sou · GSB364d3 · 2005-01-01 00:00:00 — 27 § Finns för fastighet som avses i 14 § anordning för vatten- försörjning eller avlopp som kan användas för den allmänna va- anläggningen, är ägaren av anordningen skyldig att på begäran av huvudmannen låta den införlivas med anläggningen mot skälig ersättning. Paragrafen motsvarar 15 § va-lagen. Den har behandlats i avsnitt 15.7.1. 28 § Anordning för vattenförsörjning eller avlopp, som blir onyttig till följd av att allmän va-anläggning kommer till stånd eller utvidgas, skall ersättas av huvudmannen i den mån det är skäligt med hänsyn till anordningens art, ålder och skick, den fördel ägaren får av den allmänna va-anläggningen och övriga omständigheter. Paragrafen motsvarar 16 § va-lagen. Den har behandlats i avsnitt 15.7.2. 29 § Med va-installation förstås ledning som för fastighet dragits från förbindelsepunkt samt anordning som förbundits med sådan ledning. Paragrafen motsvarar 17 § va-lagen. Den har behandlats i avsnitt 15.8. 30 § Regler om beskaffenhet av va-installation och utförande av installationsarbete finns i (1987:10) och lagen (1994:847) om tekniska egenskapskrav på byggnadsverk m.m. Paragrafen motsvarar i sak 18 § va-lagen. Den erinrar om gällande regler om hur va-installation skall vara beskaffad och om utförande av installationsarbete. 1995 bröts reglerna om tekniska egenskaps- krav för byggnader ut ur PBL. De återfinns nu i lagen (1994:847) om tekniska egenskapskrav på byggnadsverk m.m. Detta har föranlett hänvisningen till den senare lagen. Eftersom därutöver PBL innehåller bestämmelser om byggherrens egenkontroll, vilken gäller vid installation eller väsentlig ändring av anordningar för vattenförsörjning eller avlopp i byggnader eller inom tomter, har hänvisningen till PBL behållits. 31 § Huvudman får inte meddela föreskrift i fråga som avses i 30 § eller om vem som har rätt att utföra installationsarbete. Paragrafen motsvarar 19 § va-lagen. Huvudmannen har enligt lagen om allmänna vattentjänster, till skillnad från va-lagen, inte rätt att meddela allmänna bestämmelser om brukandet av allmän va- anläggning. I paragrafen erinras om att huvudmannen inte heller har rätt att i enskilda fall meddela föreskrifter om fastighetens va- installation. 32 § Huvudman får låta undersöka va-installation och dess brukande innan den kopplas till allmän va-anläggning och annars när det behövs. Paragrafen motsvarar delvis 20 § va-lagen och har behandlats i avsnitt 15.8. Huvudmannens rätt att låta undersöka va-installation har i förhållande till va-lagen utvidgats till att uttryckligen gälla även före inkoppling av va-installationen till den allmänna va-anlägg- ningen. Att huvudmannen i vissa fall har rätt att vägra inkoppling av en va-installation med väsentliga brister framgår av 13 § tredje stycket. 33 § Huvudmannen har rätt till tillträde till fastighet för sådan undersökning som anges i 32 § och för att kunna fullgöra vad på honom ankommer i fråga om sådana anordningar inom fastighet som han svarar för enligt 25 §. Paragrafen saknar motsvarighet i va-lagen. För att kunna fullgöra sina skyldigheter i fråga om sådana anordningar på fastigheterna som huvudmannen enligt 25 § skall svara för, samt för att kunna undersöka va-installation, måste huvudmannen ha rätt till tillträde till fastigheterna. Genom denna bestämmelse får huvudmannen uttryckligt stöd för tillträdesrätten. Brukande av allmän va-anläggning 34 § En allmän va-anläggning skall brukas så att det inte uppkommer olägenhet för huvudmannen eller annan samt så att det inte uppstår svårigheter för huvudmannen att uppfylla kraven från miljö- och hälsoskyddssynpunkt och kraven på en god hushållning med naturresurser eller att i övrigt uppfylla sina åligganden enligt lag eller annan författning eller enligt avtal. Fastighetsägaren får inte tillföra den allmänna avloppsanläggningen vätskor, ämnen eller föremål som kan inverka skadligt på ledningsnätet eller anläggningens funktion