sou · GSB345 · 2005-01-01 00:00:00 — Det följer av detta att skatteintäkterna förmodligen minskar. Det finns dock några tänk- bara effekter som drar åt motsatt håll. Om en extra helgdag har en positiv effekt på folkhälsan sådan att sjukskrivningarna minskar, och dessutom bidrar till en ökad sysselsättning, minskar belast- ningen på statsfinanserna. Vi har dock inte funnit något stöd för hypotesen att en extra helgdag skulle ha någon effekt på sjukskriv- ningarna eller på arbetslösheten. 2.4Valet mellan fritid och konsumtion i en modell med teknisk utveckling Vi skall nu diskutera ett sätt att uppskatta kostnaden för en extra helgdag i en modell med ekonomisk tillväxt. Vi klär detta resone- mang i empiriska termer i avsnitt 3. Låt oss först anta att produk- tionen i samhället beror på hur mycket arbetskraft och kapital som finns tillgängligt samt på en teknikfaktor. Den teknologiska utvecklingen gör att vi kan producera mer vid en given uppsättning av insatsfaktorerna. Figur 2.1 illustrerar produktionsmöjligheterna i modellekonomin. För att göra det fortsätta resonemanget enklare bortser vi från faktorn realkapital (eller antar att det är oförändrat). Figur 2.1 Produktionsmöjligheter med teknisk utveckling Q = Q3(z0) Q = Q2(z0) Q = Q1(z ) z0 arbetsinsats, z På x-axeln har vi arbetsinsats som produktionsfaktor, och på y- axeln har vi den resulterande produktionen (= konsumtionen). Vi ser att produktionsfunktionen skiftar uppåt vid varje tidsperiod, vilket är ett bekvämt sätt att beskriva tekniska framsteg. Tanken är helt enkelt den att när tiden går kommer tekniska framsteg att göra det möjligt att producera mer med samma faktorinsats. I period 1 är det möjligt att producera i enlighet med kurvan Q1(z). Mellan period 1 och 2 har tekniken gått framåt, vilket illustreras av kurvan Q2(z), osv. Nästa steg är att beskriva preferenserna i ekonomin. Vi antar att nyttan ökar ju mer man kan konsumera, och minskar ju längre arbetstiden är (dvs. ju mindre fritid man konsumerar). Vi antar också att den marginella nyttan av konsumtionen är fallande. Varje ökning av konsumtionen leder till en välfärdsökning, men denna ökning blir mindre ju mer man konsumerar. Den första hemdatorn man har ger ett nyttotillskott och det gör kanske även en andra och tredje hemdator. Nyttoökningen blir dock förmodligen mindre för varje ny dator man köper. Vad gäller arbetstid antar vi istället att den marginella onyttan växer, ju längre arbetstiden är. innebär detta att den marginella nyttan av ökad fritid faller; dvs. hushållet värderar den fritid högre än de följande timmarna. Figur 2.2 Nyttan av (a) konsumtion och (b) onyttan av arbetstid onytta, -U U(Q) I figur 2.2 (a) ser vi att en fördubbling av konsumtionen visserligen ökar den totala nyttan, men dock inte dubbelt upp. Med andra ord avtar marginalnyttan med ökad konsumtion. På motsvarande sätt kan vi i figur (b) se att en fördubbling av arbetstiden mer än för- dubblar onyttan. Låt oss i figur 2.3 kombinera ovanstående till en sammanfattande bild av preferenserna. På y-axeln har vi som förut konsumtion och på x-axeln arbetstid. Vi har ritat in två indifferenskurvor i diagrammet. Varje kurva beskriver de kombinationer av konsumtion och arbetstid som kon- sumenten uppfattar som likvärdiga. En konsument kan således vara villig att avstå från konsumtion om han kan öka sin fritid. Pilen i diagrammet visar i vilken riktning nyttan ökar. Om kon- sumtionen ökar, och fritiden ökar måste konsumenten få det bättre enligt vår modell. Således representerar indifferenskurva U2 en högre nyttonivå jämfört med kurva U1. Låt oss nu kombinera vad vi har sagt om samhällets produktions- möjligheter och preferenserna för fritid och konsumtion. ger det teknologiska kunnandet möjligheter till konsumtion och fritid enligt en av produktionsfunktionerna i figur 2.3. Vilken punkt på denna kurva vi skall välja beror på hur vi ser på nyttan av konsumtion och nyttan av fritid. Här sammanfattas dessa avvägningar av