sou · GSB363 · 2005-01-01 00:00:00 — 18 § Om vägtrafikskatt har återbetalats med ett för högt belopp till följd av att en oriktig uppgift har lämnats av den skattskyldige, skall denne betala tillbaka det för mycket erhållna. I fråga om åtgärder för att ta ut vad som skall återbetalas gäller bestämmelserna om beskattningsbeslut i tillämpliga delar. Bestämmelsen är oförändrad i sak. Med begreppet oriktig uppgift i första stycket avses den betydelse som begreppet har enligt 4 kap. 7 § andra stycket. I andra stycket görs en redaktionell ändring. 19 § En avgift (dröjsmålsavgift) skall tas ut om vägtrafikskatt inte betalas inom den tid och i den ordning som har bestämts enligt denna lag. Om anstånd med betalning av skatten har medgetts enligt 8, 9 eller 10 §, skall dröjsmålsavgift tas ut endast på det skattebelopp som inte har betalats senast vid anståndstidens slut. I övrigt gäller bestämmelserna i lagen (1997:484) om dröjsmåls- avgift. De nuvarande reglerna om dröjsmålsavgift återfinns i 61–63 §§ FSL. I samband med den författningstekniska översynen har utred- ningen övervägt om dröjsmålsavgiften kan slopas och i stället ersättas med kostnadsränta. Statens intäkter från dröjsmålsavgiften uppgår till . av ärendena rör den lägsta dröjsmålsavgiften som är , med undantag för om det ursprungligen obetalda beloppet är , i vilket fall dröjsmålsavgiften endast får tas ut med motsvarande belopp. Med en kostnadsränta skulle beloppen bli betydligt . Ett utbyte till kostnadsränta torde därvid kunna fungera endast under förutsättning att någon form av (vägtrafik-) skattekonto skulle bli aktuellt. I avsaknad av ett sådant går det främst av administrativa skäl inte att motivera att dröjsmålsavgiften slopas (se bl.a. SOU 1988:60, s. 80). Utredningen föreslår därför att den skall bli kvar. De nu gällande bestämmelserna föreslås emellertid kortas ned och samlas i en paragraf, mot tidigare tre. Bestämmelsen i 63 § FSL om befrielse från skyldigheten att betala dröjsmålsavgift slopas såsom varande överflödig, eftersom detta framgår redan av 6 § lagen (1997:484) om dröjsmålsavgift till vilken tredje stycket hänvisar. Att bestämmelserna om skattebeslut enligt lagen även gäller beslut om sådan befrielse framgår av 1 kap. 8 §. Beträffande den närmare tillämpningen av reglerna om dröjsmålsavgift kan hänvisas till rekommendationer m.m. om dröjsmålsavgift (RSV SV 1995:4). Effekter av att skatt inte har betalats Förbud att använda fordon på grund av att skatt inte har betalats 1 § Ett skattepliktigt fordon får inte användas, om fordonsskatten inte har betalats inom den tid som har bestämts enligt denna lag. Användningsförbudet gäller till dess skatten har betalats. Fordonet får dock användas, om det är fråga om 1.skatt som avser tid före det närmast föregående skatteåret, 2.skatt som en tidigare ägare av fordonet är skyldig att betala och som har fastställts genom beslut om efterbeskattning enligt 4 kap. 6 § eller avser ytterligare skatt som har beslutats efter ägarbytet, eller 3.skatt för vilken anstånd med betalningen föreligger. Om det finns särskilda skäl, får medge att ett visst fordon får användas trots vad som sägs i första stycket. Bestämmelsen är oförändrad i sak i likhet med övriga bestämmelser i 7 kap. Genomgående gäller emellertid att de tidigare använda uttrycken brukar och brukandeförbud ersatts med uttrycken använder och användningsförbud. En andra mening har i förtydligande syfte lagts till i första stycket. I andra stycket redovisas de undantagssituationer då ett fordon får användas trots att fordonsskatt inte har betalats. Andra stycket punkterna 1 och 2 infördes genom vägtrafikskatteförordningen (1973:601) och var ett resultat av en allmän bedömning av hur omfattande användnings- förbudet borde vara (se SOU 1972:42, s. 219). Andra stycket punkten 3 motiveras av anståndsreglerna i 6 kap. 8–11. Användningsförbud inträder om ett medgivet anstånd löper ut utan att skatten har betalats (se prop. 1987/88:159, s. 57). I tredje stycket finns