sou · GSB33d3 · 2005-01-01 00:00:00 — sionen blev att kroppsbesiktning omfattar urinprovtagning---. JO uttalade att han delar den bedömning som Kriminalvårds- styrelsen framfört i sitt remissvar. Warnling-Nerep (2002) anser att hon för egen del inte kan tolka detta uttalande på annat sätt än att urinprovtagning på nytt inkluderas i 2 kap. 6 § RF, dvs. att urinprovtagning är att anse som ett kroppsligt ingrepp (1994) framhåller i sin avhandling att det framstår inte som rimligt att alkoholutandningsprov betraktas som kroppsligt ingrepp men däremot inte urinprovstagning, enbart av det skälet att den förra åtgärden men inte den senare finns angiven i en exemplifi- erande, icke uttömmande uppräkning i regeringsformens förarbe- ten (s. 103). Även har i den tidigare refe- rerade artikeln uttryckt samma uppfattning: Det verkar helt enkelt inte rimligt att ett utandningsprov hänförs till RF 2:6 medan ett urinprov faller utanför, särskilt inte med den förklaringen att endast det förra fanns medtaget i enumerationen i grundlagsmotiven; det bör väl ändå vara helt andra kriterier än slumpvis gjorda uppräk- ningar som styr omfattningen av grundlagsskyddet? (Warnling- Nerep 2002, s. 19). Kroppsvisitation och ytlig kroppsbesiktning enligt LVM Av 32 § LVM framgår att kroppsvisitation och ytlig kroppsbesikt- ning får göras om det under vistelsen i hemmet uppkommer misstanke att sådan egendom [som han inte får inneha] skall påträffas hos honom. I förarbetena till ursprungliga LVM framgår att där- med avsågs undersökning av någons kläder eller väska eller något annat som han för med sig, däremot inte av hans kropp (prop. 1981/92:8 s. 94). I den ursprungliga lagen fanns ingen bestämmelse om kroppsbe- siktning, men dåvarande 17 § LVM kompletterades med en sådan bestämmelse, vilken möjliggjorde för personal på LVM-hem att företa en ytlig kroppsbesiktning (SFS 1982:404). Detta begrepp infördes dock först i (dåvarande) 19 § varusmugg- lingslagen12 och beskrivs i förarbetena som en lindrigare variant av kroppsbesiktning. Ytlig kroppsbesiktning förekommer numera 12 Varusmugglingslagen upphörde den och ersattes av lagen (2000:1225) om straff för smuggling.. LVM-hemmens användning av särskilda befogenheter som begrepp även i 29 § KvaL, 3 § lagen (1985:12) om kontroll av berusningsmedel på sjukhus, 27 § lagen (2000:1225) om straff för smuggling, 46 § smittskyddslagen (1988:1472), 17 § LVU, 13 § lagen (1990:749) om valutareglering samt 23 § LPT. Utformningen av gällande 32 § LVM om ytlig kroppsbesiktning 13 har i princip varit oförändrad alltsedan tillkomsten av förutvarande §17 LVM med undantag för någon språklig justering när nuva- rande LVM trädde i kraft . Med ytlig kroppsbe- siktning avses vanligtvis en granskning av kroppens synliga delar (SOU 1995:47 s. 90). I specialmotiveringen till 46 § smittskyddsla- gen, som är intressant i detta sammanhang eftersom lagbestämmel- sen har haft gamla 17 § LVM som förebild, klargörs att det där- med avses en yttre granskning av de delar av den nakna kroppen som är synliga. Detta inkluderar även armhålorna, håret och fotsu- lorna. Det är inte tillåtet att undersöka munhåla eller annan hålig- het eller att beröra den nakna kroppen för att undersöka delar av den (prop. 1988/89:5 s. 137). Dessa tvångsåtgärder får enbart utövas på intagna (den som vårdas enligt denna lag, 32 § LVM), inte på eventuella besökande till intagna. (I andra stycket finns en ändamålsprincip vid använd- ningen av nämnda tvångsmedel). Otillåtna föremål som påträffas hos den intagne får omhändertas samt förstöras eller försäljas enligt 31 och 36 §§ LVM. Rätten att använda ovannämnda tvångsmedel enligt LVM är mer begränsad i sin omfattning jämfört med vad som stadgas i KvaL. Skälet till detta är naturligtvis att KvaL är en straffrättslig lag. I 52 a-52 c §§ KvaL finns bestämmelser om kroppsvisitation som är mer långtgående än de som följer av LVM. Enligt 52 d § är en intagen under vissa förutsättningar skyldig att lämna urinprov