preferenssystemet. Ett optimalt val är således där en indifferenskurva precis tangerar produktionsfunktionen, se figur 2.4. Figur 2.4 Optimalt val av konsumtion och arbetstid Q(z) I figur 2.4 ser vi att punkt b ger den optimala kombinationen av konsumtion och fritid. Vi kan välja punkt a om vi vill, men då utnyttjas inte produktionsapparaten på ett effektivt sätt. I punkt a är det således möjligt att öka produktionen, och därmed konsum- tionen, utan att fritiden minskar. Vi ser att denna möjlighet är uttömd i punkt b, dvs. vi kan inte öka konsumtionen utan att sam- tidigt öka arbetsinsatsen. Om vi utifrån figur 2.4 funderar på hur valmöjligheterna ser ut i nästa tidsperiod, skall vi i vår modell ta hänsyn till den teknologiska utvecklingen som antas komma till stånd. Givet en viss positiv teknologisk utveckling kan konsumtionen öka, utan att vi för den skull behöver avstå från fritid. Exakt vilket val vi kommer att göra beror återigen på hur de teknologiska förutsättningarna ser ut i den tidsperioden, och på preferenserna. En möjlighet är att man före- drar ökad konsumtion och mindre fritid. I början av industriali- seringsprocessen var de materiella behoven stora och arbetstiden längre . I ett sådant skede är det rimligt att vänta sig att både konsumtion och arbetstid ökar. Vid en hög konsumtionsnivå är däremot den marginella nyttan av konsumtion lägre. Då kan det vara mer fördelaktigt att avstå från en konsumtionsökning, till för- mån för en förbättring av livskvaliteten i termer av ökad fritid. Den teknologiska utvecklingen medför att man kan bibehålla samma konsumtion som förra perioden, som nya och effektivare processer innebär att man inte behöver arbeta lika mycket. Vi sammanfattar dessa resonemang i figur 2.5, där vi lagt in produktionsmöjligheterna i fyra olika tidsperioder. Figur 2.5 Valet av konsumtion och arbetsinsats i en ekonomi med exogen teknisk utveckling Q4(z) U1 Q3(z) Q2(z) Q1(z) Om vi binder samman tangeringspunkterna i figuren, ser vi att vi har något som liknar en utbudskurva för arbetskraft. Arbetstiden tenderar att öka i början av den ekonomiska utvecklingen, men vänder sedan tillbaka. Vi vet att arbetstiden förkortats i många av de rikare länderna . En möjlig tolkning av denna process ges av figuren ovan. Vi kan dra flera slutsatser av denna enkla teoretiska modell. För det första ser vi att valet av arbetstid/fritid bestäms via ett samspel mellan teknik och preferenser. Såväl de tekniska framstegen, som människors preferenser över konsumtion och fritid spelar roll. Det är således inte den ena eller den andra faktorn som är viktigast. Enligt vår modell är det snarare en kombination av teknik och pre- ferenser som driver utvecklingen i en viss riktning. Vi återkommer till denna diskussion i nästa avsnitt, där vi gör en empirisk analys baserad på denna modell. 3Kostnad för helgdagar i termer av minskad konsumtion/pro- duktion Givet den modell som presenterades i föregående avsnitt så kan vi i princip beräkna kostnaden av att införa ytterligare . Givet en viss (exogen) teknisk utveckling, innebär ytterligare en exogent bestämd helgdag att vi inte kan producera/konsumera lika mycket som innan införandet av den extra helgdagen. I detta avsnitt skall vi presentera en kostnadsberäkning av ytter- ligare som baseras på denna enkla idé. Det kan dock inledningsvis vara intressant att se på hur BNP, sysselsättning och arbetstid varierat . Figur 3.1 kompletterar figurerna i nästa avsnitt, avsnitt 4, kring arbetsmarknaden med BNP. För att underlätta jämförelser har vi standardiserat variab- lerna (dragit bort medelvärdet och dividerat med standardav- vikelsen). Sålunda är värdet 0 lika med variabelns medelvärde . Figur 3.1 BNP, sysselsättning och arbetstid. Standardiserade vari- abler (medelvärde =0 och standardavvikelse = 1) BNP växer längs en trend och sett över en längre tidsperiod är det endast 1990-talets början som klart avviker från den trendmässiga uppgången av produktionen. Från denna