en dispensmöjlighet från reglerna om användningsförbud. Således kan medge att ett visst fordon får användas även om förutsättningar för användningsförbud föreligger. Som förutsättning härför gäller att särskilda skäl skall anses föreligga. I förarbetena till FSL uttalades beträffande denna bestämmelse att den dittillsvarande restriktiva tillämpningen borde bestå (se prop. 1987/88:159, s. 57). Mot bakgrund av syftet med reglerna om användningsförbud saknas anledning att frångå dessa uttalanden. Vad gäller frågan om när särskilda skäl skall anses föreligga redovisar (nu ) i verkets Handledning för fordonsskatt 1998 ett antal situationer där sådana särskilda skäl kan anses föreligga (s. 85). 2 § Om ett fordon har sålts vid en exekutiv försäljning eller av ett konkursbo, får det användas av den nye ägaren även om fordonsskatt, som en tidigare ägare är skattskyldig för, inte har betalats. Detsamma gäller för fordon som tillhör ett konkursbo i fråga om skatt som konkursgäldenären eller en tidigare ägare är skattskyldig för. Fordon som sålts vid exekutiv försäljning får användas av den nye ägaren, trots att fordonsskatt som tidigare ägare är skattskyldig för, inte har betalats. Undantaget gäller även om bilen säljs vidare av den som förvärvat den vid den exekutiva försäljningen. Om gälde- nären åter blir ägare till bilen skall användningsförbudet träda i kraft igen (jfr (nu ) Handledning för fordonsskatt 1998, s. 84 f.). Motsvarande ordning skall gälla även för fordon som tillhör ett konkursbo. Användning av fordon trots att skatt inte har betalats 3 § Om ett fordon används i strid mot 1 § och har förflutit från den dag, då den skatt som har föranlett användnings- förbudet senast skulle ha betalats, skall en polisman ta hand om fordonets registreringsskyltar. Polismannen skall ta hand om registreringsskyltarna även på ett avställt fordon, om förutsättningarna för en sådan åtgärd skulle ha förelegat enligt första stycket, om fordonet hade varit skattepliktigt. Den polisman som har tagit hand om fordonets registreringsskyltar får medge att fordonet förs till närmaste lämpliga avlastningsplats eller uppställningsplats. Syftet med bestämmelsen är att träffa de fall där användningsför- budet kan antas ha överträtts avsiktligt. Därvid bör den skattskyl- dige inom den tidsram som anges i första stycket ha hunnit få såväl ett inbetalningskort avseende fordonsskatten som en påminnelse om att betala. Han eller hon torde därför inte vara ovetande om att fordonet inte får användas. Genom andra stycket görs bestämmel- sen tillämplig även för avställda fordon. Flyttning av fordonet enligt tredje stycket bör enligt förarbetena till bestämmelsen bland annat medges om fordonet annars skulle utgöra en trafikfara (se 1981/82:225, s. 56). Fordonet bör också få flyttas om det är lastat med gods som skulle kunna innebära problem om färden avbröts direkt. t.ex. levande djur och kylvaror. Enligt 14 § VTF skall det finnas ett bevis i fordonet om en polismans medgivande enligt denna bestämmelse. 4 § En ägare av ett fordon, som uppsåtligen eller av oaktsamhet använder fordonet eller låter det användas i strid mot 1 § sedan fordonets registreringsskyltar har tagits om hand enligt 3 §, döms till böter eller fängelse . Första stycket gäller även när ett avställt fordon används, om fordonets registreringsskyltar har tagits om hand enligt 3 §, och användningsförbud skulle ha gällt för fordonet enligt 1 §, om fordonet hade varit skattepliktigt. En ägare av ett fordon som uppsåtligen eller av oaktsamhet använder fordonet eller låter det användas på något annat sätt i strid mot 1 § döms till penningböter. I första stycket ges straffbestämmelser för den som använder, eller låter använda, ett fordon som blivit avskyltat på den grunden att det använts i strid med ett användningsförbud. Bestämmelsen har tidigare tillämpats som om strikt ansvar förelegat. gäller emellertid att det krävs uppsåt eller oaktsamhet för att ansvar skall kunna utdömas (se prop. 1999/2000:9, s. 49 f.). Liksom föregående bestämmelse skall även denna bestämmelse tillämpas på avställda fordon. Detta framgår av andra stycket. I tredje stycket ges en straffbestämmelse för den som använder, eller låter använda, ett fordon i strid med ett användningsförbud, utan att fordonet blivit avskyltat. Till skillnad mot första stycket gäller här endast penningböter som påföljd. Även för tillämning av denna straffbestämmelse krävs att uppsåt eller oaktsamhet förelegat. 