eller på annat sätt medföra skada eller olägenhet. Regeringen eller efter regeringens bestämmande kommunen får meddela de ytterligare föreskrifter som behövs i fråga om brukande av allmän va-anläggning. Paragrafen motsvarar delvis 21 § va-lagen. Den har behandlats i avsnitt 17.2. Första stycket har utformats så att fastighetsägarens skyldigheter vid brukandet korresponderar med huvudmannens skyldigheter enligt 17 §. I förhållande till 21 § va-lagen skall sålunda hänsyn vid brukandet tas även till att huvudmannen skall beakta resurs- hushållningsaspekter vid utförandet och driften av den allmänna va-anläggningen. Andra stycket är nytt. En motsvarande föreskrift finns dock i punkten 18 i ABVA 85. Skälen för lagreglering har behandlats i avsnitt 17.2.1. Tredje stycket behandlar den närmare regleringen av brukandet av allmän va-anläggning. Beslutsordningen har behandlats i avsnitt 9.3 och bemyndigandets närmare innebörd i avsnitt 17.2.2. Det förutsätts att regeringen utnyttjar bemyndigandet i tredje stycket att subdelegera rätten att besluta bestämmelser om brukandet till kommunen. När kommunen eller regeringen, och inte huvudmannen, beslutar dessa föreskrifter är det inte nödvändigt att, såsom görs i 22 § va-lagen, erinra om att föreskrifterna inte får oskäligt begränsa eller försvåra fastighetsägares möjligheter att utnyttja va-anläggningen för dess ändamål. Denna begränsning föreligger ändå. Rätten att besluta föreskrifter enligt tredje stycket är begränsad till att avse regler om brukandet av den allmänna va-anläggningen. avser inte brukandet av den allmänna va- anläggningen utan just va-installationens beskaffenhet och utförande av arbete på denna. Sådana installationsföreskrifter omfattas därför inte av bemyndigandet. 35 § Avgift till huvudman för allmän va-anläggning skall utgå enligt en taxa som utformas i överensstämmelse med vad som anges i 36– 38 §§. Avgift kan tas ut som anläggningsavgift och som bruknings- avgift. Kommunen skall besluta om taxeföreskrifterna med grunderna för avgiftsuttaget och kan överlämna åt huvudmannen att beräkna avgifternas storlek i taxan. Kommunen svarar gentemot huvudmannen för att beslutade taxe- föreskrifter ger huvudmannen avsedd rätt att ta ut avgifter. Paragrafens första stycke reglerar samma frågor som i 27 § första stycket va-lagen. Andra och tredje styckena är nya. I den allmänna motiveringen har bestämmelserna huvudsakligen behandlats i avsnitt 9.2 och 19.2.4. Utan någon avsedd ändring i sak ersätts i första stycket de i va- lagen använda begreppen engångsavgift och periodisk avgift med respektive anläggningsavgift och brukningsavgift. Genom bestämmelsen i andra stycket flyttas taxebesluten från huvudmannen till kommunen. Varje kommun skall besluta om hur taxan för de allmänna vattentjänsterna skall se ut i den egna kommunen. Det krävs att kommunfullmäktige tar ställning till de normativa delarna av taxan, dvs. de rättsliga taxeföreskrifterna med grunderna för avgiftsuttaget. Däremot får kommunen överlämna till huvudmannen att med tillämpning av dessa taxeföreskrifter beräkna avgifternas storlek i taxan. omfattar även sådana föreskrifter som krävs för att en korrekt avgift skall kunna påföras fastighetsägaren. I taxan kan därmed t.ex. anges att fastighetsägaren är skyldig att anmäla sådana ändrade förhållanden som kan påverka avgiftsuttaget, liksom ändrade ägarförhållanden till fastigheten. Där kan även anges i vilken utsträckning och på vilket sätt mätning av vattenförbrukning skall ske som grund för avgiftsuttaget. Huvudmannen bör dock kunna besluta i enskilda fall om mätning skall ske eller ej. Enligt tredje stycket har kommunen ett ansvar gentemot huvudmannen för den taxa som kommunen beslutar med bindande verkan för huvudmannen och brukarna. Om kommunens taxebeslut också avser avgiftsbeloppens absoluta storlek, gäller ansvaret framför allt kostnadstäckningen under den taxeperiod för vilken kommunen på detta sätt binder avgiftsuttagets storlek. Det kan innebära att kommunen måste gå in och täcka ett underskott. Vare sig kommunen beslutar om avgiftsbeloppen eller inte gäller ansvaret för taxeföreskrifterna att dessa verkligen ger huvud- mannen den avsedda rätten att ta ut avgifter. Om föreskrifterna inte duger till detta, får kommunen ersätta huvudmannen avgiftsbortfallet. Denna situation kan inträda när kommunen väljer att skattefinansiera en del av va-verksamheten. Tvist i anledning av det stadgade bristtäckningsansvaret kan enligt 52 § prövas av . 