figur kan man inte spåra något uppenbart samband mellan arbetstid och ekonomisk akti- vitet, kanske med undantag av 90-talskrisen. Figuren kompletterar de data som vi presenterar i avsnitt 4. Som vi skall se i nästa avsnitt så tycks en uppgång i antalet arbetade timmar ha en negativ effekt på sysselsättningen (kausualiteten är dock inte uppenbar). Givetvis bestäms BNP av en mängd olika faktorer, inte minst tillgången på arbete, kapital och tekniskt kunnande. Produktions- faktorerna är dock endogena, eftersom beslutsfattarna (hushåll och företag) i varje givet ögonblick bestämmer hur mycket de skall efterfråga och bjuda ut av faktorerna arbete, kapital (och insats- varor). I slutändan blir BNP, enligt resonemanget i avsnitt 2.4, en funktion exogena variabeler, dvs. variabler vars värde inte bestäms i modellen. I den konceptuella analysen i föregående avsnitt antog vi att det i princip endast fanns en exogen variabel, teknisk utveckling. I verk- ligheten kan man dock tänka sig ett antal andra storheter som är exogent givna, och som därmed bör inkluderas i analysen. Exem- pelvis har vissa helgdagar fastlagda datum av religösa och andra skäl. Mer specifikt antar vi att datum för helgdagarna nyårsdagen, trettondagen, första maj, juldagen och annandag jul är givna; de ändras inte av skäl som kan förklaras av vår modell. Vad som där- emot ändras är huruvida nyårsdagen, eller någon annan av de upp- räknade helgdagarna, råkar inträffa på en vardag eller lördag/sön- dag. Till detta tillkommer skottår . Dvs., finns det ytterligare tillgänglig för produktion. Dessutom antar vi, vilket får anses rimligt, att populationen i arbetsför ålder är exogent given. Sålunda tänker vi oss att BNP bestäms av en teknik- faktor och någon (några) variabler som beskriver valda helgdagars förläggning i tiden, en skottdag , samt hur många män- niskor i arbetsför ålder som finns tillgängliga. Alla andra exogena faktorer som kan tänkas påverka BNP läggs samman i en slump- term. Tanken är om t.ex. nyårsdagen infaller ett givet år och ett annat år, bör detta påverka BNP; i princip bör vi se ett produktionsbortfall på något mindre än värdet av en dags produktion. För att skatta denna effekt använder vi en ekono- metrisk modell där vi inkluderar teknisk utveckling på ett enkelt sätt. Den enkla modell vi fastnat för ser ut på följande sätt: BNPt = b0 + b1·t + b2·t2 + b3·Ht + b4·Ht2 + b5·Dt + slump BNP är här uttryckt i termer av kronor per person i arbetsför ålder, 16–. Variabeln H anger hur många av nyårsdagen, tretton- dagen, första maj, juldagen och annandag jul som infaller en vardag ett givet år. Till detta adderar vi värdet 1 inte är ett skottår. Låt oss exemplifiera med 1970 (t = 1970). Då inföll endast annan- dag jul eller söndag, medan övriga dagar inföll på en vardag, dessutom var 1970 inget skottår.5 Sålunda är värdet på H lika med 5. Motivet till att även antalet dagar i kvadrat, H2, ingår i modellen är att effekten på BNP av ytterligare helgdagar som infaller på en vardag inte nödvändigtvis är linjär. Om antalet dagar extra helgdagar fördubblas så är inte effekten på BNP nödvändigt- vis en fördubbling. En uppenbar anledning till att effekten på BNP inte är lika om vi går från noll helgdagar till en och från en till två är att inte kan vara densamma som den första, vilket i sin tur innebär att effekten på BNP inte kan bli exakt densamma. Detta fångas till viss del upp av variabeln H2. Variablerna t och t2 representerar exogen teknisk utveckling, vilken tillåts ha tilltagande eller avtagande effekt på BNP. Variabeln D, slutligen, tar värdet 0 fram till 90-talskrisen, och värdet 1 därefter. Tanken är att D skall fånga det strukturella skift som tycktes inträffa i ekonomin runt 1990. Sålunda innebär detta att vår modell skattar värdet på BNP till: BNP1970 = b0 + b1·1970 + b2·19702 + b3·5 + b4·52 + b5·0, Dvs., givet värden på parametrarna b0 – b5 så kan vi uppskatta värdet på BNP för ett givet år. Återstår att uppskatta parametervärden