sou · GSB344 · 2005-01-01 00:00:00 — Frånvaron från arbete har generellt varit högre bland kvinnorna än bland männen –talet. Bland männen har frånvaron varit högre bland äldre, medan huvudgruppen, 25 till har den högsta frånvaron bland kvinnorna. Historiskt har frånvaron vari- erat och har tenderat att vara aningen högre i högkonjunkturer. har emellertid frånvaron ökat för de flesta grupper men särskilt bland de mellan 25 och 54 år.14 I kapitel 4 återkommer vi till orsakerna bakom den ökande frånvaron. I tabell 2.4 visas utvecklingen av det faktiska antalet arbetade (i lönearbete) timmar för personer i arbete i olika åldersgrupper könsuppdelat. För både män och kvinnor i är antalet arbetade timmar som högst i åldern 25–. Deltidsarbete är vanligare bland kvinnorna i samtliga åldersgrupper vilket även avspeglas i att den faktiska arbetstiden är kortare för kvinnor än för män. Arbetstiden är även påtagligt kortare bland de äldsta personerna 60–än för övriga delar av befolkningen . Bland männen i den äldsta gruppen, 60–skedde det en trendmässig nedgång i arbetstiden . –talet återhämtade sig arbetstiden i gruppen något. Även för den äldsta gruppen, 60–av kvinnor minskade arbetstiden fram till mitten av 1990–talet men ökade under senare halvan av 1990–talet. För männen i åldern 25–minskade arbetstiden och har därefter inte förändrats nämnvärt. Kvinnornas arbetstid i åldern 25–min- skade svagt men har ökat fram . Även om det är orimligt att anta att den potentiella arbetstiden för samtliga individer är är det uppenbart att den största potentialen att öka arbetstiden i finns i ibland kvinnor generellt och särskilt bland dem som är . 14 SCB [b]. De äldre på arbetsmarknaden Bilaga 5 till LU 2003/04 Tabell 2.4 Antal faktiskt arbetade timmar i lönearbete för personer i arbete i 25–54 år 55–59 år 60–64 år 25–54 år 55–59 år 60–64 år Källa:SCB [b]. Det kan vara svårt att jämföra den faktiska arbetstiden per person mellan olika länder på grund av olikheter i metoder och källor för datainsamling. Däremot kan utvecklingen av arbetstiden i olika länder studeras för att belysa skillnader i den historiska utveck- lingen. I internationella jämförelser mäts ofta den faktiska arbets- tiden i relation till antalet sysselsatta istället för som i tabell 2.4, i relation till personer i arbete.15 En hög andel frånvarande i exem- pelvis sjukdom innebär att den faktiska arbetstiden igenomsnitt är lägre om man relaterar till de sysselsatta istället för de i arbete. Det bör påpekas att även skillnader i definitioner av sysselsatta mellan länder kan påverka nivån på den genomsnittliga arbetstiden. Som exempel definieras långtidssjukskrivna i som sysselsatta men dessa definieras som icke sysselsatta i vissa andra länder vilket drar ner genomsnittet för relativ andra länder. Utvecklingen av arbetstiden per sysselsatt totalt i skiljer sig åt från de flesta länderna inom EU. I ökade den genom- snittliga arbetstiden mellan för att därefter minska något. Invånarna i de flesta länder i EU har däremot arbetat allt vilket innebär att även ökat arbetstiden relativt övriga EU-länder. Om en rangordning görs med avseende på den faktiska arbetstiden för samtliga sysselsatta, oavsett ålder, bland EU-länderna hamnar i mitten. Görs samma rangordning hade den tredje kortaste arbetstiden.16 Skillnader i den genomsnittliga arbetstiden för hela befolkningen mellan olika länder kan påverkas av demografiska faktorer. 15Personer i arbete definieras som antal sysselsatta minus personer tillfälligt frånvarande genom exempelvis sjukdom, semester eller tjänstledighet. 