sou · GSB3117 · 2005-01-01 00:00:00 — driva utbildning, fortbildning och universitetsutbildningar an- passade för olika yrkesgrupper i frågor om mäns våld mot kvinnor samt våld i samkönade relationer sammanställa relevant forskning, initiera forskning vid behov samt sprida forskningsresultat genom särskilt avtal med i län driva klinisk verksamhet för kvinnor som misshandlats och våldtagits arbeta för samverkan och ökat medvetande om våldets orsaker och konsekvenser inom myndigheter, organisationer och gent- emot allmänheten. Centrumet leds av en styrelse som består av en ordförande och minst åtta övriga ledamöter. Ledamöterna skall representera olika yrkesgrupper och områden i samhället. Samtliga ledamöter utses av regeringen, varav två utses efter förslag från respektive i . Under styrelsen leds centrumet av en föreståndare som utses av styrelsen. skall besluta i frågor som rör planeringen av centrumets verksamhet. Styrelsen skall också besluta om budgete- ring och hur de medel som anslås för centrumets verksamhet eller annars ställs till institutets förfogande skall användas. Centrumets verksamhet skall redovisas i den redovisning som lämnar till regeringen enligt förordning (2000:605) om årsredovisning och budgetunderlag. Det internationella arbetet mot mäns våld mot kvinnor Jag redogör här för ett urval internationella dokument som gäller mäns våld mot kvinnor.1 Min redogörelse börjar med FN:s Deklaration om avskaffande av våld mot kvinnor som antogs av 1993. FN:s arbete började emellertid – inte minst genom Konventionen om avskaffandet av all slags diskriminering av kvinnor, den så kallade Kvinnokonventionen (CEDAW), som antogs av 1979. Kvinno- konventionen innehåller dock ingen artikel eller uttrycklig hän- visning till problemet med våld mot kvinnor. Efterhand blev våld mot kvinnor ett allt tydligare problemområde som uppmärk- sammades av FN:s kvinnokommission och . FN erkände därmed våld mot kvinnor som ett hinder för att uppnå jämställdhet, utveckling och fred. Medlemsländerna uppmanades att redogöra för förekomsten av våld mot kvinnor i sina rapporter, och som en följd av dessa insikter och detta arbete formulerades slutligen Deklarationen om avskaffandet av våld mot kvinnor. FN:s deklaration om avskaffande av våld mot kvinnor Det finns flera FN-dokument och konventioner som berör diskri- minering av kvinnor och kvinnors mänskliga rättigheter. Be- träffande mäns våld mot kvinnor är Deklarationen om avskaffandet av våld mot kvinnor den mest avgörande. Denna deklaration är av historisk och praktisk betydelse, eftersom den klart definierar och synliggör mäns våld mot kvinnor som ett samhällsproblem. Dekla- rationen innehåller tre huvudpunkter: 1 Alla FN-dokument finns tillgängliga på . en definition av våld FN:s arbete med utgångspunkt från deklarationen har gett upphov till fler dokument om våld mot kvinnor, bland annat handlings- planen från i . En definition av våld FN definierar våld mot kvinnor enligt följande: Varje könsrela- terad våldshandling som resulterar i fysisk, sexuell eller psykisk skada eller lidande för kvinnor, samt hot om sådana handlingar, tvång eller godtyckligt frihetsberövande, vare sig det sker i det offentliga eller privata livet. Våldet omfattar alltså enligt denna definition fysiskt, sexuellt och psykiskt våld inom familjen och i samhället. Exempel på detta är fysisk och psykisk misshandel, våldtäkt, sexuellt tvång, sexuella trakasserier och hot, kvinnlig könsstympning, handel med kvinnor samt prostitution. Definitionen inkluderar även det våld som ut- övas eller tolereras av staten. FN har fastställt att mäns våld mot kvinnor är en kränkning av kvinnors rättigheter och grundläggande friheter. FN menar vidare att våldet skadar eller upphäver kvinnors åtnjutande av dessa grundläggande friheter och rättigheter. Frågan om mäns våld mot kvinnor definieras alltså av FN som en fråga om mänskliga rättig- heter och demokrati. I deklarationen har medlemsländerna enats om att mäns våld mot