för de okända para- metrarna b0 – b5. Den metod vi valt är den så kallade minsta-kvadrat metoden. Det finns ett antal andra metoder, men så här långt har vi nöjt oss med att utnyttja den metod som används mest. Resultaten av skattningen återfinns i tabell 3.1. Tabell 3.1 Skattningsresultat. Beroende variabel är BNP per person i arbetsför ålder 24785.20*** 26135.50*** 224.06*** 268.97*** (t i kvadrat) 10.72*** 8.91*** B5 (D) -2691.08*** a Variabeln D tar värdet 0 1970-1990, och värdet 1 därefter. b Variabeln D tar värdet 0 1970-1989, och värdet 1 därefter. *** Signifikant på nivå. Som framgår av skattningsresultaten är de i detta sammanhang centrala parametrarna, b3 och b4, inte statistiskt signifikanta, dock har de det tecken som man kan förvänta. En anledning till den stora osäkerheten i skattningarna är förmodligen att antalet extra helgdagar råkar samvariera med konjunkturen. Konjunktur- topparna infaller i flera fall de år när antalet extra helgdagar är rela- tivt många, och bottnarna när antalet extra helgdagar är relativt få. Av ganska uppenbara skäl finns det inget kausalt samband mellan konjunkturläge och antalet helgdagar. Förmodligen är denna sam- variation endast en tillfällighet för denna specifika tidsperiod. Dock ställer det till problem i en statistisk analys. En minskning av antalet extra helgdagar från till ett annat innebär enligt vår hypotes en ökad produktion och därmed högre BNP. Men om denna produktionsökning råkar infalla under en konjunkturned- gång blir det statistiskt svårt att urskilja effekten av helgdagsför- ändringen. Givet parameterskattningarna i tabell 3.1 är det nu möjligt att beräkna effekten på BNP av ytterligare som infaller på en vardag. Beräkningen av detta presenteras i tabell 3.2. Det bör betonas att modellen inte kan, eller ska, användas till att beräkna effekten på BNP betingat på fler än som återfinns på vardagar. Modellen kan sägas vara en lokal approximation runt de mest förekommande värdena på variabeln H, och det betyder att modellens förutsägelser blir alltmer spekulativa desto längre man rör sig från tyngdpunkten i det observerade datamaterialet. De mest vanligt förekommande värdena på variabeln H är tre och fyra, vilket betyder att den effekt på BNP som kan utläsas vid dessa värden på H är de mest tillförlitliga. Tabell 3.2 Effekt på BNP av ytterligare , betingat på antalet befintliga helgdagar som infaller på vardag. Miljarder kronor (priser) H, antal befintliga helgdagar -8,4 -13,9 -6,6 -12,2 -4,8 -10,4 -3,1 -8,6 -1,2 -6,8 -5,0 -3,4 Medelvärde (0-6) -3,0 -8,5 Medelvärde (3-5) -1,2 -6,8 Från tabell 3.2 kan man utläsa att kostnaden för ytterligare en helg- dag, i termer av förändring i BNP, varierar betydligt med betingat värde på H. Enligt Modell 1 är genomsnittskostnaden , medan motsvarande siffra om Modell 2 används är 8,5 miljarder, med 2002 som basår. Skillnaden är med andra ord betydande, vilket till viss del illustrerar den statistiska osäkerheten. En av de faktorer som vår ekonometriska analys inte beaktar är klämdagar. Exempelvis kan det ha betydelse för vilken dag julaftonen infaller. inföll den och många tog förmodligen ledigt (och efterföljande fre- dag). Även om antalet semesterdagar är givet, finns det möjlighet att spara dagar mellan år. Vidare är det tänkbart att hushållen på andra sätt anpassar sin arbetstid över året för att på bästa sätt utnyttja almanackan. Sammanfattningsvis kan man säga att resultatet av den enkla empiriska analys vi presenterat i detta avsnitt, trots den statistiska osäkerheten, är förvånansvärt samstämmigt med resultaten från andra studier. Den statistiska osäkerheten är förståelig dels med tanke på den samvariation som råkar finnas mellan konjunkturläge och antalet helgdagar som infaller på vardagar, men även dels med tanke på det faktum att trots allt som mest kan ge en krusning på BNP-kurvan. Kostnaden till följd av ytterligare , eller en förändring av datum för helgdagar, beror i grunden på två faktorer. Den