36 § Avgifter som huvudmannen tar ut får inte överskrida vad som behövs för att täcka nödvändiga kostnader för anläggningen. Huvudmannen får avsätta överskottsmedel till en fond för framtida nyinvesteringar. En avsättning skall avse en bestämd åtgärd som redovisas i en fastställd investeringsplan. Av planen skall framgå de beräknade kostnaderna för åtgärden, när de avsatta medlen avses att tas i anspråk samt övriga upplysningar som är av betydelse för att avsättningens storlek skall kunna bedömas. Paragrafens första stycke motsvarar 24 § va-lagen. Andra stycket är nytt. Den i paragrafen reglerade självkostnadsprincipen behandlas utförligt i den allmänna motiveringen, avsnitt 18. Där föreslås att principen även framgent skall gälla med den skärpning som det innebär att avgiftsuttaget inte får överstiga de nödvändiga kostnaderna. Och vidare att det som bör överlämnas åt rättstillämpningen att avgöra vilka kostnader som är nödvändiga. förs i avsnitt 18 en diskussion som är avsedd att tjäna som vägledning för denna bedömning. Det är meningen att en strikt tillämpning av självkostnadsprincipen bl.a. skall förhindra att den kringgås på olika sätt. Det har särskilt framhållits att självkostnadsprincipen skall ha fullt genomslag också vid upplåtelse av va-anläggningens drift till en privat entreprenör. I andra stycket, som behandlas närmare i avsnitt 18.2.1, får huvudmannen – med visst avsteg från självkostnadsprincipens krav på en rättvis kostnadsfördelning mellan olika brukargenerationer – väsentligt ökade möjligheter att avsätta medel till en investerings- fond för specificerade framtida nyinvesteringar enligt en fastställd investeringsplan. 37 § Avgifter enligt 15 § får inte överskrida huvudmannens kostnad för att genom anläggningen ta hand om vatten från allmänna platser och andra motsvarande platser inom verksamhetsområdet. I den mån omfattningen av platserna uppenbarligen överstiger områdets eget behov, skall kostnaden ersättas enligt 15 § tredje stycket. Om det av hänsyn till skyddet för miljön är påkallat att vattnet renas, skall ersättning för hälften av reningskostnaden utgå enligt 15 § tredje stycket. Paragrafens första stycke motsvarar i huvudsak 25 § va-lagen. Andra stycket är nytt. Bestämmelsen har behandlats i avsnitt 14.2.6. Vad gäller begreppet allmän plats och det avskaffade detaljplanekravet hänvisas till 15 §. Andra stycket innebär att den som svarar för att de allmänna platserna ställs i ordning och underhålls, ofta väghållaren, schablonmässigt skall stå för hälften av uppkomna kostnader för en av miljöskäl motiverad rening av dagvattenflödena. 38 § Avgiftsskyldigheten skall fördelas mellan fastigheterna efter skälig och rättvis grund. Om kostnaden för viss fastighets eller vissa fastigheters vattenförsörjning eller avlopp på grund av särskilda förhållanden i beaktansvärd omfattning avviker från vad som i övrigt gäller inom verksamhetsområdet, bestäms avgifterna med hänsyn till dessa skillnader. Om det med hänsyn till vattenförsörjningen, till behovet av en tillfredsställande avloppsrening eller av andra skäl under en viss mindre del av året behövs särskilda åtgärder av säsongsbetonad karaktär vid en allmän va-anläggning, får brukningsavgifter för den delen av året bestämmas med tillämpning av en högre taxenivå än den som tillämpas för huvuddelen av året. Paragrafen motsvarar i huvudsak 26 § va-lagen. Första stycket uttrycker den grundläggande