och utand- ningsprov. Vägran att utan giltigt skäl lämna urinprov får enligt 32 §KvaL beaktas vid beviljande av s.k. korttidspermission. Som vill- kor vid besök får vidare föreskrivas att den besökande underkastar sig kroppsvisitation eller ytlig kroppsbesiktning eller medger un- derökning av väska o.dyl. som han vill medföra till besöket (29 § femte stycket samma lag). Någon motsvarande bestämmelse finns inte i LVM eller LVU. 13 Detta begrepp används inte i RB men däremot i vissa andra författningar, exempelvis 45 § smittskyddslagen som har haft samma konstruktion som LVM. I förslaget till ny smittskyddslag (prop. 2003/04:30) har regeringen inte föreslagit någon ändring av bestämmelsens utformning. LVM-hemmens användning av särskilda befogenheter Om vissa former av provtagning Både och JO har sedan mitten av 1990- talet verkat för en mer tydlig reglering av frågan om provtagning som tvångsmedel. JO framförde utifrån en anmälan från ett antal klienter som var intagna på LVM-hem, att jag anser inte att de regler som gäller är tillräckligt tydliga i fråga om vad som gäller för urinprovtagning (JO 1995/96 s. 294). 2000/01:80 presenterades förslag till lagreglering enligt vilken intagen med stöd av LVM eller LVU – dvs. ej intagen på LVM- och särskilda ung- domshem som vårdas enligt socialtjänstlagen – skulle kunna åläggas att lämna blod-, urin och utandningsprov. Denna skyldighet skulle dock, som närmare utvecklas nedan, gälla enbart i två särskilt angivna situationer. I propositionen konstaterades att det vid SiS-institutionerna före- kommer att urinprov tas vid misstanke om drogpåverkan samt ibland även stickprovsvis. Men, framhöll departementschefen vida- re: Det finns dock varken i LVM, i LVU eller i LSU något lagstöd för att kräva att en intagen lämnar urinprov för att styrka drogfrihet (prop. 2000/01:80 s. 116). I propositionen hänvisades till JO-uttalanden där JO inte funnit någon anledning att kritisera användningen av urinprov så länge den intagne frivilligt lämnar ett sådant prov.14 (Se dock avsnitt 6.4.2). JO ansåg dock att det skulle inge betänkligheter om en myndighet utan lagstöd skulle vägra den intagne någon förmån eller besluta om bestraffning enbart därför att han vägrar lämna urinprov (JO 1995/96 s. 294).15 I förarbetena menade socialministern att det främst av rättssäkerhetsskäl men också av behandlingsmässiga skäl fanns starka motiv att frångå den i princip frivilliga hanteringen som gäller vid institutionerna . Av rättssäkerhetsskäl är det viktigt att det tydligt framgår vilka tester som den intagne kan bli skyldig att genomgå (prop. 2000/- 01:80 s. 118). Med ikraftträdande infördes i LVM, i enlighet med regeringens förslag, en ny paragraf (32 a §)16 enligt 14JO 1993/94 s. 302, JO 1995/96 s. 294. 15Bakgrunden var att 14 intagna vid ett LVM-hem hade framfört klagomål mot att de intagna låstes in vid vägran att lämna urinprov. JO anförde att vid nämnda LVM-hem tolkar man alltid ett nekande till att lämna urinprov som en bekräftelse på att droganvändning har förekommit. Nekande att lämna urinprov leder där undantagslöst till att den intagnes personliga rörelsefrihet begränsas . En sådan lagtillämpning är alltför generell. LVM och socialtjänstförordningen får anses förutsätta att frågan om inlåsning prövas från fall till fall och efter individuella kriterier (JO 1995/96 s. 294). 16Motsvarande lydelse finns i 17 a § LVU. LVM-hemmens användning av särskilda befogenheter vilken en klient vid ankomsten till LVM-hemmet och inför placering i annan vårdform enligt 27 § är skyldig att efter uppma- ning lämna blod-, urin- eller utandningsprov för att kontrollera om personen är påverkad av alkohol, droger eller vissa andra ämnen.17 Med ankomst till LVM-hemmet avses här varje gång klienten återkommer till LVM-hemmet efter en vistelse utanför dess om- råde. Departementschefen gör klart att den nya lagbestämmelsen inte får nyttjas för att utvidga användningen av denna typ av kontroller så att de görs