sou · GSB367d3 · 2005-01-01 00:00:00 — Finns det syn- nerligen stora vinster med vissa åtgärder, kan det vara moraliskt berättigat att acceptera vissa risker särskilt om risken är själv- vald och i första hand avser den som utför handlingen. Men om risken påtvingas andra, uppstår ett nytt moraliskt problem, som är av relevans för kärnavfallsfrågan. Genom det farliga kärn- avfallet påtvingas framtida generationer vissa risker. Och margi- nalerna för tillåtna risker bör vara snävare för påtvingade risker än för självvalda. En sådan värdering förefaller rimlig inte minst med tanke på att fördelarna av kärnkraften i första hand till- kommer den nu levande generationen och inte med samma själv- klarhet kommande generationer. Här aktualiseras den fjärde etiska grundprincipen om rättvisa. Rättvisa är inget enkelt begrepp. I det följande illustreras hur besvärliga de etiska frågorna kan bli när man börjar att analysera detta begrepp och dess betydelse för hanteringen av kärnavfalls- frågan. Kärnavfall, etik och ansvaret för framtida generationer 9.4.2Rättvisa inom en generation och/eller rättvisa mellan generationer Vi bör skilja mellan två rättvisefrågor: 1.Rättvisa inom den nu levande människogenerationen (intra- generationell rättvisa) 2.Rättvisa mellan den nu levande och framtida människogene- rationer (intergenerationell rättvisa). Den första rättvisefrågan berör frågan om hur kärnkraftens fördelar och bördor – t.ex. hanteringen av det högaktiva avfallet – ska fördelas. Skulle t.ex. kunna överlåta till något annat land att ta hand om kärnavfallet? Eller skulle något annat land kunna låta oss ta hand om deras avfall? En sak är klar. I kärn- tekniklagen anges att tillstånd inte får ges till slutförvaring av använt kärnbränsle från något annat land än . Även i andra länder finns motsvarande bestämmelser, t.ex. i och . Det finns också en internationell kärnavfalls- konvention enligt vilken de fördragsslutande parterna är över- tygade om att radioaktivt avfall bör slutförvaras i den stat i vilket det uppstod samt inser att varje land har rätt att förbjuda import av utländskt använt kärnbränsle och radioaktivt avfall till sitt territorium. Konventionen trädde i kraft . När det i debatt- inlägg förekommer uppgifter om att genom medlems- skapet i EU kan komma att tvingas att ta emot utländskt kärn- avfall har den i skilda sammanhang avvisat sådana påståenden och förklarat att inte kommer att ta emot utländskt kärnbränsle för slutförvaring i . Men skulle inte kunna komma överens med något annat land att mot en skälig ersättning ta hand om vårt kärn- avfall? Det synsättet har funnits tidigare i vårt land. I samband med att första kommersiella reaktorerna togs i drift i Kärnavfall, etik och ansvaret för framtida generationer fanns det sålunda planer på att upparbeta kärnbränslet och slut- förvara avfallet i utländska anläggningar. Dessa planer övergavs bl.a. av den anledningen att plutonium från upparbetat svenskt kärnbränsle skulle kunna användas för tillverkning av kärnvapen. antogs den s.k. villkorslagen. Den föreskrev att produ- centerna av kärnkraft, som ett alternativ till upparbetning, måste presentera en säker metod för hantering och förvaring av det utbrända kärnbränslet för att få starta nya reaktorer. Dessa startade då (av kärnbränslesäkerhet), som 1983 lade förslag om att avfallet (det använda kärnbränslet) skall slutlagras i svenskt urberg utan upparbetning. Villkorslagen avskaffades 1984, men fortsatte och bildar grundstommen i planeringen för slutförvaring av det använda kärnbränslet från svenska kärnkraftverk. En diskussion om intergenerationell rättvisa med särskild hänsyn till kärnavfallsfrågan kan föras enligt följande linjer. Rättviseprincipen innebär att fall som i moraliskt relevanta avseende är lika också ska behandlas och bedömas lika med avseende på fördelningen av förmåner och bördor. Ett exempel på tillämpningen av principen utgör fördelningen av förmåner och bördor mellan kvinnor