principen för fördelning av avgiftsuttaget och har behandlats i avsnitt 19.2.2. Första stycket innebär ingen förändring i förhållande till gällande rätt. I andra stycket har förutsättningarna för särtaxa utvidgats på så sätt att hänsyn skall tas till beaktansvärda kostnadsskillnader för viss eller vissa fastigheters va-försörjning även när bruknings- avgifterna bestäms. I tredje stycket har den nuvarande takregeln som begränsar taxenivån vid säsongstaxa till högst det dubbla jämfört med vad som gäller för huvuddelen av året tagits bort. Andra och tredje styckena har behandlats i avsnitt 19.2.3. 39 § En anläggningsavgift får inte sättas högre än att den svarar mot fastighetens andel i kostnaden för den allmänna va-anläggningens utförande. Uppgår anläggningsavgiften till belopp som är betungande med hänsyn till fastighetens ekonomiska bärkraft och övriga omständig- heter, skall, om fastighetens ägare begär det samt godtagbar säkerhet ställs, avgiften fördelas på årliga inbetalningar , högst . Skall avgiften fördelas på årliga inbetalningar, bestäms ränta enligt 5 § räntelagen (1975:635) på varje del av avgiften som förfaller till betalning från den dag då den första inbetalningen skall ske till dess den delen av avgiften betalas eller ränta skall betalas enligt 40 §. Paragrafen motsvarar 27 § andra och fjärde stycket va-lagen. 40 § Avgift skall betalas vid anfordran. På obetalt belopp bestäms ränta enligt 6 § räntelagen (1975:635) för anfordran. Paragrafen motsvarar 27 § tredje stycket va-lagen. 41 § Huvudmannen för en allmän va-anläggning skall fullgöra bokföring och redovisning i enlighet med god redovisningssed. Paragrafen har ingen motsvarighet i va-lagen. Den har behandlats i avsnitt 20.1 och 20.2. Att huvudmannen skall fullgöra bokföring och redovisning enligt god redovisningssed följer redan av bokföringslagen (1999:1078) och årsredovisningslagen (1995:1554) när det gäller de kommunala företagen och av lagen (1997:614) om redovisning när det gäller kommunerna och kommunalförbunden. Den här paragrafen innebär en erinran om detta. 42 § För va-verksamheten skall redovisas en särskild resultat- och balansräkning. Av tilläggsupplysningar skall framgå hur huvudmannen har fördelat kostnader som varit gemensamma med annan verksamhet som huvudmannen drivit. Paragrafen har ingen motsvarighet i va-lagen. Den har behandlats i avsnitt 20.1 och 20.2. Gällande redovisningsregler kräver ingen särredovisning av va- verksamheten vare sig det är kommunen eller ett kommunalt företag som är huvudman för den allmänna va-anläggningen. Därför införs här ett sådant krav. Behovet av särredovisning framgår av den allmänna motiveringen. 43 § När huvudmannen har fastställt redovisningen enligt 42 § skall den hållas tillgänglig för fastighetsägarna inom den allmänna va- anläggningens verksamhetsområde. Paragrafen har ingen motsvarighet i va-lagen. Den har behandlats i avsnitt 20.2. 44 § Huvudman kan träffa avtal med fastighetsägare om sådan avgiftsfråga som inte regleras i taxa. Avviker en fastighets va-förhållanden påtagligt från vad som i övrigt gäller inom verksamhetsområdet, kan huvudmannen träffa avtal med fastighetens ägare om särskilda villkor för brukande av va- anläggningen. Första stycket motsvarar delvis 28 § va-lagen. Andra stycket är nytt. Paragrafen har behandlats i avsnitt 16.2. Enda sakliga ändringen i första stycket i förhållande till regeln i va-lagen är att allmänna bestämmelser inte berörs. allmänna vattentjänster har inte kvar detta begrepp. Det behöver inte utsägas i lagtexten att huvudmannen får avtala om sådana frågor som inte har reglerats genom lagen eller föreskrifter som meddelats med stöd av lagen. Bestämmelsen i andra stycket motsvarar det avtalsutrymme som huvudmannen utan uttryckligt lagstöd anses ha enligt va-lagen när det gäller fastigheter med påtagligt avvikande va-förhållanden. Den återfinns i punkten 23 i ABVA 85. Den närmare innebörden kommenteras i avsnitt 16.2. 