5 § Den som använder någon annans fordon utan lov döms i ägarens ställe enligt 4 §. Detsamma gäller den som innehar fordonet med nyttjanderätt för obestämd tid eller för en bestämd tid som understiger och har befogenhet att bestämma om förare av fordonet eller anlitar någon annan förare än den som ägaren har utsett. Genom bestämmelsen åstadkoms att den som olovandes använder någon annans fordon kan drabbas av samma rättsverkningar som ägaren enligt 7 kap. 4 §. Motsvarande gäller den som innehar for- donet med nyttjanderätt och har befogenhet att bestämma om förare av fordonet eller anlitar någon annan förare än den som äga- ren har utsett. 6 § Bestämmelserna i 4 § gäller även föraren, om han eller hon kände till att fordonet inte fick användas. Detta gäller dock inte när fordonet provkörs vid kontroll, prövning, tillsyn eller haveriundersökning enligt 3 kap. 4 § fordonslagen (2002:574). Enligt bestämmelsen kan även föraren dömas om han eller hon känt till att fordonet inte fick användas. Detta gäller dock inte när fordonet provkörs i vissa särskilt angivna sammanhang. 7 § Ansvarsbestämmelserna för ägare eller användare av fordon skall i fråga om fordon som tillhör eller används av staten eller en kommun tillämpas på förarens närmaste förman. Om denne har gjort vad som skäligen har kunnat krävas av honom eller henne för att förebygga en förseelse och sker ändå en sådan på grund av en överordnads åtgärd eller vållande, tillämpas bestämmelserna om ansvar för ägare eller användare på den överordnade. I fråga om ett fordon som ägs eller används av ett oskiftat dödsbo eller ett konkursbo tillämpas de bestämmelser om ansvar som avses i första stycket på den eller dem som har rätt att företräda boet. I fråga om ett fordon som ägs eller används av ett bolag, en före- ning, en stiftelse eller någon annan juridisk person tillämpas de bestämmelser om ansvar som avses i första stycket på den eller dem som har rätt att företräda den juridiska personen eller på den som på begäran har godtagit som ansvarig företrädare för denne. Bestämmelsen är oförändrad i sak men har genomgått vissa redak- förändringar, bland annat i syfte att i högre grad uppnå överensstämmelse med motsvarande bestämmelse i bland annat 31 § LVTR. 1 § Beslut enligt denna lag får, utom i de fall som avses i andra stycket, överklagas hos allmän förvaltningsdomstol av den skattskyldige och av det allmänna ombudet hos . Ett beslut som har fattats med stöd av 4 kap. 1 § får dock inte överklagas av den skattskyldige innan beslutet har omprövats enligt 4 kap. 2 §. En skattskyldigs överklagande av ett sådant beslut innan beslutet har omprövats skall anses som en begäran om omprövning enligt nämnda paragraf. Beslut i fråga om skatterevision och föreläggande vid vite får inte överklagas. I bestämmelsens första stycke anges att beslut enligt lagen får överklagas hos allmän förvaltningsdomstol. Detta är en generell överklaganderegel som ersätter den nuvarande formen överklagande i allmän ordning som återfinns i 84 och 84 a §§ FSL. Av första stycket andra meningen framgår att ett grundläggande beslut om vägtrafikskatt, dvs. ett s.k. automatiserat beslut, inte får överklagas innan beslutet har omprövats enligt 4 kap. 2 §. Om ett sådant beslut ändå överklagas skall överklagandet inte avvisas. Överklagandet skall i stället anses utgöra en begäran om omprövning. Liksom enligt nu gällande ordning får enligt andra stycket beslut i fråga om skatterevision och föreläggande vid vite inte överklagas. 