare några ingår kom- muner bland huvudmännen men flertalet av skolorna drivs av organisationer av folkrörelsekaraktär. är folkhögskolor och studieförbund i hög grad bero- ende av allmänna medel. Såväl stat som kommun och landsting får därmed anledning att ställa krav på verksamheten. Folkbildnings- arbetet, framför allt folkhögskolorna, har setts som instrument för såväl utbildningar knutna till arbets- marknadsåtgärder som till det s.k. . Mot kommu- nerna har såväl studieförbund som folkhögskolor fungerat som uppdragstagare. Parallellt med denna utveckling finns den fria verksamheten kvar och är, framför allt i studieförbunden, den som dominerar. Det är studier i samverkan med medlemsorganisationer och det är studier med grupper av människor även vid sidan av föreningslivet. Inom detta fält studeras olika ämnen men det som dominerar är olika estetiska ämnen, musik, teater, konsthantverk osv. rörelseförankrade folkhögskolorna finns ett stort inslag av studier som på något sätt är relaterade till den organisation som driver skolan. För denna öppna del av verksamheten är såväl studieförbund som folkhögskolor beroende av att deltagarna finner studierna givande, att utbytet motsvarar insatsen i studietid. I en rapport till SUFO 96 (SOU 1996:127) analyserade den institutionalisering som studieförbunden genomgått under . Studieförbunden befinner sig enligt denna analys i ett spänningsfält mellan tre parter; det offentliga i gestalt av stat och kommun, de folkrörelseorganisationer som är förbundens huvudmän och deltagarna vars gunst man är beroende av att vinna. Analysen gäller studieförbunden, men kan modifieras att också gälla folkhögskolorna. En rimlig tolkning är att folkhögskolorna befinner sig närmare det offentliga skolväsendet än vad studie- förbunden gör. Rapporten utmynnar i en betoning av vikten av att bibehålla en god balans mellan politiskt formulerade krav på folkbildningens samhällsnytta och det folkliga bildningsarbetets behov av frihet. Ett folkbildningsarbete som inte är fritt och frivilligt för deltagaren och där de ansvariga inte har frihet att forma verksamheten efter de behov man ser och de ideal man strävar efter riskerar att förlora sin legitimitet också ur ett samhälleligt perspektiv. En huvudfråga för en granskning och värdering av folkbild- ningen blir därmed att söka förstå och tolka folkbildningens roll i samhället. Man kan välja att se den i relation till, kanske rentav som en del av samhällets insatser inom vuxenutbildningen. Å andra sidan kan folkbildningen uppfattas som en frivilligrörelse, en del av det civila samhället. En sådan folkbildning måste styras, och vara kapabel att styras av egna ideella mål. Samhällets stöd ska i så fall ses som syftande till att skapa utrymme för flera röster och alter- nativ i samhället. En sådan hållning ställer krav både på folk- bildningen själv och på de offentliga bidragsgivarna. Den ställer också krav på det organ som ansvarar för fördelning och uppfölj- ning av samhällets stöd, liksom på de offentliga utvärderingar av verksamheten som görs. har statliga åtgärder på vuxenutbildningsområdet ställt nya krav på folkbildningen men också gett nya möjligheter. Folkbildningens organisationer har också själva sökt sig nya vägar och utvecklat nya verksamheter. Intresset från omvärlden för studieförbund och folkhögskolor som samarbetsparter har ökat och folkbildningens kontaktytor breddats. Folkbildningen har vidgat sin samverkan mot fler departement och myndigheter lik- som mot företag. Uppdragsverksamhet både från offentlig sektor och näringsliv har ökat liksom verksamhet finansierad med projekt- medel, t.ex. genom EU:s olika fonder och program. har stora förändringar skett i befolkningens utbildnings- nivå. Statistik