mer eller mindre rutinmässigt. Provtag- ning bör ske med urskiljning och skall endast genomföras då det på grund av omständigheterna i det särskilda fallet finns anledning att misstänka att en intagen är drogpåverkad (prop. 2000/01:80 s. 118). Vidare betonas, att skyldigheten för den intagne att lämna prover (av nu nämnda slag) inte gäller om någon vårdas på frivillig grund på LVM-hemmet. Departementschefen ansåg att dessa tvångsåtgärder inte skulle omfatta klienter som var frivilligt intagna på SiS-institutioner med stöd av socialtjänstlagen. Han ansåg att det vare sig var rimligt eller möjligt att vidta tvångsåtgärder gent- emot klienter som är frivilligt intagna på LVM-hem: Tvångsbefogenheter mot en frivilligt vårdad skulle i de allra flesta fall tendera att bli ett slag i luften, eftersom personen i fråga är fri att lämna institutionen så snart han eller hon inte accepterar en sådan åt- gärd. 2000/01:80 s. 119) Oaktat detta ställningstagande betonas i propositionen, att kravet på drogfrihet vid SiS institutioner självfallet också skall gälla fri- villigt intagna, vilket bör framgå av den behandlingsplan som ligger till grund för vården och som överenskommits med både den enskilde klienten och remitterad socialnämnd. I denna plan bör även regleras konsekvenserna av om klienten bryter kravet på drogfrihet under institutionsvistelsen. 6.4.2Frågan om klientens samtycke till integritetskränkande åtgärd Lagstiftaren och som ansvariga huvud- män för tvångsvården har i olika sammanhang berört ett antal prin- cipiella frågeställningar om s.k. frivilligt samtycke från klientens sida 17 I prop. klargörs att ett positivt utslag i ett drogtest vid en sållningsanalys alltid bör följas upp av en verifikationsanalys. LVM-hemmens användning av särskilda befogenheter vid urin- och blodprovtagning, utandningsprov, kroppsvisitation och ytlig kroppsbesiktning. Frågan har också berörts i doktrinen. Den avgörande frågan är om frivilligt samtycke från den enskilde skall kunna ersätta legala förutsättningar för tvångsmedel om man anser att sådana saknas. I samband med den senaste revideringen av bestämmelser om kroppsvisitation och kroppsbesiktning erinrade dåvarande departementschefen om att frågan om samtycke inte generellt reglerades i RB: Med visst fog kan man i sådant fall påstå att det överhuvudtaget inte är fråga om någon tvångsmedelsanvändning, eftersom tvångsmomentet saknas. Grundlagsskyddet avser ju också enbart påtvingade ingrepp. Så snart ingreppet inte är påtvingat, eller m. a. o. frivilligt, är det inte frå- gan om någon inskränkning i det grundlagsenliga skyddet. Den för- härskande uppfattningen är också att samtycke innebär att en åtgärd, som utan samtycke vore grundlagsstridig, får genomföras (prop. 1993/94:24 s. 39 JO har därutöver vid olika tillfällen behandlat frågan om innebör- den av frivillighet i samband med användningen av integritetskrän- kande åtgärder: JO Sverne har framhållit att från grundlagsskyddet för den kroppsliga integriteten kan man avstå genom att lämna sitt medgivande till åtgärden. Avståendet måste dock i sådant fall vara frivilligt och ej påtvingat genom hot om sanktion (JO 1984/85 s 227). JO har uttalat att det rent allmänt kan sägas att så länge en intagen på ett LVM-hem fri- villigt lämnar urinprov finns det inte någon anledning att kriti- sera förfarandet // (1995/96 s. 294, se också JO 1993/94 s. 302). Frågan om samtycke till användningen av tvångsmedel har alltså ofta inte betraktats som en kontroversiell fråga. Chefs-JO har däremot framhållit att enligt hans mening kan den enskildes samtycke i princip inte åberopas till stöd för ett intrång på det grundlagsskyddade området, om uttryckligt lagstöd för ett sådant åberopande saknas (JO 1991/92 s. 114). I ett avgjort ärende rörande samtycke till DNA-provtagning har JO förordat en lagreglering också av de undersökningar som anses kunna grundas på samtycke (dnr 696–2001, beslut ). LVM-hemmens användning av särskilda befogenheter SiS