2 § Om det är den skattskyldige som överklagar ett beslut, skall vara den skattskyldiges motpart sedan handlingarna i målet har överlämnats till länsrätten. Om även det allmänna ombu- det hos överklagar, tillämpas dock bestämmelserna i 2 § lagen (2003:643) om allmänt ombud hos . Det allmänna ombudet får föra talan till den skattskyldiges förmån. Ombudet har då samma behörighet som den skattskyldige. återinfördes funktionen med ett allmänt ombud inom skatteförvaltningen. Detta var en följd av att och de tio skattemyndigheterna slogs ihop till en enda myndighet, (se prop. 2002/03:99). Detta har inneburit att reglerna i FSL kompletterats med regler om allmänt ombud. förs i huvudsak över till VTL, men kompletteras i förtydligande syfte efter förebild från SBL. I första stycket klargörs således vem som skall vara den skattskyldiges motpart när denne överklagar ett beslut. Som huvudregel gäller att är den skattskyldiges motpart. För det fall att även det allmänna ombudet överklagar ett beslut skall dock bestämmelserna i 2 § lagen (2003:643) om allmänt ombud hos tillämpas. Enligt nämnda bestämmelser skall i ett sådant fall det allmännas talan i allmän förvaltnings- domstol föras av det allmänna ombudet. Av andra stycket framgår att det allmänna ombudet också får föra talan till den skattskyldiges förmån. 3 § Den skattskyldiges överklagande skall, om inte något annat följer av andra stycket, ha kommit in till senast tredje året efter utgången av det kalenderår under vilket skatteåret eller skatteperioden har gått ut. Om beslutet har meddelats efter tredje året efter utgången av det kalenderår under vilket skatteåret eller skatteperioden har gått ut och den skattskyldige har fått del av beslutet efter utgången av november , eller om beslutet avser efterbeskattning, får överklagandet dock komma in från den dag då klaganden fick del av beslutet. Om en part har överklagat ett beslut om fastställande av skatt eller om efterbeskattning får också motparten överklaga beslutet, även om den för motparten gällande tiden för överklagande har gått ut. Ett sådant överklagande skall ges in från utgången av den tid inom vilken det första överklagandet skulle ha skett. Om det första överklagandet förfaller av någon anledning, förfaller också det . Bestämmelsen anvisar inom vilken tid ett överklagande skall ske. I första stycket anges således att den skattskyldiges överklagande skall ha kommit in som gäller för begäran av omprövning enligt 4 kap. 4 §. För att ge den skattskyldige möjlighet att hinna överklaga beslut som fattats mot slutet av fristens utgång gäller en särskild regel för dessa beslut, nämligen att den skattskyldige då har på sig att överklaga för delgivning. Motsvarande gäller för beslut om efterbeskattning, som ju, enligt 4 kap. 9 §, kan fattas upp till efter utgången av det kalenderår under vilket skatteåret eller skatteperioden har gått ut. I andra stycket ges regler om tid för överklagande i de fall som någon överklagar i anslutning till någon annans överklagande. 4 § Även om tiden för överklagande har gått ut, får ett beslut om särskild avgift överklagas så länge beslutet i den skattefråga som föranlett den särskilda avgiften inte fått laga kraft. Bestämmelsen möjliggör överprövning av ett beslut om särskild avgift så länge beslutet i den fråga som föranlett den särskilda avgiften inte fått laga kraft. Härigenom avses att upprätthålla de särskilda rättssäkerhetsgarantier som bör omgärda den särskilda avgiften mot bakgrund av att det är en avgift av straffliknande karaktär. 