från SCB visar att den andel av befolkningen i åldern 16–som har kortare grundutbildning än halverats och utgjorde . har andelen med treårigt gymnasium fördubblats till av samma åldersgrupp. Andelen med högskoleutbildning har fördubblats och utgör nu . Den högre utbildningsnivån speglas t.ex. i att mer än varannan studerande på folkhögskolornas långa kurser hade någon form av gymnasial utbildning. Mer än en tredjedel hade före folkhögskola gått ut treårigt gymnasium. Av de deltagare i studie- förbundens cirklar som var i åldern 25–hade hälften genomgått treårigt gymnasium eller hade längre utbildning. kan såväl grundskole- som gymnasieutbildning bedrivas av fristående skolor och finansieras av allmänna medel. Några studie- förbund har etablerat sig som huvudmän för sådana fristående skolor. Enligt fanns 790 fristående skolor . Av dessa hade 13 studieförbund som huvudmän. drev flera gymnasieskolor med inriktning mot bl.a. internationella frågor och humanistiska ämnen. Även ABF, TBV och drev friskolor. Dessutom bedrev två av studieförbunden fristående skolor i bolagsform. folkhögskolor drev friskolor, i något fall så att folkhögskola och en friskola hade gemensam huvudman. Kvalificerad yrkesutbildning, KY inleddes en femårig försöksverksamhet med en efter- gymnasial kvalificerad yrkesutbildning (KY). Verksamheten blev reguljär 2002 och handläggs av Myndigheten för kvalificerad yrkes- utbildning. Antalet utbildningsplatser har byggts ut från 1 1996 till 12 2002 och omfattade detta år ca 300 utbildningar. Dessa kan vara från ett till långa. En tredjedel av studierna sker som lärande på arbetsplatsen. och högskolor, kommuner och landsting ges också enskilda utbildningsanordnare, t.ex. studieförbund och folk- högskolor, möjlighet att vara huvudmän för KY-utbildningar. Anordnarna ansöker om att utbildningar, som arbetsmarknaden bevisligen har behov av, får anordnas med KY-bidrag. En sådan utbildning är mer styrd än den som studieförbund och folkhög- skolor vanligen anordnar med folkbildningsanslaget. Flera folkhög- skolor och studieförbund har varit huvudmän för sådana kurser. Enligt information från hade sex folkhögskolor och fyra lokala studieförbundsenheter beviljats medel för att bedriva utbildningar . Exempel på etablerade KY-utbildningar inom folkbildningen är dokumentär- filmarutbildningen på , utbild- ningen för industri- och reklamfolk på , datautbildningarna på MKFC – . Nya KY-kurser ligger inom det sociala området, som utbildning för behandlingsassistenter, hälsopedagoger, socialpedagoger, kriminal- vårdare, teckentolkar. I regeringens ekonomiska vårproposition 1996 och i den s.k. syssel- sättningspropositionen föreslogs att en femårig satsning på utbild- ning av vuxna skulle genomföras med start . Sats- ningen gavs namnet och omfattade huvudsakligen gymnasial vuxenutbildning. Huvudansvaret, som under inlednings- skedet omfattade ca 100 000 platser, lades på kommunerna. folkhögskolorna fördelades 10 000 platser via . I satsningen ingick inte öronmärkta medel för utbildningar i studie- förbundens regi. Utöver de öronmärkta platserna till folkhög- skolorna har både folkhögskolor och studieförbund på uppdrag av kommuner genomfört utbildningar inom ramen för . övergripande mål var att minska arbetslösheten, utveckla vuxenutbildningen, minska utbildningsklyftorna samt öka förutsättningarna för tillväxt. Målgrupp för den särskilda utbild- ningssatsningen var i första hand vuxna arbetslösa som helt eller delvis saknade gymnasiekompetens, men även anställda med kort utbildning kunde komma ifråga. Detta år trappades statsbidraget ned och folkhögskolorna tilldelades medel mot- svarande 8 700 platser. beslutade i enlighet med förslag i propositionen om vuxnas lärande (prop. 2000/01:72) om ett fort- satt riktat statsbidrag motsvarande ca 47 000 platser till kommuner- na och 7 000 platser till folkhögskolorna. ska det särskilda bidraget till folkhögskolorna ingå i det generella bidraget till folkbildningen. Vidgad rekrytering till högskolan I regeringens proposition Den öppna högskolan (prop. 2001/02:15) föreslogs att universitet och högskolor borde ges möjlighet att vidga rekryteringen till högre studier. I samverkan med komvux skulle universitet och högskolor genomföra högskoleintroduce- rande utbildning, s.k. collegeutbildning. Det framhölls att det var värdefullt om möjligheterna till samverkan med folkbildningen togs till vara. Utbildningen borde bestå av en gymnasial del, som komvux svarar för, och en högskoledel, som anordnas av hög- skolan. Skollagen ger kommuner rätt att uppdra åt andra att anord- na vuxenutbildning, vilket ger möjlighet att t.ex. över- låta till folkhögskola och studieförbund att genomföra vuxen- utbildning på gymnasial nivå. Bakgrunden kan sökas i den försöksverksamhet med högskole- förberedande studier som startade på rege- ringens uppdrag. Syftet var att verksamheten skulle bidra till att öppna högskolan för nya studerandekategorier och främja en socialt bred rekrytering. Utbildningen, som kallades College, skulle också stimulera deltagarna till fortsatta högskolestudier och stärka den reella kompetensen hos dem som saknade formell behörighet. bedrev på kommunens uppdrag den gymnasiala delen av utbildningen (, 2003). I propositionen om den öppna högskolan föreslogs också att en rekryteringsdelegation skulle tillsättas för att stödja insatser för att underlätta övergången till högskolan. Delegationen för rekryte- ringsaktiviteter arbetar –2004 och fördelar projektmedel till universitet och högskolor och andra utbildnings- anordnare för aktiva rekryteringsåtgärder. Ett krav är att en hög- skola är en aktiv samarbetspartner. Av riktlinjerna framgår bl.a. att delegationen ska stimulera till och pröva frågor om bidrag till samverkan mellan å ena sidan högskolan och å andra sidan gymna- sieskolan, den kommunala vuxenutbildningen, samt folkbildningen. Av delegationens hemsida () framgår att medel tilldelats nio projekt där folkbildningen ingår i sam- arbetet. Fyra av projekten handlar om collegeutbildning med som en part. Övriga projekt är en samverkan mellan högskolor och folkhögskolor kring preparandår som förberedelse för högskolestudier. Ett av projekten är en samverkan mellan tre folkhögskolor och kring förberedande konst- närlig utbildning. Rekryteringen till högskolan ska också främjas genom Delega- tionen för regional samverkan om högre utbildning, Samverkans- delegationen. Delegationens uppgift är att – 2004 stimulera regionalt samarbete mellan universitet eller hög- skolor och kommuner, landsting, länsstyrelser eller motsvarande organ för att skapa hållbar tillväxt i regionen. Av delegationens hemsida () framgår att folkhögskolor finns med som samverkansparter i tre projekt, i ett av dem ingår även studie- förbunden inom det aktuella landstingsområdet. började lokala mötesplatser växa fram, vanligen kallade lärcentra eller studiecentra. Begreppet lärcentrum avser en lokal där vuxna som studerar på distans kan få tillgång till vägledning, handledning, bibliotek, elektronisk kommunikation och möten med andra studerande. I den regionala utvecklings- politiken ses lärcentra som ett viktigt instrument för att öka till- gängligheten till vuxenutbildning och högre utbildning. har på uppdrag av gjort en kartläggning av lärcentra i (, 2002). Rapporten visar att det 2001 fanns lärcentra i 166 av landets kommuner, totalt på 225 orter. Ytterligare 70 planerades de när- maste åren. Omkring 45 000 personer