45 § Har huvudman eller fastighetsägare i förhållande till den andre överskridit sin rätt eller åsidosatt sin skyldighet enligt denna lag eller föreskrifter som meddelats med stöd av lagen, skall han återställa vad som rubbats eller fullgöra vad som eftersatts samt ersätta skada som uppkommit i va-förhållandet. Skadestånd enligt första stycket utgår för personskada, sakskada och ren förmögenhetsskada. Vid bestämmande av skadeersättningen skall 5 kap. och 6 kap. 1, 3 och 4 §§ skadeståndslagen (1972:207) tillämpas. Första stycket motsvarar i huvudsak 29 § va-lagen och har behandlats i avsnitt 21.3. Bestämmelsen reglerar huvudmannens och fastighetsägarens ansvar gentemot den andre i va-förhållandet. I förhållande till den praxis som utbildats enligt gällande rätt gäller ansvaret även vid skador till följd av ytledes eller på annat sätt inträngande vatten på en ansluten fastighet från en allmän va-anläggning. Den frågan har behandlats i avsnitt 21.3.5. Ansvaret enligt första stycket inträder om huvudmannen eller fastighetsägaren i förhållande till den andre överskridit sin rätt eller åsidosatt sin skyldighet enligt denna lag eller föreskrifter som meddelats med stöd av lagen. Det är därmed fråga om överträdelser av lagens bestämmelser eller taxeföreskrifter eller av föreskrifter om brukande av anläggningen. Skyldigheter enligt lagen omfattar även vad som kan ha överenskommits mellan parterna enligt avtal med stöd av 44 § eller annars inom ramen för den offentliga regleringen. När en sådan överträdelse skett behöver det inte undersökas om skadevållaren i det enskilda fallet därutöver agerat vårdslöst. Vid force majeure är huvudmannen dock inte ansvarig. Andra stycket, som är nytt, reglerar skadeståndets bestämmande och uttrycker de principer som utan uttryckligt lagstadgande ändå har tillämpats enligt va-lagen. Bestämmelsen har behandlats i avsnitt 21.3.2. Begreppen person- och sakskada samt ren förmögenhetsskada har samma innebörd som i skadeståndslagen. 46 § Om avgift har betalats för utförande av en allmän va-anläggning enligt denna lag eller enligt motsvarande äldre bestämmelser, är kommunen skyldig att betala tillbaka avgiften i den mån skada uppkommer för ägaren av fastigheten genom att han, på grund av att bygglov vägras, inte kan använda fastigheten så som förutsattes när avgiften betalades. Kommunen är också skyldig att betala ränta enligt 5 § räntelagen (1975:635) från den dag fastighetsägaren betalade avgiften. Paragrafen motsvarar 29 a § va-lagen. Den har behandlats i avsnitt 21.5. 47 § Talan om återbetalning enligt 46 § skall väckas från det att beslutet på vilket talan grundas vann laga kraft. Talan får dock väckas senare, om skadan inte rimligen kunde förutses inom angiven tid. Paragrafen motsvarar 38 § va-lagen. 48 § Försummar fastighetsägare att betala avgift som avses i denna lag eller att i annat hänseende iakttaga vad som åligger honom och är försummelsen väsentlig får huvudmannen stänga av vattentillförseln till fastigheten, om avstängning kan ske utan att olägenhet för människors hälsa uppkommer. Innan avstängning sker skall fastighetsägaren skriftligen uppmanas att inom viss skälig tid vidta rättelse. Sker rättelse får avstängning inte ske. Kostnad för avstängningsåtgärd får påföras fastighetsägaren. Paragrafen motsvarar i huvudsak 30 § va-lagen. Den har behandlats i avsnitt 21.4.1. Andra stycket anger vad huvudmannen har att iaktta innan avstängningsåtgärder får ske. Fastighetsägaren skall genom under- rättelsen få klart angivet för sig vilken rättelseåtgärd som måste vidtas för att han skall undgå avstängning. I förhållande till gällande rätt skall därför uppmaningen till fastighetsägaren att vidta rättelse ha skriftlig form. Bestämmelsen kräver inte att underrättelsen formellt skall delges fastighetsägaren. Utebliven uppmaning att vidta rättelse kan dock leda till skadeståndsskyldighet för huvudmannen, som därför bör säkra erforderlig bevisning om att uppmaning skett. 