interna allmänna råd för verksamheten vid LVM-hemmen (IAR 1997:1) berör bland annat särskilda befogenheter. Dessa ses över av myndigheten. Motsvarande allmänna råd för de särskilda ungdomshemmen har relativt omarbetats, vilket i detta sammanhang är av intresse eftersom lagbestämmelsen om drogtester i 17 a § LVU i princip är identiskt utformad jämfört med motsvarande reglering i 32 a § LVM. I de allmänna råden för särskilda ungdomshem understryks, såvitt gäller drogtester (utand- nings- och blodprov samt urinprovtagning), vad som redan fram- gått av förarbetena. betonar att urin- prov kan vara ett viktigt pedagogiskt instrument i vården, men skall användas restriktivt och med urskiljning. I likhet med vad som anförs i prop. 2000/01:80 betonas även i SiS allmänna råd, att skyl- digheten för den unge att lämna urinprov endast gäller för den som är intagen med stöd av 3 § LVU (beteendefallen) och inte den som vårdas på frivillig grund eller med stöd av 2 § LVU. Möjlighe- ten att kräva urinprov för dessa sistnämnda klienter är inte lagregle- rad utan måste grundas på frivillighet. En fråga som bör ställas är om det är adekvat att tala om ett genuint samtycke grundat på en klientens fria val i en situation när klienten vårdas med tvång enligt LVM. Exempelvis framgår det av SiS allmänna råd för LVM-verksamheten, att uppkommer misstanke att en klient har tagit droger och han nekar till detta kan klienten erbjudas [vår kursivering] att lämna urinprov för att styrka sin drogfrihet. Man bör dock ställa frågan vilken innebörd detta erbjudande har utifrån den intagnes perspektiv.18 Den som är intagen på LVM-hem befinner sig i en beroendeställning i förhål- lande till hemmets ledning och personalgrupp i övrigt. Frivillighe- ten blir i detta sammanhang illusorisk. Ur den enskildes synvinkel är det inte säkert att det finns någon skillnad mellan åtgärder som kan genomföras med tvång och sådana åtgärder som förutsätter medverkan. Visserligen understryks det i de allmänna råden för särskilda ungdomshem att ett positivt urinprov eller vägran att lämna urinprov inte (utgör) grund för bestraffning eller indragen förmån, men det kan finnas risk att den intagne uppfattar situa- tionen på ett annat sätt. 18 Jfr JO:s beslut (dnr 696-2001) om att personer i en mordutredning, vilka inte var skäligen misstänkta för brott, erbjöds att frivilligt lämna salivprov. Vederbörande upplystes om att provet var fullständigt frivilligt och inte något påtryckningsmedel. JO var kritisk mot samtyckesförfarandet. LVM-hemmens användning av särskilda befogenheter Beträffande samtycke till åtgärder som utgör straffprocessuella tvångsmedel ansåg att det kan ifrågasättas om ett ingripande som utgör ett intrång i de mänskliga fri- och rät- tigheterna, såsom dessa beskrivs i regeringsformen och i de inter- nationella konventionerna över huvud taget bör få ske med stöd av samtycke (SOU 1995:47 s. 144). Om en person tillåter polisen att komma in och undersöka hans bostad, är det inte säkert att det sker fullt frivilligt. Polismannen kan mycket väl anse att han inte har använt tvång, medan det för den enskilde har framstått som att han inte hade något val. Ett ingripande som i det enskilda fallet kan genomföras utan tvång bör därför betraktas som ett fall av tvångsmedelsanvändning, om den ingripande myndigheten har möjlighet att använda tvång om det skulle behövas. /---/ En polisman som ingriper i myndighetsutövning ger rent faktiskt uttryck för samhällets maktbefogenheter, oavsett om han använder tvång eller inte. Så torde det också uppfattas av den person som ingri- pandet riktat sig mot och som därför befinner sig i ett sådant under- läge att det strängt taget aldrig kan bli tal om någon egentlig frivillig- het. (SOU 1995:47 s. 143, 145) samlade slutsats var att frivilligheten ofta var mer eller mindre illusorisk. Det fanns därför en avsevärd risk för att det ur den enskildes synvinkel i praktiken inte blir någon skillnad mellan åtgärder som kan genomföras med tvång och sådana åtgärder som förutsätter medverkan (SOU 1995:47 s. 150). 