och män i ett samhälle. Köns- tillhörighet är lika lite som ras och etnicitet en omständighet som kan motivera olika behandling, t.ex. olika lön mellan män och kvinnor. Däremot kan utbildningstidens längd eller anställ- ningens ansvar vara något som motiverar olika lön mellan olika människor. Därför uppfattas löneskillnader i sig inte som en orättvisa även om skillnaderna ibland blir så stora så att de av detta skäl blir orättvisa. När det gäller kärnkraften och kärnavfallet finns det en viktig skillnad mellan den nuvarande generationen och de kommande. Det är huvudsakligen den nuvarande generationen som fått för- månerna i form av elkraft. Kommande generationer kan i någon Kärnavfall, etik och ansvaret för framtida generationer mån få del av dessa förmåner genom de forskningsresultat och den teknikutveckling som vi kan lämna i arv till dem. Däremot efterlämnar det svenska kärnkraftsprogrammet en påtaglig börda, som kommer att finnas kvar , nämligen utbränt kärnbränsle som är livshotande och hälsovådligt om det inte tas omhand på och förvaras på ett betryggande sätt. Är det rättvist av den nuvarande generationen att överlämna till de kommande att ta hand om detta problem? Svaret på denna fråga är nej. Och svaret kan motiveras både juridiskt och moraliskt. Den juridiska motiveringen är grundad i vissa internationella överenskommelser som godtagits av . antog 1995 grundläggande principer för hanteringen av radioaktivt avfall (The Principles of Radioactive ). Enligt artikel 5 ska avfallet hanteras på ett sätt som inte pålägger framtida generationer oskäliga bördor. Med hänvisning till dessa principer utvecklades denna tanke i Joint Convention on the Safety of and on the Safety of . Enligt Artikel 1 är konventionens målsättning bland annat (ii) to ensure that during all stages of spent fuel and radioactive waste management there are effective defenses against potential hazards so that individuals, society and the environment are pro- tected from harmful effects of ionizing radiation, now and in the future, in such a way that the needs and aspirations of the present generation are met without compromising the ability of future generations to meet their needs and aspirations. Denna formulering anknyter till vissa etiska resonemang, som har blivit vanliga i internationella miljösammanhang. En utgångs- punkt kan tas i berömda definition 1988 av hållbar utveckling: En hållbar utveckling kan definieras som en utveckling som till- fredsställer dagens behov utan att äventyra kommande genera- tioners möjligheter att tillfredsställa sina behov. (Vår gemensamma framtid, 1988, s. 57) Kärnavfall, etik och ansvaret för framtida generationer Om vi accepterar tanken om en hållbar utveckling accepterar vi alltså att vi har en moralisk förpliktelse mot framtida människo- generationer. Resurser och bördor bör fördelas rättvist mellan nu levande och kommande generationer. Detta betyder att rätt- viseprincipen har tidsmässigt utvidgats till att innefatta inte bara nu levande människor utan också kommande människogenera- tioner. Det innebär att vi i vårt handlande och vår samhällsplanering bör ta moralisk hänsyn inte bara till nu levande människor (tra- ditionell antropocentrism), utan också till kommande människo- generationer (intergenerationell antropocentrism). Här kan vi tala om en ny etik. För har vi tänkt oss att vi skulle kunna ha ett moraliskt ansvar som sträcker sig 5, 10, 15, ja kanske oräkneliga generationer framåt i tiden. När det gäller kärnavfallsfrågan vidgas ansvaret ytterligare till ett ansvar som sträcker sig så länge som kärnavfallet utgör en hälsofara, dvs. ca 100 för det använda kärnbränslet. En viktig forskningsfråga blir då naturligtvis vad mer exakt detta ansvar eller hänsyn innebär, i synnerhet i situationer när våra intressen kan komma i konflikt med de intressen som kommande generationer kan tänkas ha. Detta nya miljöetiska tänkesätt (intergenerationell antropocentrism eller den hållbara utvecklingens etik) dominerar det politiska sammanhanget både nationellt och internationellt. 