första, och uppenbara, faktorn är hur en sådan förändring påverkar fak- tiskt arbetat tid. En kortare lagstadgad arbetstid innebär inte nöd- vändigtvis att den faktiska arbetstiden minskar i samma utsträck- ning. Den andra, och kanske mindre uppenbara, faktorn är hur för- ändringen påverkar arbetsproduktiviteten. Exempelvis kan man inte utesluta att kortare lagstadgad arbetstid, i form av , innebär en mer utvilad och motiverad arbetskraft, vilket då skulle innebära att den återstående arbetstiden utnyttjas effektivare. Man kan dock inte utesluta det motsatta, dvs. att produktiviteten min- skar, exempelvis som följd av att utnyttjandegraden av kapitalet minskar.6 I den modell som användes i föregående avsnitt till att beräkna kostnaden kan man säga att vi antog att en förändring av lagstadgad arbetstid inte direkt påverkar produktiviteten. En närmare analys av kostnaden av en arbetstidsförkortning innebär därmed också en analys av arbetskraftsutbudets bestäm- ningsfaktorer, samt en analys av drivkrafterna bakom produkti- vitetsförändringar. I detta avsnitt kommer vi att fokusera det första, dvs. Dels för vi ett resonemang kring möjliga bestämningsfaktorer för en enskild individs, eller ett enskilt hushålls, arbetskraftsutbud, och hur en arbetstidsförkortning skulle påverka faktisk arbetstid. Dels ger vi en översiktlig bild av utveck- lingen av arbetskraftsutbudet i , samt hur denna utveckling förhåller sig till ekonomisk utveckling och olika arbetstids- reformer. Teoretiskt brukar man särskilja två typer av faktorer som påverkar den enskilde individens utbud av arbetskraft. Dels sådana som påverkar individens budget, dvs. löner, priser och skatter, dels sådana som påverkar individens preferenser för fritid och konsum- tion. Givet preferenserna kan man med förhållandevis enkla medel 6 I SOU 2002:58 förs en detaljerad diskussion kring de faktorer som kan tänkas påverka arbetskraftens produktivitet, och hur en arbetstidförkortning skulle kunna påverka densamma. De flesta empiriska studier kan inte påvisa några större eller entydiga effekter på arbetskraftsproduktiviteten av förändrad arbetstid. Se exempelvis Anxo (1988), Anxo & Bigsten (1989), (1996). studera effekterna av faktorer som påverkar en individs budget, som exempelvis löneförändringar, förändringar i inkomstskatt, etc. Till dessa två typer bör dessutom läggas till institutionella fakto- rer i form av arbetstidsregler etc. Dvs., givet preferenser och eko- nomiska faktorer så är det inte säkert att individen kan arbeta så mycket/lite som hon vill. Det finns en mycket omfattande forskning kring arbets- utbudets bestämningsfaktorer och vi har inte för avsikt att här gå alltför djupt i denna. Man kan dock konstatera att forskningen till stor del fokuserat på utbudseffekter till följd av förändringar av ekonomiska faktorer som löner och skatter, under olika antagan- den om arbetsmarknadens organisation och funktionssätt. I Wik- ström (1999)7 görs en sammanställning och analys av ett stort antal studier på området. Slutsatsen är att det enskilda arbetskrafts- utbudet är relativt löneokänsligt, speciellt för män, men att sam- bandet lön/arbetsutbud är positivt. I praktiken betyder det att indi- vider tenderar att vilja öka sitt arbetsutbud om reallönen efter skatt ökar, men i relativt ringa grad. På vilket sätt kan en förändring av lagstadgad arbetstid påverka faktiskt arbetsutbud? Kortare lagstadgad arbetstid innebär nödvän- digtvis inte att den faktiska arbetstiden minskar i samma utsträck- ning. Det är framförallt två faktorer som kan medverka till att den faktiska arbetstiden minskar mindre än den lagstadgade. För det första innebär minskad lagstadgad arbetstid att det totala arbets- kraftsutbudet i landet minskar, vilket i sig kan leda till ökad kon- kurrens om arbetskraften med löneökningar som följd. Högre lön innebär i sin tur att man är villig att arbeta mer än den lagstadgade tiden. En annan effekt är att den lön som betalas ut sker vid en lägre nivå , eftersom ordinarie arbetstid min- skat. Effekten blir att arbetad övertid ökar och därmed kommer den faktiska arbetstiden att överstiga den lagstadgade. utgör övertiden av den faktiska arbetstiden (SOU 2002:58), och det finns skäl att tro på en ökning av denna vid en lagstadgad arbetstidsförkortning. 