studerade vid lärcentra, både hel- och deltid. I 134 kommuner erbjöds högskoleutbildning. I övriga kommuner fanns gymnasieutbildning för vuxna, KY-utbild- ning och uppdragsutbildning. När det gäller grundläggande utbild- ning visade kartläggningen att som den viktigaste anordnaren upp- gavs Komvux följt av studieförbund, 40 omnämnanden mot 22, privata utbildningsföretag 21, gymnasieskolor 17 och folkhögskolor 11 omnämnanden. fram till har omfattande organisa- toriska förändringar skett både i den offentliga förvaltningen och inom folkbildningen. Två regioner har bildats genom samman- slagningar av län, och , vilket medfört att folkbildningens organisationer fått anpassa sig för att möta nya organ att ha kontakt med. På nivå har inneburit en stor förändring när det gäller nämnd- organisationen och var frågorna om bidrag till studieförbunden handläggs. Även inom folkbildningen har organisatoriska förändringar skett . För studieförbunden handlar det främst om förändringar i den regionala och lokala organisationen, för folk- högskolorna handlar det om att ett stort antal nya skolor godkänts för statsbidrag. Kommunerna har , vid sidan av staten, varit den viktigaste anslagsgivaren till studieförbundens lokala verksamhet. Inom kommunerna har kulturnämnderna i allmänhet haft ansvaret för kontakten med och stödet till studieförbunden. Under 1990- talet har kommunernas organisation ett sätt som också påverkar kontakterna med studieförbunden. har 1989, 1995, 1999 och 2003 genomfört undersök- ningar för att kartlägga hur organiseringen av områdena kultur och fritid har förändrats. Undersökningarna har alltså gjorts året efter det senaste valåret. var separata nämnder för kulturområdet van- ligast. 1989 hade 246 av landets kommuner särskilda kulturnämnder. I 23 kommuner fanns en sammanslagen kultur- och fritidsnämnd. förändrades bilden på grund av dels den nya Kommunallagen 1991, som tillät kommunerna att organisera sin nämndverksamhet efter egna behov, dels den försämrade ekonomin. Huvudlinjen var att kultur- och fritids- frågor sammanfördes i en gemensam kultur- och fritidsnämnd. har bilden blivit mer splittrad med i några fall en återgång till en egen men också andra lösningar. Enligt den senaste undersökningen fanns egen kulturnämnd i ett 60-tal kommuner och gemensam kultur- och fritidsnämnd i 129. I 26 kommuner handlades kulturfrågor av kommunstyrelsen. I sju pro- cent av kommunerna hade man valt andra lösningar som att dela upp ansvaret för kulturfrågorna på flera nämnder och förvaltningar (, 2003). Sammanslagningarna av kulturnämnder och -förvaltningar med andra nämnder och förvaltningar kan betyda att det blir färre personer bland såväl förtroendevalda som anställda med en djup kunskap, erfarenhet och förståelse för studieförbundens verksam- het inom kommunen. På central nivå har två studieförbund bytt namn och antalet studie- förbund har minskat till tio. bytte namn till . gick samman med Sensus. Fri- kyrkliga bytte namn till Studieförbun- det Bilda (med tillägget: för kyrka och samhälle). har den organisatoriska uppbyggnaden i så gott som alla förbund förändrats påtagligt. Traditionellt har studieförbunden, med undantag av , organiserats i tre nivåer: lokalavdelningar, distrikt och förbund. Denna struktur har i stor utsträckning lösts upp och kvar finns endast två nivåer, lokala/regionala enheter, som omfattar ett län eller mera, samt ett riksförbund. Antalet lokalavdelningar har minskat kraftigt. I början av 1990- talet hade studieförbunden enligt tillsam- mans ungefär 1 500 lokalavdelningar. beräknades antalet till ca 500. Denna utveckling, som i många fall radikalt förändrat folkbildningsarbetets lokala förutsättningar, återkommer vi till i kapitel 4. Tillkomsten av nya folkhögskolor accelererade . 