9.4.3Den hållbara utvecklingens etik fyra rättviseprinciper Vad innebär egentligen den intergenerationella antropo- centrismen, d.v.s. den hållbara utvecklingens etik? I det följande diskuteras denna fråga med utgångspunkt från fyra olika rättviseprinciper. Kärnavfall, etik och ansvaret för framtida generationer Den hållbara utvecklingens etik kan för det första tolkas som en statisk rättviseprincip med följande innebörd: Vi har en moralisk förpliktelse att lämna över till näst- kommande generationer samma mängd och samma slag av naturresurser, som vår egen generation ärvt av tidigare gene- rationer. Den statiska rättviseprincipen skulle få långtgående konsekven- ser om den tillämpades i praktiken. Den skulle helt enkelt kunna innebära ett förbud mot alla större ingrepp i naturen. Varför skulle vi acceptera en sådan princip? Vissa naturresurser kan ju återvinnas efter det att de använts, t.ex. vissa mineraler i elektro- nisk utrustning. Andra naturresurser kan inte återvinnas men de är förnyelsebara, dvs. de kan förbrukas men de tillväxer på nytt. Detta framhävs också i : Allmänt sett utarmas inte förnybara resurser som skogar och fisk under förutsättning att graden av utnyttjande ligger inom ramen för fortplantning och naturlig tillväxt. Denna tanke hade redan före arbete generaliserats och förvandlats till en normativ princip i den s.k. naturvårdsdoktrinen: Människan måste utnyttja naturen; men när hon väl tagit den i bruk bör hon fortsätta att bruka den på ett sådant sätt att ekosystemets bärkraft bibehålls. (Naturresursers nyttjande och hävd, SOU 1983:56 s. 187) Ett exempel kan klargöra varför den statiska rättviseprincipen inte bör accepteras. Vid vårt nyttjande av ett vattendrag skapar vi kanske ett pumpsystem för att på ett mer effektivt sätt kunna använda vattnet. Men vattendraget finns fortfarande kvar för andra att nyttja. Anta istället att vi nyttjar det på så sätt att vi dikar ut vattendraget för att skapa odlingsbar mark. Kärnavfall, etik och ansvaret för framtida generationer inte då kommande generationers möjligheter att nyttja vatten- draget för att tillfredsställa sina behov? De kan över- huvudtaget inte längre nyttja vattendraget, för det finns inte mer. Men avser naturligtvis inte att vi, genom att handla på ett sådant sätt, bryter mot våra inter- generationella förpliktelser: Alla ekosystem kan inte bevaras intakta överallt. En skog kan huggas ner inom en del av ett avrinningsområde som den utvidgas inom en annan del. Detta är inte något negativt om exploa- teringen planerats och effekterna på jorderosion, vattenförhållanden och hotade växter och djurarter tagits med i beräkningen. Allmänt sett utarmas inte förnybara resurser som skogar och fisk under för- utsättning att graden av utnyttjande ligger inom ramen för fort- plantning och naturlig tillväxt. (Vår gemensamma framtid 1988, s. 59 60) Dagens människor antas inte bara ha rätt att konsumera natur- produkter. De har också rätt att förändra befintliga natur- områden utan att deras moraliska ansvar gentemot kommande generationer åsidosätts. Vi behöver således inte leva med mini- mal inverkan på naturen. Vi har dessutom rätt att förbruka icke- förnybara resurser som fossila bränslen och mineraler, även om vi därmed minskar framtida generationers tillgång till dessa pro- dukter. Villkoret som måste uppfyllas är dock att förbruknings- graden och eventuell återvinning och sparsamhet vid utnyttjan- det avpassas så att [de icke-förnybara] resurserna inte tar slut innan acceptabla ersättningar finns tillgängliga. [Så] många framtida valmöjligheter som möjligt [bör lämnas] öppna (s. 60). Intergenerationell rättvisa innebär därmed inte att samma typ eller mängd av naturresurser fördelas lika mellan generationer. Med hänvisning till bl. a. naturvårdsdoktrinen bör man sålunda avvisa den statiska rättviseprincipen som en rimlig princip inom miljöetiken