16OECD [2002a] Bilaga 5 till LU 2003/04 De äldre på arbetsmarknaden där exempelvis andelen kvinnor eller andelen äldre bland de syssel- satta är hög påverkas antalet arbetade timmar negativt eftersom dessa grupper generellt har kortare arbetstid än exempelvis medelålders män. Därför kan även skillnader i utvecklingen i arbetstid mellan olika länder bero på skillnader i hur samman- sättningen bland de sysselsatta utvecklats. I arbetar de äldre förhållandevis få timmar jämfört med övriga EU-länder, det gäller såväl kvinnorna som männen. Som framgår av tabell 2.5 är det endast i och som de äldre männen arbetar färre timmar. Bland kvinnorna är det endast och som har lägre antal arbetade timmar per sysselsatt än bland kvinnorna. För de äldsta kvinnorna, 60–, är situationen något bättre för del, då förutom och , även ytterligare två länder arbetade färre timmar. Skillnaden mellan männens och kvinnornas arbetstid bland de äldre är för del mindre än i de flesta andra länder inom EU. De äldre på arbetsmarknaden Bilaga 5 till LU 2003/04 Tabell 2.5 Antal faktiskt arbetade timmar och sysselsatt och rangordning för anställda i åldern 55–59 och 60–, EU-länderna 55–59 år 60–64 år 55–59 år 60–64 år Anm: Rangordning i respektive grupp anges i kursiv stil. Om sysselsättningsfrekvenserna justeras med antalet faktiskt arbetade timmar sker en förändring av hur de svenska äldre männens sysselsättning ter sig internationellt.17 Tas inte hänsyn till antalet arbetade timmar är det, som tidigare beskrivits, inget land inom EU men fyra länder inom (, , och ) i tabell 2.3 som har högre sysselsättning än äldre svenska män. Väger man däremot in antalet arbetade timmar per sysselsatt och beräknar den arbetstidsjusterade sysselsättningsfrekvensen halkar ned till en åttonde plats. Detta tydliggör att de äldre svenska männen arbetar färre timmar än genomsnittet i andra . De äldre kvinnorna i bibehåller en absolut topposition även när det gäller den arbetstidsjusterade sysselsätt- ningsfrekvensen. Det beror på att deras sysselsättningsfrekvenser vida överstiger EU-genomsnittet även om arbetstid per sysselsatt är relativt blygsam. 17 I beräkningen av den justerade sysselsättningsfrekvenserna har sysselsättningsfrekvensen multiplicerats med antal faktiskt arbetade timmar per sysselsatt som sedan divideras med 40. Bilaga 5 till LU 2003/04 De äldre på arbetsmarknaden Det finns olika sätt att uppskatta hur hög den faktiska pensions- åldern är. Ett vanligt sätt är att beräkna genomsnittsåldern hos nyblivna förtids-och ålderspensionärer. Vid en sådan beräkning är medelåldern ungefär i . Beräkningen påverkas emeller- tid kraftigt av att många unga personer förtidspensioneras. Av dessa är det också vissa som aldrig har varit aktiva i arbetskraften. Metoden leder därför till en underskattning av medelåldern för per- soner som har haft en mer normal anknytning till arbetsmark- naden. Ett annat och i många avseende bättre sätt att mäta den faktiska pensionsåldern är att beräkna den genomsnittliga åldern då personer lämnar arbetskraften. I det följande används det senare måttet. Historiskt har det skett en trendmässig nedgång av den beräk- nade faktiska pensionsåldern bland männen i , vilket framgår av tabell 2.6. Nedgången var särskilt tydlig , varefter utvecklingen har stabiliserats. ökade kvinnornas faktiska pensionsålder svagt. Detta innebär att skillna- den i den faktiska pensionsåldern mellan kvinnor och män numera är relativt liten. var den faktiska pensionsåldern enligt beräkningar från () för männen och 61,8 för kvinnorna. Tabell 2.6 Den faktiska pensionsåldern i Anm: Den faktiska pensionsåldern är beräknad utifrån den genomsnittliga åldern för utträden ur arbetskraften bland personer som vid 50 fanns i arbetskraften. Beräkningen grundar sig på data för verkliga kohorter som följts genom arbetslivet. Källa: RFV [2000]. Ur ett internationellt perspektiv är den faktiska pensionsåldern i hög, inom EU har endast en högre ålder för männen, men bland kvinnorna har den högsta pensions- åldern. Så även i detta fall har de svenska kvinnorna en relativt sett bättre internationell position än männen. Det finns dock flera De äldre på arbetsmarknaden Bilaga 5 till LU 2003/04 länder inom där den faktiska pensionsåldern är väsentligt högre än i , bland både männen och kvinnorna. De länder som utmärker sig mest är och där den faktiska pen- sionsåldern för männen och bland