kvinnor är ett uttryck för ojämlika maktförhållanden mellan kvinnor och män. Dessa maktförhållanden har lett till mäns domi- nans över och diskriminering av kvinnor samt tvingar in kvinnor i en underordnad ställning. Som våldets grundläggande orsak pekar FN på en könsmaktsordning där män är överordnade och kvinnor underordnade. FN-deklarationen tilldelar medlemsstaterna ett stort ansvar för att motverka våld mot kvinnor: Staterna bör med alla lämpliga medel och utan dröjsmål bedriva en politik som syftar till att avskaffa våld mot kvinnor. Vidare fastslås följande: Staterna bör fördöma våld mot kvinnor och bör inte åberopa någon sed, tradition eller någon religiös hänsyn för att undvika sina åtaganden vad gäller våldets av- skaffande. I deklarationen anger man en rad ålägganden som staterna skall uppfylla för att motverka våld mot kvinnor och för att fullgöra kvinnors rättigheter. Ett sådant åläggande är att man inom den nationella lagstiftningen skall bestraffa och gottgöra de oförrätter som åsamkas de kvinnor som tillfogats våld. Vidare pekar man på vikten av att staten utvecklar ett förhållningssätt som förebygger våld mot kvinnor och av att man inom olika områden som politik, juridik, myndighetsutövning och kultur främjar skyddet av kvinnor mot varje form av våld och inte bidrar till att kvinnor görs till offer på nytt genom tillämpningspraxis eller andra ingripanden. Deklarationen rekommenderar även att staten skall främja forsk- ning samt samla in uppgifter och statistik om våld mot kvinnor. Staten skall även vidta åtgärder för att se till att olika yrkesgrupper får adekvat utbildning och också är lyhörda för kvinnors behov. Inom utbildningsområdet pekar man på åtgärder för att förändra kvinnors och mäns sociala och kulturella beteendemönster samt åtgärder för att avskaffa fördomar och seder som grundar sig på föreställningen om det ena könets underlägsenhet eller över- lägsenhet och på stereotypa könsroller för kvinnor och män. FN ålägger staten att säkerställa att våldsutsatta kvinnor och deras barn får skydd och tillgång till specialiserat stöd till exempel rehabilitering, rådgivning och sjukvård. Vidare skall staten anslå tillräckliga resurser i budgeten för verksamhet som syftar till att av- skaffa våld mot kvinnor. Handlingsplanen från kvinnokonferensen i förstärker Deklarationen om avskaffandet av våld mot kvinnor och uppmanar medlemsstaterna att aktivt arbeta för att ratificera och tillämpa alla internationella avtal om våld mot kvinnor som finns, inklusive deklarationen, såväl nationellt som globalt. Handlingsplanen synliggör även flickor och kvinnor med funk- tionshinder som utsatta grupper. Den rekommenderar bland annat att medlemsstaterna aktivt skall främja ett tydligt genusperspektiv och samla kunskaper om mäns våld mot kvinnor. Den uppmärk- sammar också kvinnojourerna som viktiga aktörer och påtalar behovet av rehabilitering av män som begått våld mot kvinnor. () deklarerade att våld mot kvinnor skall vara en prioriterad hälsofråga. presenterade WHO den första globala rapporten om våld.2 Rapporten visar att i vissa länder har så många som av kvinnorna blivit fysiskt misshandlade och tvingade till sitt första samlag. Nästan hälften av de kvinnor som mördats har dödats av sin nu- varande eller före detta partner. Rapporten visar även att mäns våld mot kvinnor leder till en rad omedelbara och långsiktiga ohälso- tillstånd, exempelvis fysiska skador, kronisk smärta, depression och självmord. Våldet påverkar också kvinnans förmåga att tjäna pengar och sköta sitt arbete. Det fysiska våldet omfattar misshandel i form av slag, sparkar, örfilar, kraftiga knuffar, strypgrepp och användandet av tillhyggen och vapen. Sexuellt våld innefattar bland annat påtvingad sexuell beröring, påtvingade förnedrande sexlekar och sexuella handlingar, våldtäkt samt våld riktat mot bröst och underliv. Det psykiska våldet består bland annat av hot om fysiskt och/eller sexuellt våld, mordhot, upprepade kränkande