1990/91, året före statsbidragsreformen, fanns 128 folkhögskolor. 76 av dessa ägdes och drevs av rörelser/organisationer och stöd- föreningar och 52 av landsting. 20 nya rörelseskolor har fått stats- bidrag . var antalet folk- högskolor drivna av landsting 44 och antalet rörelseskolor inklusive föreningsskolor 103. Hälften av de nya skolorna har arbetarrörelseinriktning eller religiös bakgrund. Övriga har nya folkrörelser och organisationer som huvudmän, t.ex. freds-, miljö- och solidaritetsrörelser, mång- kulturella organisationer och olika handikapporganisationer. En tendens är att flera organisationer delar på huvudmannaskapet och att även kommuner kan ingå. 2.2.3Föreningsliv och frivilligt arbete Flertalet folkhögskolor och studieförbund har ideella organisa- tioner och föreningar som huvudmän. En stor del av bildnings- arbetet har historiskt sett genomförts inom eller i nära samspel med det ideella föreningslivet. Det finns en form av växelverkan mellan folkbildning och föreningsliv som gör att utvecklingen inom föreningslivet också påverkar folkbildningen. Man har ibland talat om en föreningslivets kris . Utvecklingen är dock inte entydig. Olika undersökningar ger delvis olika resultat. Det finns tecken på att inriktning och arbetsformer i viss mån förändrats. Många organisationer ser ett vikande med- lemstal. har det omgivande samhällets förväntningar på att folkrörelser och föreningar ska ta ansvar för vissa uppgifter i samhället ökat. SCB lämnade 2003 en rapport om föreningslivet i baserad på de kontinuerliga undersökningarna av levnadsförhållandena (s.k. ULF-undersökningar). var av den vuxna befolk- ningen medlem i minst en förening, vilket innebar att andelen minskat . Minskningen mot- svarar 120 000 personer. Andelen aktiva medlemmar minskade till . Föreningarna tappade runt en halv miljon av sina aktiva medlemmar . Var fjärde vuxen hade någon form av förtroendeuppdrag 2000. Ett färre antal personer med förtroendeuppdrag 2002 lade ner mer tid på sina uppdrag än förtroendevalda. Någon strävan att engagera sig i föreningsarbetet noterades inte hos medlemmarna i övrigt. Däremot pekar rapporten på att det långsiktigt blir vanligare att människor agerar individuellt. Nedgången av medlemstalen är allmän och gäller nästan alla föreningar. Den har främst drabbat det som rapporten kallar folk- rörelse-Sveriges kärna, dvs. facket, de politiska partierna, konsu- mentkooperationen, boendeföreningarna och föräldraföreningarna. Även inom invandrarorganisationer, solidaritetsrörelser och livs- stilsorganisationer noteras en nedgång. Undantag utgör lokala aktionsgrupper, som ofta står i opposition till de politiska partier- na. De har ökat sitt medlemstal . Också pensionärs- organisationerna visar ökat medlemstal. De har en äldre folkrörelse- tradition men också medlemmar som har god hälsa och ett om- fattande fritidsliv högt upp i åldern. Det sjunkande föreningsengagemanget kännetecknar framför allt ungdomsgenerationen. Enligt rapporten kan förklaringar sökas i omvärldsförändringar som leder till ändrat beteende, vilket i sin tur återverkar på deltagandet. En sådan förändring kan vara en svag återväxt i ungdomsgenerationen orsakad av en stor ökning av ung- domsarbetslöshet och ungdomsutbildning. Ungdomars etablering på arbetsmarknaden fördröjs vilket kan innebära att deltagandet i föreningslivet också fördröjs. En annan förklaring kan vara värde- ringsförskjutningar, som minskar de traditionella föreningarnas attraktionskraft. Utbudet av fritidssysselsättningar har också för- ändrats i hög grad. Det gäller dataområdet (Internet, dataspel), medieutbudet, nya formellt oorganiserade kollektiva mötesplatser m.m. Vi fortsätter att arbeta ideellt