och i diskussionen av kärnavfallets slutförvaring. Kärnavfall, etik och ansvaret för framtida generationer stället bör en annan grundprincip gälla, nämligen den minimala rättviseprincipen: Ingrepp i naturens ordning är en rättighet för människan. Men vi har en moralisk förpliktelse att nyttja eller förbruka naturresurser på ett sådant sätt att vi inte hotar framtida generationers livsmöjligheter. Om man accepterar den minimala rättviseprincipen som en rimlig princip inom miljöetiken, får det tydliga konsekvenser för kärnavfallsfrågan. Vi är då förpliktade att använda kärn- kraften på ett sådant sätt att den inte skadar framtida genera- tioner även om dessa generationer är mycket avlägsna. Vi kan inte fly från våra förpliktelser bara för att de har med mycket långsiktiga konsekvenser av vårt handlande att göra. Man kan göra en jämförelse med saker som ligger på ett stort avstånd i rummet. Antag att människor på andra sidan jordklotet skulle kunna drabbas av miljögifter som genom luft eller vatten skulle kunna spridas till eller Eldslandet. Avståndet i rummet är inte en moraliskt relevant omständighet och kan inte ursäkta en likgiltighet för konsekvenserna av våra handlingar. Lika lite kan vi göra ett undantag för icke- skadaprincipen bara för att det handlar om människor på ett stort tidsmässigt avstånd från vår egen generation. Den starka och den svaga rättviseprincipen Det finns alltså ett spektrum av intergenerationella rättviseprin- ciper som grund för miljöetiken, med den statiska rättviseprin- cipen som en ytterlighet och den minimala rättviseprincipen som den andra ytterligheten. Mellan dessa ytterligheter kan man iden- tifiera två andra rättviseprinciper, som utgör mellanliggande positioner. Den första kallas här den starka rättviseprincipen och kan formuleras på följande sätt: Kärnavfall, etik och ansvaret för framtida generationer Vi har en förpliktelse att nyttja eller förbruka naturresurser på ett sådant sätt att efterkommande människogenerationer kan förväntas uppnå en likvärdig livskvalitet som den vi själva har. Detta är en krävande princip, som sannolikt skulle innebära en långtgående omläggning av den nuvarande människogenera- tionens konsumtionsmönster och naturexploatering. Man kan jämföra denna rättviseprincip med en svagare rättviseprincip, som skulle kunna formuleras på följande sätt: Vi har en moralisk förpliktelse att nyttja naturresurserna på ett sådant sätt att inte enbart nu levande människor utan också framtida människogenerationer kan tillgodose sina grundläggande behov. En del av företrädarna för en hållbar utveckling pendlar i sina resonemang om vårt ansvar inför efterkommande generationer mellan en svagare och en starkare rättviseprincip. Ett exempel på en sådan tvetydighet kan vi finna i artikel An intergenerational approach to high-level waste disposal (1997). För att förtydliga skillnaden mellan den starka och den svaga rättviseprincipen, kan det vara av värde att studera Kadaks argu- ment lite mer i detalj. I artikeln presenterar Kadak vilka etiska riktlinjer en arbets- grupp som han själv ingick i och som var tillsatt av NAPA2, anser bör utgöra utgångspunkten för hur bl.a. kärnavfallspro- dukter ska hanteras och förvaras. målet var att ingen generation onödigtvis, nu eller , fick beröva sina efterföljande generationer möjligheten att uppleva en livskvalitet som är jämbördig med deras egen (Kadak 1997, s. 50). 