5 § I övrigt gäller bestämmelserna i 6 kap. 5–7 taxeringslagen (1990:324) när en skattskyldig har överklagat beslut. Paragrafen fyller ut bestämmelserna om överklagande med om bland annat skyldighet till rättidsprövning samt obligatorisk omprövning. Bestämmelserna i , till vilka paragrafen hänvisar, har i huvudsak utformats efter motsvarande bestämmelser i , men avpassats efter skatte- området. En av de mer väsentliga skillnaderna är att omprövningsskyldighet inbegriper såväl beslutets laglighet som dess riktighet i övrigt, jämfört med den mer begränsade ompröv- ningsskyldighet som följer av 27 § FL. Det allmänna ombudets överklagande 6 § Det allmänna ombudets överklagande skall ha kommit in inom den tidsfrist som enligt 4 kap. gäller för beslut om omprövning på initiativ av eller men från den dag då det överklagade beslutet meddelades. Om ett omprövningsbeslut som avser efterbeskattning överklagas och det begärs ändring till den skattskyldiges nackdel, skall överklagandet ha kommit in från den dag då beslutet meddelades. Bestämmelsen anger det allmänna ombudets tidsfrist för överklagande. I första stycket anges således att tidsfristerna för överklagande motsvarar de som gäller för omprövning på initiativ av enligt 4 kap. För sent fattade beslut inom denna frist gäller emellertid en överklagandetid från den dag då det överklagade beslutet meddelades. Motsvarande tidsfrist gäller enligt andra stycket för överklagande av beslut om efterbeskattning om det begärs ändring till den skattskyldiges nackdel. Överklagande av länsrättens och kammarrättens beslut 7 § Om den skattskyldige överklagar länsrättens eller kammarrättens beslut, skall överklagandet ha kommit in från den dag då han eller hon fick del av beslutet. Om länsrättens beslut överklagas av eller det allmänna ombudet, skall överklagandet ha kommit in från den dag då beslutet meddelades. Detsamma gäller om verket eller ombudet överklagar kammarrättens beslut. Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten. Första och andra stycket motsvarar vad som framgår av 6 a § första stycket förvaltningsprocesslagen (1971:291). Även om bestäm- melsen såtillvida kan anses onödig i denna lag bedömer utredningen att den väl försvarar sin plats, framför allt mot bakgrund av utredningens strävan att, så långt detta är möjligt, tillskapa ett självständigt regelverk för vägtrafikskatterna, även vad beträffar förfarandet. Av första stycket framgår inom vilken tid den skattskyldige skall överklaga länsrättens eller kammarrättens beslut, nämligen från den dag då han eller hon fick del av beslutet. I andra stycket anges för och det allmänna ombudet. Tidsfristen för överklagande börjar här löpa från den dag då beslutet har meddelats och således inte från delgivning. Av tredje stycket framgår att det krävs prövningstillstånd vid överklagande till kammarrätten. Det generella kravet på prövnings- tillstånd infördes beträffande fordonsskatten i samband med skatteverksreformen (se prop. 2002/03:99). 8 § I övrigt gäller bestämmelserna i 6 kap. 10, 14 och 17 §§ taxeringslagen (1990:324) vid överklagande av länsrättens och kammarrättens beslut. Paragrafen fyller ut bestämmelserna om överklagande med om fullföljdsförbud mot länsrättens beslut avseende beslut att avvisa en begäran om omprövning såsom för sent inkommen, tidsfrister för s.k. anslutningsbesvär samt en möjlighet för såväl som det allmänna ombudet att föra talan till den skattskyldiges förmån. 9 § Vid handläggningen i en länsrätt av ett mål om särskild avgift skall muntlig förhandling hållas, om den skattskyldige begär det. Muntlig förhandling behövs dock inte, om det finns anledning att anta att avgiften inte kommer att tas ut. Bestämmelsen motsvarar nu gällande reglering beträffande skattetillägg i 47 § andra stycket FSL. Eftersom den särskilda avgiften är en sanktionsavgift i likhet med skattetillägget bör bestämmelsen gälla även den särskilda avgiften. 