kvinnorna. Många av EU-länderna har haft en liknande utveckling av den faktiska pensionsåldern som , med en minskning mellan början av 1970–talet och början av 1990–talet för att sedan öka något –talet. beräkningar av den faktiska pensionsåldern i tabell 2.7 skiljer sig något i nivån i jämförelse med RFV:s beräkningar för , beroende på olika beräkningsmetoder. Det finns ett positivt samband mellan den statuerade18 och faktiska pensionsåldern i många länder. Länder med en hög statuerad pensionsålder tenderar även att ha en befolkning som stannar kvar i arbetskraften längre. Den statuerade pensionsåldern är för många länder är för både män och kvinnor. Vissa länder avviker emellertid. och har den högsta statuerade åldern med och den lägsta med . Det finns även ett antal länder som har olika statuerad pensionsålder för män och kvinnor, där pensionsåldern är lägre för kvinnorna. 18 I det nya pensionssystemet i som infördes finns ingen statuerad pensionsålder, utan uttaget av ålderspension kan tas ut som tidigast. I tidigare system var den statuerade åldern . Bilaga 5 till LU 2003/04 De äldre på arbetsmarknaden Tabell 2.7 Faktisk pensionsålder samt statuerad pensionsålder, valda , Anm: Den faktiska pensionsåldern är beräknad utifrån den genomsnittliga åldern för utträden ur arbetskraften bland personer som vid 50 fanns i arbetskraften. Beräkningen grundar sig på tvärsnittsdata för olika kohorter . Källa: [2002a]. För att förstå vilka faktorer som påverkar tidiga utträden ur arbetslivet kan försörjningskällan efter utträdet ge värdefull infor- mation. Första försörjningskällan efter utträdet Genom att studera från vilka källor olika individer får sin försörj- ning efter utträdet ur arbetslivet går det att avgöra hur vanligt förekommande olika utträdesvägar är. och (2003) gör detta för ett urval individer födda –32. I tabell 2.8 redo- visas hur dessa individer fick sin huvudsakliga försörjning året efter De äldre på arbetsmarknaden Bilaga 5 till LU 2003/04 att de lämnade arbetslivet. Allmän ålderspension är den klart vanli- gaste huvudsakliga försörjningskällan för män. Tillsammans med avtalspension, som inte heller kräver någon kvalificering i form av ohälsa eller arbetslöshet, utgör denna den huvudsakliga försörj- ningskällan för totalt av männen efter utträdet. Andelen som får sin huvudsakliga försörjning från sjukpenning, förtidspension eller arbetslöshetsersättning uppgår till . För kvinnor är sjukpenning lika vanligt som allmän ålderspension. Lägger vi dessutom till förtidspension ser vi att det är en klart större del av kvinnorna som får sin huvudsakliga för- sörjning från någon av ohälsoförsäkringarna än från ålderspension efter utträdet. Inkluderas också arbetslöshets- ersättning blir det sammanlagt av kvinnorna som får sin huvudsakliga försörjning från socialförsäkringssystemen och ar- betslöshetsförsäkringen. Detta är en i det närmaste lika stor andel som får sin huvudsakliga försörjning från ålders- eller avtalspen- sion. Tabell 2.8 Huvudsaklig försörjningskälla första året efter utträdet ur arbetslivet för personer födda –32 Källa: , M & , I., [2003]. Som ovanstående exempel visar varierar utträdesvägarna mellan kvinnor och män. I tabell 2.9 redovisas den huvudsakliga försörj- ningskällan efter utträdet uppdelat på olika sektorer för män. För arbetare i privat sektor bland män, kolumn 1 i tabellen Bilaga 5 till LU 2003/04 De äldre på arbetsmarknaden är ålderspension den huvudsakliga försörjningskällan för endast var fjärde person i gruppen. I stället svarar någon av de olika sociala trygghetssystemen för den huvudsakliga försörjningen för hälften av individerna i denna grupp. Andelen bland arbetare i privat sektor som mottar ersättning från de sociala trygghetssystemen är omkring dubbelt så stor som tjänstemän inom privat sektor, kolumn 2 samt anställda inom statlig respektive sektor, kolumn 3–4. För dessa grupper svarar istället ålderspension eller avtalspension för den huvudsakliga försörjningen för