tillmälen, kontrollerande beteenden, hot mot andra personer som är viktiga för kvinnan (till exempel barnen eller kvinnans föräldrar) eller på- tvingade och förnedrande beteenden. Det kan också handla om att hindra kvinnan från att uträtta grundläggande behov som att sova eller att äta, att hindra kvinnan från att trösta sina gråtande barn eller att hindra kvinnan från att uppsöka vård. I rapporten konstaterar WHO att mäns våld mot kvinnor förekommer i alla länder, i alla kulturer och på alla nivåer i samhället. Det händer även att kvinnor utövar våld mot män, och 2 World report on violence and health. våld förekommer även i samkönade relationer, men en överväldi- gande stor andel av våldet utförs av män mot kvinnor. De flesta av dessa kvinnor utsätts för återkommande misshandel under långa tidsperioder. De blir också utsatta för multipla former av våld. En studie i visade att av fysiskt miss- handlade kvinnor även utsatts för annat våld, till exempel psykiskt våld och sexuella övergrepp. WHO konstaterar också en för- vånande stor likhet mellan olika länder när det gäller våldets meka- nismer, där den gemensamma utgångspunkten är mannens kontroll över kvinnans liv och kropp. WHO:s rapport visar att kvinnor är särskilt utsatta för mäns våld i samhällen där det råder stor ojämställdhet mellan kvinnor och män. Strikt uppdelade könsroller och kulturella normer som stöder mäns tillgång till kvinnors kroppar i kombination med svaga sanktioner mot mäns våld mot kvinnor gör det svårt – till och med farlig – för kvinnor att lämna våldsamma män. Därtill visar rapporten att separation från en våldsam man inte garanterar trygg- het för kvinnan. Våldet fortsätter ofta och kan ibland bli värre efter att kvinnan lämnat mannen. Även detta mönster återupprepas i alla länder. Europeiska organ har också agerat utifrån samma perspektiv och definition av våldet som FN, det vill säga att våldet är en mekanism som tvingar kvinnor till underordning och som utgår från det ojämlika maktförhållandet mellan kvinnor och män. Flera deklara- tioner och aktionsplaner har utformats. EU startade ett program med förebyggande åtgärder i kampen mot våld mot kvinnor och barn, Daphneprogrammet (2000–2003; 2004–2008) vilket inbjuder till nätverksskapande och erfarenhetsutbyte mellan frivilligorganisa- tioner, myndigheter och utbildningsanstalter i olika program. Även framhåller i olika sammanhang att våld mot kvinnor är ett allvarligt kvinnohälsoproblem som kräver kraftfulla åtgärder (1997, Keltsova 2002). har på sin agenda att man skall arbeta för jäm- ställdhet, och i det sammanhanget skall man också arbeta med åt- gärder för att motverka våld mot kvinnor. finansierar det nordiska och stöder ett forskningsprogram som tar upp frågan om våld mot kvinnor: Kön och våld – ett nordiskt forskningsprogram. Minister- rådet anordnar även seminarier och hearings med olika inriktning. En sammanfattning av huvudpunkterna i FN-deklarationen visar att mäns våld mot kvinnor består av olika handlingar – från hot och psykiskt våld till sexuella övergrepp och fysisk misshandel. WHO fastslår att mäns våld mot kvinnor är ett allvarligt folkhälsoproblem som har en tydlig koppling till bristen på jämställdhet mellan kvinnor och män. Detta kan ge sig till uttryck genom och sanktio- neras av seder och bruk, i hemmet och i det offentliga samhället. Förövarna kan vara enskilda män i nära relation till kvinnan eller obekanta personer. Det finns också system med strukturellt för- tryck som diskriminerar kvinnor. FN: s medlemsstater har ett ansvar för att motverka våldet bland annat genom lagstiftning, utbildning, forskning och administration samt genom att påverka och förändra kvinnors och mäns livsvillkor och könsroller. Staten skall skydda kvinnor och barn som utsatts för våld och erbjuda rättsäkerhet, stöd, behandling och vård samt bestraffa och rehabilitera förövarna. Europeiska och nordiska organ delar FN:s perspektiv på våld mot kvinnor och har agerat därefter. EU har startat ett särskilt