7 , M. (1999). Taxes and Labour Supply in - A , in I-M (eds. ), : Economic Theory and Empirical Evidence from 137-51, , 1999. Utvecklingen av arbetskraftsutbudet kan beskrivas på många olika sätt och belysas ur många perspektiv. Ett sätt att beskriva arbets- kraftsutbudet är i termer av antalet arbetsföra i åldern 16–multiplicerat med maximal tillåten arbetstid per person. Ett sådant mått på arbetskraftsutbudet, eller arbetskraftstillgången, kan sägas beskriva den övre gränsen för arbetskraftsutbudet, eller den poten- tiella tillgången på arbetskraft. Av olika skäl kommer dock inte det faktiska arbetskraftsutbudet att nå upp till denna potential. Exem- pelvis studerar en inte obetydlig del av den arbetsföra befolk- ningen, vidare är en del hemarbetande, värnpliktiga m.m. Ett mer relevant mått på arbetskraftsutbudet är därmed de som faktiskt finns på arbetsmarknaden, dvs. sysselsatta och arbetssökande. En förändring i arbetskraftsutbudet enligt denna definition skulle där- med bero på en förändring i antalet timmar hos de som är syssel- sätta och/eller att arbetssökande erhåller sysselsättning. En föränd- ring av lagstadgad arbetstid, exempelvis till följd av en ny helgdag, kan få effekter på båda dessa storheter. Det kan innebära att vissa som är i sysselsättning och arbetar många timmar minskar sin fak- tiska arbetstid, men att detta kompenseras av en ökning av arbets- tiden för exempelvis deltidsanställda, samt att arbetslösa erhåller sysselsättning. I detta avsnitt redovisas hur arbetskraftsutbudet, mätt som sysselsättning och arbetssökande, utvecklats över tiden i . Dels ges en beskrivning över sysselsättningen totalt, dels ges en beskrivning av hur sysselsättningen varierar mellan olika sektorer. I figur 4.1 redovisas utvecklingen av antalet sysselsatta, dels i absolut antal, dels som andel av den arbetsföra befolkningen. Som framgår var det en trendmässig ökning av sysselsättningen . Antalet sysselsatta ökade från knappt 3,7 miljoner 1970 till drygt 4,5 miljoner 1990. Samma trendmässiga ökning gäller för arbetskraftsdeltagandet som ökade från 1970 till 1990. Perioden uppvisar en motsatt trend, en kraftig minskning i både sysselsättning och arbetskraftsdeltagande. kan dock en viss återhämtning skönjas. I figur 4.2 redovisas antalet arbetade timmar och antalet sysselsatta perioden –2002. Noterbart här är att vecko- arbetstiden varit förhållandevis både för kvinnor och män.8 En viss nedgång skedde dock och . Skillnaden mellan män och kvinnors arbetstid är relativt stor och förhållandevis över tiden. Skillnaden avspeglar i mångt och mycket att kvinnor i större utsträckning har deltidsarbete. Sammantaget innebär utvecklingen av dessa två storheter att det totala arbetskraftsutbudet, mätt som totalt antal timmar, varierat relativt kraftigt över tiden. En relativt kraftig uppgång , följt av en kraftig nedgång med en viss återhämtning 1998–2001. Figur 4.1 Antalet sysselsatta och arbetskraftsdeltagandet –2002. 8 Den skarpa nivåförändringen beror i huvudsak på ändrade mät- metoder. Figur 4.2 Antalet arbetstimmar , 1976–2002. Sysselsättningsutvecklingen i olika näringsgrenar redovisas i figur 4.3. Som framgår har sysselsättningen minskat mest inom jord- och skogsbrukssektorn. En starkt bidragande orsak till detta har varit den kraftiga rationalisering och effektivisering som skett inom skogs- och jordbrukssektorn. I stort sett samma utveckling har skett inom gruv- och tillverkningsindustrin, en minskning från cirka 1,1 miljoner sysselsatta , till cirka 800 2002. De enda näringsgrenar som uppvisar en positiv sysselsättningsutveck- ling är finanssektorn samt servicenäringen inklusive offentlig för- valtning.