9 kap. Övriga bestämmelser 1 § Belopp som avser skatt eller underlag för beräkning av skatt enligt denna lag skall avrundas till närmast lägre hela krontal. Den gäller, p.g.a. 1 kap. 8 § endast skatt utan också dröjsmålsavgifter, ränta och särskilda avgifter. Motsvarande bestämmelse återfinns i 23 kap. 1 § SBL, men i en mer ålderdomlig språkdräkt. I nu gällande avrundningsbestämmelse i 57 § FSL återfinns även en regel enligt vilken skattebelopp inte behöver betalas in till staten och inte heller återbetalas. Såsom berörs i kommentaren till 6 kap. 15 § ovan bedöms denna regel numera överflödig och kan därför slopas. Nedsättning av skatt och avräkning 2 § Vägtrafikskatt som skulle ha betalats men inte har betalats får sättas ned genom automatiserad behandling med stöd av uppgifter i vägtrafikregistret. Denna och den följande paragrafen motsvarar den gällande 66 § andra stycket FSL. För att underlätta förståelsen av bestämmelserna föreslår vi en uppdelning av den nuvarande bestämmelsen på två paragrafer. Någon ändring i sak är inte avsedd. Förevarande paragraf tar således upp frågan om hur nedsättning skall ske i vissa fall. 3 § Vid återbetalning av vägtrafikskatt skall räknas av 1.sådan vägtrafikskatt som är förfallen till betalning och som inte har betalats, 2.dröjsmålsavgift och särskild avgift som belöper på sådan skatt som avses i 1, och 3.sådana avgifter för registrering enligt lagen (2001:558) om vägtrafikregister som uppbärs i samband med uppbörd av vägtrafikskatt. I fråga om avräkningen skall bestämmelserna i 4 kap. 1–5 §§ och 10 § samt i 8 kap. tillämpas på motsvarande sätt. Bestämmelsen kompletterar 2 § och reglerar hur avräkning kan ske i vissa situationer. Den har behandlats i avsnitt 12.12.1. 4 § En begäran om omprövning eller ett överklagande av ett beslut enligt denna lag inverkar inte på skyldigheten att betala den vägtrafikskatt som omprövningen eller överklagandet avser. Paragrafen ersätter två bestämmelser i (66 § tredje stycket och 85 §) med i huvudsak samma tillämpningsområde. Bestämmelsen gäller, liksom övriga paragrafer som avser vägtrafikskatt, genom 1 kap. 8 § VTL inte endast skatt, utan även dröjsmålsavgifter, ränta och särskilda avgifter. Bestämmelsen innebär att en begäran om omprövning, eller ett överklagande, inte medför att den skattskyldige kan hålla inne skatten. Om den skattskyldige önskar skjuta upp betalningen har han eller hon i stället att söka anstånd i enlighet med bestämmelserna i 6 kap. 8–12 VTL. 5 § Om vägtrafikskatten inte betalas i rätt tid skall den lämnas för indrivning. Sådan får dock inte begäras för ett belopp som omfattas av anstånd. Indrivning behöver inte heller begäras för en fordran som understiger om indrivning inte krävs från allmän synpunkt. Bestämmelser om indrivning finns i lagen (1993:891) om indrivning av statliga fordringar m.m. Vid indrivning får verkställighet ske enligt utsökningsbalken. Bestämmelsen motsvarar i stort sett gällande reglering i 66 § första stycket FSL. I förhållande till nu gällande bestämmelse har emellertid ett bemyndigande för regeringen att föreskriva att indrivning inte behöver begäras för ett ringa belopp tagits bort. I stället anges uttryckligen i lagtexten att indrivning inte behöver begäras för en fordran som understiger , om indrivning inte krävs från allmän synpunkt. Den senare regleringen har förts över från 12 § FSF och föreslås således nu bli lagreglerad. Motsvarande arrangemang återfinns i 20 kap. 1 § SBL, där det redan av lagtexten framgår vid vilka belopp som indrivning kan komma i fråga. Detta innebär att det i fortsättningen kommer att krävas en lagändring för att justera ringabeloppet. Detta bör emellertid inte medföra några större olägenheter, eftersom beloppet sannolikt inte kommer att ändras inom överskådlig tid, även om det fortsatt stod kvar i förordningen. Utredningen har försökt inskränka antalet övergångsbestämmelser till ett minimum. Detta gäller för såväl VTL och den särskilda lagen med bestämmelser om fordonsskatt som för de lagar och förordningar vari följdändringar föreslås. Vad gäller förfarandet och prövningen i sak har utredningen således inte kunnat finna något behov av att föreslå en övergångsbestämmelse i syfte att låta FSL i sin helhet gälla för förhållanden som hänför sig till tiden före . Genom att inte foga in en sådan övergångs- bestämmelse kommer bland annat att bli tillämpliga (jfr RÅ 1988 ref 132 och RÅ 1996 ref 57). Eftersom en sådan ordning inte synes vara förenad med några nackdelar för de skattskyldiga (bl.a. eftersom tidsfrister osv.