7 Kontaktmannaskap enligt LVM skall, i samband med att den inleder en utredning enligt 7 § LVM, utse en tjänsteman hos nämnden som skall svara för kontakterna med missbrukaren och med olika vårdgivare (8 § LVM). I förarbetena används begreppet kontaktman om denna tjänsteman.1 ifrågasätter i sina allmänna råd (SOSFS 1997:6) denna användning av begreppet: har dock avstått från att använda det begreppet, efter- som det också brukar användas om den person på LVM-hemmet som Modellen med kontaktmannaskap med liknande innehåll som inom utvecklades tidigt inom vuxenpsykiatrin men åter- finns även inom exempelvis kriminalvården. 7.2Innebörd och tillämpning av kontaktmannaskap enligt LVM LVM fanns det i 14 § en bestämmelse enligt vilken socialnämnden skall utse en befattningshavare hos nämnden att svara för kontakterna med den intagne. I förarbetena underströk departementschefen att detta borde ske så snart nämnden hade fått kännedom om att det var aktuellt att bereda någon vård enligt LVM (prop. 1981/82:8 s. 89). Det ankom alltså på nämnden att fullgöra denna skyldighet, men i samma förarbeten påtalades vikten av att detta skulle ske skedde skyndsamt, varför det var väsentligt att beslutanderätten delegerades. , när den nu gällande 8 § LVM trädde i kraft, var fortfarande ansvarig för utrednings- och ansök- 1 Se exempelvis prop. 1980/81:8 s. 89, SOU 1987:22 s. 373, prop. 1987/88:147 s. 95, 106. ningsförfarandet enligt LVM. var dock skyldig att lämna en redogörelse till för klientens förhållanden samt för vidtagna och planerade åtgärder. I samband med att nämnden upprättade sin redogörelse skulle den också utse en tjänsteman hos nämnden som skulle svara för kontakterna med den enskilde klienten och olika vårdgivare. I samband med att nu- varande LVM trädde i kraft förtydligades att kontaktmannen skulle utses . kunde detta enbart ut- läsas av förarbetena och av allmänna råd. Anled- ningen till att bestämmelsen ändrades var att det erfarenhets- mässigt hade visat sig att den enskilde klienten behövde stöd även under själva utredningstiden (prop. 1987/88:147 s. 95). När kom- munerna övertog ansökningsförfarandet om bere- dande av vård enligt LVM anpassades bestämmelsen om kontakt- mannaskap redaktionellt2 men förblev oförändrad i sak. Avsikten med kontaktmannaskapet är att kontaktmannen, som inte får vara ledamot av nämnden, 3 skall följa den enskilde klienten under hela utrednings- och vårdtiden. När vårdtiden är slut eller om tvångsvård inte kommer till stånd upphör kontaktmannaskapet per automatik utan att något särskilt formellt beslut behöver fattas, även om det inte är något som hindrar att en kontaktperson då i stället utses med stöd av 3 kap. 6 § SoL. 4 I det senare fallet krävs samtycke, medan klienten inte kan motsätta sig att nämnden utser en kontaktman enligt LVM. Till kontaktmannens uppgifter enligt 8 § LVM hör att informera den enskilde om vilka regler som gäller för vården samt förmedla kontakt med andra i hans eller hennes närhet som kan bistå, förut- satt att personen samtycker till att sådana kontakter tas (prop. 1987/88:147 s. 95). Därutöver skall kontaktmannen tillsammans med klienten och institutionen planera och förbereda de hjälpinsat- ser som bedöms nödvändiga inför utskrivningen. Vad som här främst avses är att tillgodose klientens behov av bostad och arbete (30 § LVM). I förutvarande allmänna råd (1982:6) angavs vidare, att klienten skall kunna vända sig till kontakt- mannen för råd och stöd om han möter problem (s. 36). I de allmänna råd (1989:3) som utfärdades strax efter det att lag hade trätt i kraft gjorde samma påpe- kande med tillägget att det är viktigt, att klienten av socialnämn- 2SFS 1994:96, 8 § 3I LVM kunde socialnämnden även utse en ledamot som kontaktman. 