sammanlagt mellan av individerna, vilket är omkring dubbelt så mycket som för arbetare i privat sektor. Avtalspension är speciellt vanligt bland statligt anställda, kolumn 3. För egenföre- tagare, kolumn 5 är ålderspension väsentligt vanligare som huvud- saklig försörjningskälla jämfört med övriga grupper. Andelen egen- företagare som använder sig av någon av de sociala trygghets- systemen som utträdesväg uppgår till drygt en tredjedel, vilket är något högre än för grupp 2–4 (tjänstemän inom privat sektor samt anställda inom stat respektive kommun). Tabell 2.9 Huvudsaklig försörjningskälla första året efter utträdet ur arbetslivet för män födda –32, olika sektorer av arbetsmarknaden Anm: Kolumn 1 avser arbetare i privat sektor, 2 avser tjänstemän i privat sektor, 3 avser statligt anställda, 4 avser kommunalt anställda och 5 avser egenföretagare. Källa: , M. & , I., [2003]. Som framgår av tabell 2.10 är skillnaderna mellan olika sektorer på arbetsmarknaden inte lika stora för kvinnorna som för männen. Bland kvinnliga arbetare i privat sektor, kolumn 1 i tabellen är det De äldre på arbetsmarknaden Bilaga 5 till LU 2003/04 som får sin huvudsakliga försörjning från någon av socialförsäkringarna eller arbetslöshetsförsäkringen efter utträdet. För kvinnor i grupp 2–4, (tjänstemän i privat sektor samt statligt och kommunalt anställda), uppgår denna andel till mellan , medan mellan får sin huvudsakliga försörjning från antingen ålderspension eller avtalspension. Noterbart är att avtalspension endast är hälften så vanligt som huvudsaklig försörjningskälla för kvinnor i statlig sektor jämfört med män i statlig sektor. Tabell 2.10 Huvudsaklig försörjningskälla första året efter utträdet ur arbetslivet för kvinnor födda –32, olika sektorer av arbetsmarknaden Anm: 1 avser arbetare i privat sektor, 2 avser tjänstemän i privat sektor, 3 avser statligt anställda, 4 avser kommunalt anställda och 5 avser egenföretagare. Källa: , M. & , I., [2003]. Sammanfattningsvis kan det konstateras att den utträdesväg som används i första hand är en fråga om vilken sektor av arbets- marknaden individen tillhör, men att det också finns betydande skillnader mellan könen. En annan slutsats som kan dras är att det finns en rad olika möjligheter att finansiera ett tidigt utträde ur arbetslivet. Speciellt bland privatanställda manliga tjänstemän är det vanligt att finansiera sitt utträde genom en kombination av olika försörjningskällor. Bilaga 5 till LU 2003/04 De äldre på arbetsmarknaden Personer som har gjort sitt utträde ur arbetslivet kan ofta växla mellan olika huvudsakliga försörjningskällor. och (2003) har därför också undersökt vilka huvudsakliga försörj- ningskällor som personer som har fått sin huvudsakliga försörjning från sjuk-eller arbetslöshetsförsäkringen efter ut- trädet har haft senare efter utträdet, se tabell 2.11. Kartläggningen visar att över hälften av dem som gjorde sitt utträde via sjukförsäkringen övergick i förtids- pension. Av dessa var sjukskrivna innan de fick förtidspension. Andelen som gick från sjukskrivning till ålderspension var och endast ett fåtal gick från sjuk- skrivning till arbetslöshet. Bland dem som fick merparten av sin försörjning från arbetslöshetsförsäkringen efter utträdet fortsatte arbetslöshetsersättning att vara den huvudsakliga försörjnings- källan fram tills uttaget av ålderspension i nära hälften av fallen. Bland dessa var det som var arbetslösa eller mer, och som var arbetslösa under innan de övergick till ålderspension. Av de som gick från arbetslöshet till förtidspension som huvudsaklig inkomstkälla skedde detta först i nästan samtliga fall. Av dem som gjorde sitt utträde via arbetslöshetsförsäkringen fick av dem sjukpenning som sin huvudsakliga försörjningskälla och i över hälften av fallen skedde detta . och (2003) visar också att flertalet av dem som gick från sjukpenning till arbetslöshetsersättning - och från arbetslöshetsersättning till sjukpenning - därefter gick vidare till förtidspension