program med förebyggande åtgärder mot våld, Daphneprogram- met. finansierar det nordiska och stöder ett forskningsprogram som tar upp frågan om våld mot kvinnor. Det nationella arbetet mot mäns våld mot kvinnor Med samma tidsperspektiv som i föregående avsnitt redogör jag här för utvecklingen på området i . Jag fokuserar främst på regeringens initiativ och politiska beslut men uppmärksammar också kvinnojourernas arbete i frågan. tillsatte regeringen en kommission med uppdraget att ut- ifrån ett kvinnoperspektiv göra en översyn av frågor som rör våld mot kvinnor och föreslå åtgärder för att motverka sådant våld (dir. 1993:88). Kommissionen, som antog namnet Kvinnovåldskommis- sionen, utgick från kvinnors verklighet och kvinnors erfarenheter och man beaktade särskilt våldet och dess effekter som de framstår för utsatta kvinnor. Begreppet kvinnoperspektiv definierades som synonymt med ett kvinnoforskningsperspektiv, vilket enligt kommissionen innebär att våldet måste ses ur ett könsmaktsperspektiv. Lagändringar föreslogs på flera områden. konstatera- des att enbart lagstiftning inte löser det samhällsproblem som mäns våld mot kvinnor utgör. Därför föreslogs även förebyggande åt- gärder för att ge utsatta kvinnor ett bättre stöd och bemötande av de yrkesgrupper som kvinnorna på olika sätt kommer i kontakt med. Kommissionen fokuserade särskilt på mäns våld mot kvinnor i nära relationer. framhöll att staten har ett särskilt ansvar när det gäller att arbeta för jämställdhet mellan könen och vidta åtgärder för att förhindra och motverka mäns våld mot kvinnor. I delbetänkandet Ett centrum för kvinnor som våldtagits och miss- handlats (SOU 1994:56) föreslog kommissionen att ett centrum skulle inrättas inom hälso- och sjukvården för kvinnor som miss- handlats och våldtagits. Kommissionen betonade att verksamheten inte skulle utgöra en försöksverksamhet eller ett tidsbegränsat forskningsprojekt. Grundtanken var i stället att det skulle komma att behövas en specialiserad verksamhet inom hälso- och sjukvården för kvinnor som utsatts för våld. inrättades Rikskvinnocentrum (RKC) med i som huvudman och med staten som medfinansiär. Syftet med verksamheten var att RKC skulle vara ett nationellt resurs- och som utifrån ett kvinnoperspektiv skulle skapa former för ett gott omhändertagande i vården för kvinnor som misshandlats och våldtagits. Man skulle även bedriva utbildning och forskning. Utifrån förslag, samt det åtagande som gjort vid i presenterade den så kallade Kvinnofridspropositionen (prop. 1997/98:55), vilket antog i sin helhet 1998. De viktiga delarna i propositionen var att lagstiftningen skulle förbättras och skärpas, att förebyggande åtgärder skulle vidtas och att utsatta kvinnor skulle få ett bättre bemötande. Initialt avsattes för olika insatser. Dessa initiativ kallades sammantaget för Kvinnofridsreformen. Nya lagar och skärpt lagstiftning till följd av Kvinnofridspropositionen infördes ett nytt brott i (BrB 4 kap., 4a §) som lyder: Den som begår brottsliga gärningar enligt 3,4 eller 6 kap, mot en när- stående eller tidigare närstående person, döms, om var och en av gärningarna utgjort led i en upprepad kränkning av personens integri- tet och gärningarna varit ägnade att allvarligt skada personens själv- känsla, för grov fridskränkning till fängelse, lägst och högst . Har gärningar som anges i första stycket begåtts av en man mot en kvinna som han är eller har varit gift med eller som han bor eller har bott tillsammans med under äktenskapsliknande förhållanden, skall i stället dömas för grov kvinnofridskränkning till samma straff. Lag (1999:845) Lagen framhäver våldet som ett led i en systematisk kränkning av kvinnans identitet med avsikten att allvarligt skada hennes själv- känsla. Det finns alltså nu en förståelse i lagen av de effekter som mäns våld mot kvinnor innebär, eftersom man tar hänsyn inte bara till de fysiska skadorna utan även den kränkning i sig som våldet innebär. Kvinnofrispropositionen ledde även till