2 står för och är enligt Kadak a nonprofit, nonpartisan organization chartered by the U.S. Congress to improve the effectiveness and performance of government at all levels (Kadak 1997, s. 49) Kärnavfall, etik och ansvaret för framtida generationer Till denna övergripande målsättning fogas sex tillämpningssprin- ciper. Kadak formulerar en av dessa principer på följande sätt: Det finns en förpliktelse att skydda framtida generationer under förutsättning att den nuvarande och efterföljande gene- rationens intressen inte riskeras (Kadak 1997, s. 50). Kadak hävdar också att dessa principer innebär att dagens prioritet är den nuvarande generationen, även om över- väganden om framtida generationer måste vägas in i dagens beslut (s. 50). Problemet med Kadaks resonemang är att han å ena sidan hävdar att framtida generationer har rätt till samma livskvalitet som vi har, men å andra sidan också menar att vi ska prioritera nu levande människors intressen före kommande generationers. Dessa två påståenden går inte utan vidare att förena med var- andra. Det kan hävdas att han i första citatet verkar godta den starka rättviseprincipen, men i de två nästföljande citerade meningarna som bäst antar den svaga rättviseprincipen. Den svaga rättviseprincipen tillåter oss att prioritera våra egna intres- sen oavsett om de är av grundläggande eller icke-grundläggande slag, så länge vi inte äventyrar kommande generationers möjlig- het att tillgodose sina grundläggande behov. Det innebär dock inte att vi utan vidare kan prioritera alla våra intressen. Enligt den svaga rättviseprincipen har kommande generationers grund- läggande behov företräde över den nuvarande generationens intressen, som går utöver våra grundläggande behov av arbete, mat, energi, bostad, hälsovård och utbildning. Endast när våra intressen kommer i konflikt med efterkommande generationers icke-grundläggande intressen, kan vi konsekvent prioritera våra intressen. Inte ens om man nöjer sig med den svaga rättvise- principen, skulle man således som Kadak kunna påstå att det finns en förpliktelse att skydda framtida generationer under förutsättning att den nuvarande och efterföljande generationens intressen inte riskeras. Kärnavfall, etik och ansvaret för framtida generationer Än mer problematiskt blir Kadaks tvetydiga uttalanden om denna generations företräde, om den starka rättviseprincipen förordas. Enligt den starka rättviseprincipen har vi en moralisk förpliktelse att nyttja eller förbruka naturresurserna på ett sådant sätt att också efterkommande människogenerationer kan för- väntas uppnå en likvärdig livskvalitet som tillkommer vår egen generation. Det innebär att vi inte ens kan anta att våra icke- grundläggande behov alltid ska ha företräde framför kommande generationers icke-grundläggande behov. Ett exempel kan klar- göra argumentet. Anta att vi framför åsikten att invandrare som lever i har rätt till samma livskvalitet som infödda svenskar. Då är vi oundvikligen inkonsekventa i vårt resone- mang, om vi hävdar att vi, vid en fördelning av olika resurser för att tillfredsställa dessa två gruppers icke-grund- läggande intressen, alltid ska prioritera infödda svenskar. Det- samma måste rimligen gälla vid en diskussion om fördelning av resurser mellan generationer. Slutsatsen av detta resonemang blir att det är viktigt att hålla isär den starka och den svaga rättviseprincipen. Den starka rättviseprincipen ger framtida generationer en mycket starkare ställning än den svagare, eftersom den starkare inte enbart för- utsätter att framtida generationer ska få samma grundläggande behov tillgodosedda, utan också ges förutsättningar att uppnå samma livskvalitet. De fyra rättviseprinciperna i sammandrag De berörda principerna kan i starkt förenklad form samman- fattas enligt följande: Den statiska rättviseprincipen: En moralisk förpliktelse att lämna över till nästkommande gene- rationer samma mängd och samma slag av naturresurser som vår egen generation ärvt av tidigare generationer. Kärnavfall, etik och ansvaret för framtida generationer Den starka rättviseprincipen: Vi har en förpliktelse att nyttja eller förbruka naturresurser på ett sådant sätt att efterkommande människogenerationer kan förväntas uppnå en likvärdig livskvalitet som den vi själva har. Den svaga rättviseprincipen: Vi har en moralisk förpliktelse att nyttja naturresurserna på ett sådant sätt att inte enbart nu levande människor utan också framtida människogenerationer kan tillgodose sina grundläggan- de behov. Den minimala rättviseprincipen: Ingrepp i naturens ordning är en rättighet för människan. Men vi har en moralisk förpliktelse att nyttja eller förbruka naturresur- ser på ett sådant sätt att vi inte hotar framtida generationers livsmöjligheter. Den starka och den svaga rättviseprincipen intar alltså en slags mellanposition mellan den statiska och minimala principen. Detta illustreras i nedanstående figur. Den utgår från en skala som berör konsekvenserna för den nuvarande generationens konsumtionsmönster och naturutnyttjande. Vissa rättviseprin- ciper skulle om de tillämpades konsekvent medföra mycket omfattande förändringar av våra konsumtionsmönster och vårt naturutnyttjande. Andra rättviseprinciper har mer begränsade konsekvenser. Enligt en intuitiv bedömning får den statiska rätt- viseprincipen de mest långtgående konsekvenserna och den minimala mindre omfattande. Kärnavfall, etik och ansvaret för framtida generationer SOU 2004:67 Konsekvenser för den nuvarande generationens kon- sumtionsmönster och naturutnyttjande. 9.5Kärnavfallsfrågan som existentiellt dilemma 9.5.1Idén om ett avtagande ansvar I närmast föregående delavsnitt har den statiska rättviseprincipen avvisats som underlag för vårt handlande. Därmed återstår att på något sätt ta ställning till när en övergång från den starka eller den svaga rättviseprincipen till den minimala rättviseprincipen skulle vara berättigad. Den diskussionen kan föras i anslutning till exempelvis den bedömning som har gjorts i KASAM:s kun- skapslägesrapport . Där står bl.a. följande om underlaget för ett beslut om slutförvaring av kärnavfallet: Beslutsunderlagets trovärdighet minskar . Även veten- skapen har sin tidsmässiga trovärdighetsgräns. Detta innebär att vår ansvarsmöjlighet förändras med avståndet i tiden. Det moraliska ansvaret avtar med andra ord i en avtagande skala . (Kun- skapsläget på kärnavfallsområdet 1998, KASAM, 1998, s. 21. Detta kan kallas idén om det avtagande moraliska ansvaret. Vad skulle denna idé kunna innebära i praktiken för frågan om vår hantering av det använda kärnbränslet från det svenska kärn- avfallsprogrammet? Kärnavfall, etik och ansvaret för framtida generationer Det bör först understrykas att det rör sig om ett försök till bedömningar som inte har den exakta vetenskapens karaktär. Våra kunskaper är begränsade och våra möjligheter att med någon säkerhet uttala oss om framtiden på lite för att inte tala om de hundratusentals år som det använda kärn- bränslet kan riskera det organiska livets livsmöjligheter. En möj- lighet är naturligtvis att helt och hållet avstå från att göra be- dömningar som vi inte har några förutsättningar att belägga eller motbevisa. Den fysiska närvaron av drygt använt och hälsofarligt kärnbränsle från det svenska kärnkraftsprogrammet tvingar oss trots allt att fundera på och ta ställning till dessa frågor. Även om vårt ansvar för mycket avlägsna generationer är mer begränsat än för de mer näraliggande, så kan vi inte definiera bort vårt ansvar för människor som kan komma att leva i våra trakter tusentals, ja hundratusentals år fram i tiden. Utan att vilja dramatisera skulle man kunna säga att kärnavfallsfrågan blott- lägger ett grundläggande existentiellt dilemma: det moraliska ansvaret tvingar oss att ta ställning i frågor som vi i grund och botten inte är rustade att besvara. Det är inte endast så att det är vissa saker som vi har bristande kunskap om, t.ex. när vi kan räkna med en ny istid eller om en kraftigare jordbävning skulle kunna förstöra slutförvaret. Det är sannolikt att en ny istid drabbar det som är inom cirka 100 och det är osannolikt att det här inträffar en större jordbävning. I våra säkerhetsanalyser kan vi försöka att ta hänsyn till detta, men vi måste erkänna att de beslut vi fattar på grundval av dessa och andra sannolikhetsbedömningar blir beslut under osäkerhet (se SKN Rapport 45 Osäkerhet och beslut. Rapport från ett semina- rium om beslut under osäkerhet i anknytning till kärnavfalls- frågan, 1991).