4I SoL används benämningen kontaktperson, inte kontaktman. den och institutionen görs uppmärksam på, att han har rätt att själv ta upp sådana frågor med kontaktmannen (s. 51). Om denna in- formationsöverföring till klienten fungerar i praktiken är dock oklart. Det är att märka att kontaktmannen måste vara en tjänsteman hos nämnden. Klienten kan i och för sig föreslå en viss person att fullgöra denna funktion, men denne måste i så fall vara anställd av nämnden, dvs. i praktiken en person som redan tjänstgör inom so- cialtjänsten. Detta innebär också att en ny kontaktman måste utses om vederbörande skulle sluta sin anställning hos nämnden. Klien- tens möjlighet att i denna fråga själv få välja kontaktman är i prak- tiken obefintlig. Det är också en väsentlig skillnad mellan det upp- drag som en kontaktperson fullgör i LVM:s mening och det upp- drag som ett personligt ombud fullgör åt någon som är psykiskt funktionshindrad.5 I allmänna råd (1989:3) framhölls, att kontakt- mannen borde vara bekant med klienten varför det var naturligt att klientens socialsekreterare utsågs till kontaktman, men att detta inte fick innebära ett slentrianmässigt förordnande som inte avsatte spår i socialsekreterarens arbete för och tillsam- mans med den enskilde klienten. Den formella och praktiska hanteringen av kontaktmannaskapet enligt 8 § skiljer sig väsentligt mellan olika kommuner, och den va- rierar också mellan olika kommun- och stadsdelsförvaltningar. I en del större kommuner finns centrala riktlinjer som gäller LVM- hanteringen i stort. stads riktlinjer föreskriver att arbetsledaren (enhetschef eller konsulent) inom IoF-verksamheten genom särskilt beslut skall utse en kontaktman, vanligtvis en annan tjänsteman än hand- läggande socialsekreterare, när utredning enligt 7 § inleds. Del- beslutet skall därefter dokumenteras i det datorbaserade journal- systemet. utarbetade nya riktlinjer om LVM- hanteringen som finns samlad i en LVM-pärm. Beträffande kontaktmannen anges att i normalfallet är detta handläggaren på stadsdelsförvaltningen. Detta måste tolkas på så sätt att social- tjänstförvaltningen rekommenderar att handläggande utredare och kontaktman är samma person. Enligt vad erfarit är det – i varje fall vid de stadsdelsförvaltningar som handlägger en 5 Se vidare (2002c, ). stor mängd LVM-ärenden – ovanligt att någon annan än den socialsekreterare som svarar för utredningen enligt 7 § LVM utses som kontaktperson. Beslutet att utse kontaktman i LVM:s mening skall anmälas till nämnden med beslutet att inleda ut- redning enligt 7 §. Det finns exempel på kommuner och stadsdelsförvaltningar, bland annat i , som utser ytterligare en handläggare om det bedöms finnas ett behov i det enskilda fallet, exempelvis om det rör sig om ett särskilt svårt ärende eller om det har riktats hotelser mot huvudhandläggaren. Det bör emellertid understrykas att denna ordning inte är kopplad till 8 § LVM, utan förvaltningens motiv är vanligtvis helt andra. En sådan ordning kan också förekomma i andra typer av utredningsärenden inom individ- och familjeom- sorgen. Denna kompletterande handläggare brukar ibland ben- ämnas för medhandläggare. När det inte finns behov av en sådan är den som ansvarar för utredningen tillika kontaktman. 7.3JO:s uttalande om kontaktmannaskap enligt LVM Såväl JO som länsstyrelserna har vid sina inspektioner respektive tillsynsverksamhet uppmärksammat att det finns kommuner som över huvud taget inte utser någon kontaktman när utredning enligt 7 § LVM inleds. I samband med en sådan inspektion i en västsvensk kommun fann JO, att det i de granskade ärendena saknades uppgift om att kontaktman hade utsetts. Vid det avslut- ande mötet upplystes att några sådana beslut inte fattades och att det var handläggaren i det enskilda ärendet som svarade för kontak- terna med missbrukaren och olika vårdgivare (utdrag ur JO:s ut- talande, dnr 3402–2002). Utifrån denna händelse gjorde JO sedan följande principiella uttalande i inspektionsrapporten: Jag har i min inspektionsverksamhet uppmärksammat att det närmast är undantagsvis som nämnden har utsett en tjänste- man till kontaktman.