att våldtäktsbrottet ut- vidgades, så att samlag jämställs med annat sexuellt umgänge om gärningen i övrigt är jämförlig med påtvingat samlag med hänsyn till kränknings art och omständigheter (BrB 6 kap, 1 §). Regeringen tillsatte även en sexualbrottskommitté som skulle göra en total översyn av bestämmelserna om sexualbrott (SOU 2001:1). Ett reviderat förslag är nu under arbete. Tanken är att våldtäktsbegreppet skall utvidgas så att kravet på tvång sänks och större hänsyn tas till offrets oförmåga att värja sig på grund av exempelvis berusning eller den hotfulla situation hon befinner sig i. Andra lagar som berör våld mot kvinnor Socialtjänstlagen (SoL) kompletterades 1998 med en paragraf som innebär att socialnämnden skall verka för att kvinnor som är eller har varit utsatta för våld eller andra övergrepp i hemmet får stöd och hjälp för att förändra sin situation, (SoL 5 kap., 11 §). Detta innebär att ansvar blir tydligt och att den bör vidare- utveckla sin kompetens och handlingsberedskap för att kunna stödja och hjälpa utsatta kvinnor. Lagen om förbud mot könsstympning av kvinnor skärptes 1998 (SFS 1998:407). En lag som förbjuder köp av sexuella tjänster trädde i kraft , och infördes en ny bestämmelse i om förbud mot människohandel för sexuella tjänster (BrB 4 kap. 1a §). ändrades bestämmelserna om besöksför- bud så att det numera är möjligt att under vissa omständigheter utfärda ett förbud för en part att uppehålla sig i en bostad som brukas gemensamt (SFS 2003:484). Regeringen gav vissa myndigheter gemensamma uppdrag rörande våld mot kvinnor. Syftet var att konkretisera det ansvar som myn- digheterna har för att vidta olika åtgärder. Uppdraget riktade sig till , Riksåklagaren, samtliga åklagarmyndigheter, , , Brottsoffer- myndigheten, , länsstyrelserna och i vissa delar . Samtliga dessa myndigheter fick i uppdrag att ut- arbeta åtgärdsprogram för sitt arbete, arbeta för att förebygga våldet, samverka myndigheterna emellan och med frivilligorganisa- tioner, följa den internationella utvecklingen på området samt regelbundet rapportera till regeringen om detta arbete. () och Riksåklagaren fick varsitt uppdrag att förbättra statistiken på området: Genom uppgifter om såväl gärningsmannens som offrets kön, samt offrets ålder, nationalitet och relation till förövaren göra BRÅ:s statistik om våldsbrotten mot kvinnor tydligare. Riksåklagaren fick bland annat till uppgift att börja föra statistik på antalet utfärdade besöksförbud. BRÅ fick även till uppgift att göra en förstudie över de praktiska och tekniska förutsättningarna för en försöksverksamhet med elektronisk övervakning av män som brutit mot besöks förbudet. Vidare fick man i uppgift att utveckla den eftersatta kriminal- och rättsvetenskapliga forskningen om mäns våld mot kvinnor samt att införliva ett jämställdhetsperspektiv i myndighetens forsknings- och utvecklingsverksamhet. fick i uppdrag att föranstalta om en om- fångsundersökning om mäns våld mot kvinnor. Studien utfördes vid och rapporten – Mäns våld mot kvinnor i jämställda publicerades och resultaten finns sammanfattade i detta betänkande i kapitel 4 under rubriken Våldets omfattning i . fick i uppdrag att leda ett utvecklingssamarbete i frågor om prostitution och våld mot kvinnor, i syfte att främja kompetensuppbyggnad och metodutveckling inom och hälso- och sjukvården. Arbetet skulle sedan införlivas i Social- styrelsens ordinarie arbete. fick i samråd med upp- draget att kartlägga metoder för behandling av män som dömts för våldsbrott mot kvinnor. fick till uppgift att inventera vilka särskilda in- satser som gjorts vid landets samtliga polismyndigheter beträffande frågor om mäns våld mot kvinnor. Myndigheten fick även i upp- drag att vara nationell rapportör för i EU-sammanhang, vad gäller frågor som rör handel med kvinnor. (numera ) fick till uppgift att utforma ett informationsmaterial om svenska regler i fråga om våld mot närstående. Informationsmaterialet skulle vara riktat till dem som söker