49 § Den som deltar eller har deltagit i undersökning enligt 32 § får inte obehörigen röja eller utnyttja vad han därvid har fått veta om enskildas affärs- eller driftsförhållanden. I det allmännas verksamhet tillämpas i stället bestämmelserna i sekretesslagen (1980:100). Paragrafen motsvarar 34 § va-lagen sedan andra meningen i första stycket såsom obehövlig tagits bort. 50 § beslut enligt 3 § får av kommunen överklagas hos . Paragrafen saknar motsvarighet i va-lagen. Den har behandlats i avsnitt 22.3. Bestämmelsen innebär att kommunen och ingen annan får överklaga föreläggande för kommunen att bygga ut eller vidmakthålla en allmän va-anläggning. Överklagandet skall ske hos på tid och sätt som framgår av bestämmelserna i förvaltningslagen (1986:223). beslut att inte utfärda ett sådant föreläggande skall inte kunna överklagas. Berörda fastighetsägare får i stället väcka talan direkt vid . 51 § Kommunens beslut enligt 5 § får överklagas hos Statens va- nämnd. Vid överklagandet tillämpas bestämmelserna i 23–25 §§ förvaltningslagen (1986:223). När beslutet har fattats av kommun- fullmäktige skall vad som föreskrivs i nämnda bestämmelser om den myndighet som har meddelat beslutet i stället avse kommunstyrelsen. Paragrafen saknar motsvarighet i va-lagen. Den har behandlats i avsnitt 22.3. Bestämmelsen innebär att kommunens beslut om va-samverkan mellan fastighetsägarna i ett område får överklagas genom förvaltningsbesvär hos . Den prövning som enligt 23– 25 §§ förvaltningslagen ankommer på den beslutande myndigheten skall i det här fallet göras av kommunstyrelsen. 52 § prövar mål angående kommunens skyldigheter enligt 3 §, mål om ersättning för vattentjänst enligt 15 § tredje stycket, mål om tillgodoseende av andra allmänna intressen enligt 17 §, mål om inlösen eller ersättning enligt 27 eller 28 §, mål om kommunens ansvar enligt 35 § för kostnadstäckningen med avgifter och mål enligt 46 § om återbetalning av avgift. prövar vidare mål som rör tvist mellan huvudman och fastighetsägare om 1.rätt att bruka allmän va-anläggning eller skyldighet att genom avgift bidra till kostnaderna för sådan anläggning, 2.tillämpning eller tolkning av taxa eller föreskrifter om brukande av allmän va-anläggning, 3.giltigheten, beståndet eller rätta innebörden av avtal mellan huvudman och fastighetsägare, 4.villkor för brukande av allmän va-anläggning i den mån utfärdade föreskrifter om detta och taxa inte är tillämpliga samt avtal inte kunnat träffas, 5.fordran på avgift till huvudman för allmän va-anläggning, 6.fastighetsägares rätt till ersättning enligt 11 § andra stycket, 7.skadestånd eller annan påföljd enligt 45 eller 48 §, 8.annan va-fråga som avses i denna lag. Paragrafen motsvarar i huvudsak 37 § va-lagen med tillägget att också prövar mål om kommunens utbyggnadsskyldighet enligt 3 §, mål om ersättning av väghållare och andra för vattentjänst enligt 15 § tredje stycket, mål om tillgodoseende av andra allmänna intressen som räddningstjänstens behov enligt 17 § och mål om kommunens ansvar enligt 35 § för kostnadstäckningen av vattentjänsterna samt tvist mellan huvudman och fastighetsägare om rätt till ersättning enligt 11 § andra stycket i samband med inskränkning av verksamhetsområde. Paragrafen har behandlats i den allmänna motiveringen i avsnitt 22.3. 53 § förelägganden kan förenas med vite. Frågor om utdömande av vite som har förelagts enligt denna lag prövas av på ansökan av länsstyrelse som har utfärdat vitesföreläggandet eller av part i mål i vilket föreläggandet har utfärdats. Paragrafen har ingen motsvarighet i va-lagen. Den har behandlats i avsnitt 22.3. 54 § Bestämmelser om och förfarandet vid nämnden i mål enligt denna lag finns i lagen (1976:839) om . Paragrafen motsvarar i huvudsak 36 § va-lagen. Förfarandet vid har kommenterats i avsnitt 23. 1.Denna lag träder i kraft då lagen (1970:244) om allmänna vatten- och avloppsanläggningar (va-lagen) upphör att gälla.