som sin huvudsakliga försörjningskälla. De äldre på arbetsmarknaden Bilaga 5 till LU 2003/04 Tabell 2.11 Växling mellan olika försörjningskällor efter utträdet Procent och antal år i genomsnitt Källa: , M. & , I. [2003]. Sysselsättningen bland äldre har, liksom arbetskraftsdeltagandet, förändrats över tiden. Utvecklingen i har gått mot ett tidigare utträde ur arbetslivet vilket resulterat i att arbetskrafts- deltagande och sysselsättning minskat. Det är framförallt bland män i åldern 60–som andelen sysselsatta minskat trend- mässigt –talet till mitten av 1990–talet. Många kvinnor tog steget ut i arbetslivet – och 1980–talet och deras sysselsättning steg kraftigt. Men under lågkonjunkturen –talet sjönk även de äldre kvinnornas sysselsättningsfrekven- ser. på 2000–talet återhämtade sig sysselsätt- ningen för de äldre oavsett kön. Den långsiktiga utvecklingen mot ett minskat arbetskrafts- deltagande bland äldre är inte unik för utan är något som skett i många EU-länder. I åldern 55–har högst ar- betskraftsdeltagande och sysselsättningsfrekvenser inom hela EU, och även bland personer hävdar sig väl. En viktig förklaring till detta är den stora andelen kvinnor som är aktiva på arbetsmarknaden i . Den faktiska arbetstiden bland både männen och kvinnorna minskade i , men Bilaga 5 till LU 2003/04 De äldre på arbetsmarknaden minskningen var kraftigare för männens del. De äldres arbetstid har ökat något. I ett internationellt perspektiv arbetar de svenska äldre männen relativt få timmar jämfört med EU-länderna som genomsnitt medan de äldre kvinnorna i har en arbets- tid som ungefär motsvarar genomsnittet inom EU. Det internationellt höga arbetskraftsdeltagandet bland äldre i avspeglas även vid beräkning av den genomsnittliga ut- trädesåldern ur arbetskraften. tillhör de länder där utträdes- åldern är som absolut högst inom EU. I används en rad olika försörjningskällor när personer lämnar arbetslivet . Allmän ålderspension och avtalspension utgjorde försörjningsskällan för nära hälften av personerna . För över en tredjedel av personerna utgjorde det sociala trygghetssystemet genom förtidspension, sjukpenning eller arbetslöshetsersättning försörjningen. Kvinnorna fick i högre ut- sträckning sin försörjning från socialförsäkringen och i mindre utsträckning från olika pensionssystem än männen. Folkets vilja till arbete är nationens främsta tillgång. 3 Att arbeta eller inte arbeta Föregående kapitel visade att det finns ett stort antal alternativa utträdesvägar för de äldre på arbetsmarknaden. I detta kapitel ska vi studera utträdesbeslutet närmare, dvs. hur de äldre väljer tidpunkt och utträdesväg i de fall då det är fråga om ett frivilligt val. Graden av frivillighet och valmöjligheten mellan olika utträdesvägar beror på vilken grupp personen tillhör. Vi belyser detta i avsnitt 3.1. I avsnitt 3.2 redovisas olika faktorer som påverkar utträdet. De ekonomiska drivkrafternas betydelse för utträdesbeslutet studeras i avsnitt 3.3. Kapitlet avslutas med en diskussion om vilka som riskerar att drabbas om arbetsutbudet minskar som en följd av den demografiska utvecklingen och tidiga utträden från arbetslivet. 3.1Utträdesvägar och graden av valfrihet I tabell 3.1 har de olika vägar som används för att lämna arbetslivet delats in i sådana som finansieras genom offentliga försäkringar, såsom sjukpenning och arbetslöshetsunderstöd eller någon form av förtidspension av hälsoskäl, och sådana som är förknippade med olika typer av pensionslösningar. Pensionslösningarna omfattar av- gångspension alternativt tidiga uttag av ålders- eller avtalspension. Med avgångspension avses att arbetstagaren har kommit överens med arbetsgivaren om att lämna arbetet mot att arbetsgivaren betalar en ersättning fram tills individen kan ta ut ålderspension. Ett utträde kan också finansieras privat, exempelvis genom pen- sionsförsäkringar eller annat sparande. Att arbeta eller inte arbeta Bilaga 5 till LU 2003/04 Tabell 3.1 Tidiga utträden från arbetslivet och