uppehållstillstånd i . Regeringen beslutade även att stödja FN:s arbete för kvinnors mänskliga rättigheter, man och bidrog därför med till FN:s särskilda rapportör om våld mot kvinnor och FN:s center för mänskliga rättigheter. Kvinnofridspropositionen innebar också stöd till vissa frivilliga organisationer som arbetar förebyggande med frågan om mäns våld mot kvinnor. Målgrupperna var kvinnor med annan etnisk och kulturell bakgrund, kvinnor med funktionshinder, män samt ung- domar. För att våldsutsatta kvinnor skall få ett bättre stöd och bemötande framöver fordras utbildning av de yrkesgrupper som hanterar och möter denna grupp. Regeringen gav därför i uppdrag åt Rikspolis- styrelsen att i samråd med andra berörda myndigheter genomföra en sådan utbildning för personal inom rättsväsendet respektive hälso- och sjukvården. Fortbildningar skulle sedan ingå i myndig- heternas ordinarie arbete. Regeringen föreslog en komplettering i högskoleförordningen för att förbättra flera yrkesutbildningar i fråga om kunskaper om jämställdhet, genusperspektiv och mäns våld mot kvinnor. Hög- skoleverket fick ett särskilt uppdrag att följa och utvärdera hur de ändrade målen kom till uttryck i undervisningen. Utvärderingen blev klar och finns sammanfattad i kapitel 5, Närliggande utredningar. Rikskvinnocentrum (RKC) fick en engångssumma på för att befästa sin verksamhet och för att sprida erfarenheter från verksamheten. Riksorganisationerna för kvinno- jourerna – för kvinnojourer och tjejjourer i (ROKS) samt () – fick sitt årliga stöd höjt. I propositionen konstaterades att även bidragen till () måste öka. Nationellt råd för kvinnofrid Nationellt råd för kvinnofrid arbetade som ett råd- givande organ för regeringen i frågor som rör kvinnofrid. Rådet inrättades och fungerade som ett forum där regeringen ut- bytte erfarenheter och idéer med företrädare för organisationer och forskare som är engagerade i frågor som rör våld mot kvinnor. I rådets uppdrag ingick att fokusera på specifika arbetsområden och frågor som inte i tillräcklig hög grad blivit belysta i Kvinno- fridspropositionen. För att fullgöra detta uppdrag höll man en rad seminarier och så kallade hearings och man producerade även ämnesspecifika skrifter. Rådet inriktade sig främst på följande områden: lokala kvinnojourers arbete och verksamhetsvillkor barns utsatthet i misshandelsförhållanden våld mot gravida kvinnor våld mot kvinnor och flickor med utländsk bakgrund hedersrelaterat hot och våld våld mot kvinnor med funktionshinder våld mot äldre kvinnor våld mot missbrukande kvinnor och psykiskt funktions- hindrade kvinnor Genom arbetet med dessa områden fick rådet en god överblick över situationen i . Utifrån insamlad kunskap drog rådet sedan en rad slutsatser och formulerade rekommendationer till regeringen om arbetet med kvinnofrid. I en slutrapport som presenterades för regeringen gav rådet en lägesbeskriv- ning av ovanstående delområden och konkreta råd till varje ansvarig minister. Sammanfattningsvis konstaterade rådet att oroväckande få för- ändringar kommit till stånd gällande arbetet för kvinnofrid, trots beslutet i . Rådet tyckte dessutom att det fanns ett motstånd mot förändring på flera nivåer i samhället – från lokal nivå till centrala myndigheter. Man fann en stor okunskap om mäns våld mot kvinnor och en ovilja att prioritera arbetet med kvinno- frid. Kvinnofridsreformen innebar ny lagstiftning och nya arbetssätt hos myndigheter på alla nivåer för att uppnå förändring. Men rådet såg inte att ansvaret för detta hade tagits fullt ut. Rådets arbete visade förvisso att reformen med påföljande införlivande av lagstift- ningen, hade satt igång en förändringsprocess men denna process kunde på intet sätt anses avslutad. De åtgärder som rådet främst framhöll var betydande satsningar på utbildning och forskning samt fokusering på mäns ansvar. Man såg också ett behov av en instans som kunde fortsätta rådets upp- gift som forum för kunskapsinsamling och informationsspridning.