finansieringskällor Skillnaderna mellan olika individer beträffande exempelvis fysisk arbetsförmåga, utbildningsbakgrund, arbetslivserfarenhet samt mo- tivationen till arbete är stora. Detta kan påverka både när utträdet görs och vilken utträdesväg som används. Som vi såg i föregående kapitel är skillnaderna stora både mellan könen och mellan olika yrkesgrupper. Skillnaderna kan sammanfattas i följande typexem- pel.19 Män som har arbetat en stor del av sitt liv i ett slitsamt arbete, exempelvis inom industrin eller byggsektorn, lämnar ofta arbetslivet . De har i allmänhet en kort formell utbildning och började arbeta . kan de ha varit – eller längre – i arbetslivet som en 65–åring med efter- gymnasial utbildning. Förtidspension kan framstå som ett attrak- tivt alternativ som är socialt accepterat och innebär en hygglig levnadsstandard jämfört med att arbeta vidare i ett påfrestande arbete. Den tekniska utvecklingen har inneburit att arbetsmiljön har blivit mindre slitsam, men den har också inneburit stora omställningar som för många kan ha skapat olust till arbetet. I takt med att rationaliseringar har genomförts har reträttvägarna inom företagen försvunnit, dvs. arbeten som ställde lägre krav men också gav en lägre lön. Dessa arbeten, exempelvis vissa vaktmästarsysslor, var tidigare en del av en partiell pensionering, men har rationa- liserats bort eller lagts ut på entreprenad med höga krav på effektivitet. I stället för reträttvägar av detta slag medverkar arbets- givare ofta till att ett tidigt utträde kan finansieras genom de offentliga systemen med exempelvis förtidspension eller att arbets- givaren erbjuder avgångsersättning på företagets egen bekostnad. 19 Exemplen är hämtade från SCB [2002a] . Bilaga 5 till LU 2003/04 Att arbeta eller inte arbeta En annan grupp som lämnar arbetet är kvinnor inom främst vård- och omsorgssektorerna. Över hälften av kvinnorna i åldern 55–arbetar i kommuner och landsting, som drabbades hårt av 1990–talets besparingskrav. Resursbristen tvingade fram personal- neddragningar och återkommande omorganisationer, vilket ökade de fysiska och psykiska påfrestningarna för den kvarvarande perso- nalen. Det har också varit svårare att åstadkomma tekniska rationaliseringar i dessa sektorer än i industrin. Dessutom förefaller bristen på resurser också ha inneburit att arbetsmiljöarbetet har blivit eftersatt. har långtidssjukskrivningar och förtidspensioner ökat mycket kraftigt bland de äldre kvinnorna. Utträden via ohälsoförsäkringarna har således varit vanliga för denna grupp. En grupp för vilken hälso- och arbetsmiljöfaktorer spelar mindre roll för utträdesbeslutet är den som består av äldre tjänstemän som varit verksamma inom näringslivet eller den offentliga förvalt- ningen. Tidiga utträden via ohälsoförsäkringarna är relativt ovanliga bland både män och kvinnor i denna grupp. När motivationen att fortsätta arbeta brister, av ekonomiska eller andra skäl, har de i stället ofta möjlighet att lämna arbetslivet via andra vägar. Exempel på sådana vägar är avgångspension eller avgångsvederlag, som ofta erbjuds av arbetsgivaren vid omorganisationer eller vid övertalighet. På detta sätt köps personer med relativt hög arbetsförmåga ut och lämnar arbetskraften i stället för att bidra med produktion till sam- hället. Valfrihet eller ej? Av exemplen att döma framstår det som att den äldre tjänstemannen har störst grad av valfrihet i sitt utträdesbeslut. Ut- träden via pensionslösningar behöver emellertid inte alltid vara fri- villiga. Personer som erbjuds avgångspension kan exempelvis vara utsatta för påtryckningar från chefer eller kollegor att acceptera erbjudandet för att bereda plats för någon yngre person. På mot- svarande sätt kan personer som har en tillräckligt omfattande ned- Att arbeta eller inte arbeta Bilaga 5 till LU 2003/04 sättning av arbetsförmågan för att kvalificera sig för exempelvis sjukersättning, dvs. förtidspension, i vissa fall ha en möjlighet att arbeta kvar om de så vill.