sou · GSB3118d2 · 2005-01-01 00:00:00 — Särskolpliktig psykiskt utvecklingsstörd skulle skrivas in i sär- skola, om han inte fick enskild undervisning, som väsentligen motsvarade den undervisning han skulle ha fått i särskola, eller var syn- eller hörselskadad och därmed skulle meddelas undervisning i specialskola. Utvecklingsstört barn som inte uppnått skolpliktig ålder, fick skrivas in i särskola, om vårdnadshavaren samtyckte till det eller om barnet var omhändertaget för samhällsvård. Var det med hänsyn till svårigheter att färdas mellan hemmet och skolan eller av annat förhållande påkallat att den som var inskriven i särskola bodde i annat enskilt hem än det egna, i inackorderingshem eller i elevhem, fick i samband med inskriv- ningen eller senare beslutas att han skulle bo i sådant hem. Vård i vårdhem eller specialsjukhus skulle beredas psykiskt utvecklingsstörd som var i behov av detta, efter hans eget samtycke om han var myndig och annars efter samtycke av vårdnadshavaren eller förmyndaren. Den som fyllt och nått sådan mognad att hans vilja borde beaktas fick dock beredas vård endast efter eget samtycke (34 § lagen). Psykiskt utvecklingsstörd som fyllt fick dock oberoende av sådant eget samtycke som nämnts be- redas vård i vårdhem eller specialsjukhus, om vården var ound- gängligen påkallad med hänsyn till utvecklingsstörningens grad och till att han till följd av utvecklingsstörningen enligt 35 § första stycket lagen a)var farlig för annans personliga säkerhet eller fysiska eller psy- kiska hälsa eller för eget liv, b)var ur stånd att ta vård om sig själv, c)var ur stånd att skydda sig själv mot att bli sexuellt utnyttjad eller d)hade ett för närboende eller andra grovt störande levnadssätt. Vård i specialsjukhus oberoende av samtycke fick beredas även när vården var oundgängligen påkallad med hänsyn till, förutom ut- vecklingsstörningens grad, att den utvecklingsstörde till följd av utvecklingsstörningen var farlig för annans egendom eller annat av lagstiftningen skyddat intresse än som avsåg under a) i 35 § första stycket lagen. Vården fick dock beredas endast med stöd av dom- stols förordnade enligt 31 kap. 3 § . (35 § andra stycket omsorgslag.) Högsta tillsyn över den verksamhet som bedrevs enligt lagen utövades av och , med den för- delning av uppgifterna som konungen bestämde. För varje inrätt- ning för psykiskt utvecklingsstörda skulle en av myndigheterna vara huvudtillsynsmyndighet. Under hade läns- skolnämnden inseende över den verksamhet som överstyrelsen hade högsta tillsynen över. Hos den psykiatriska nämnd som avsågs i lagen (1966:293) om beredande av sluten psykiatrisk vård i vissa fall fick vissa beslut enligt omsorgslag överklagas. Det kunde bl.a. gälla beslut varigenom någon inskrivits i särskola, vårdhem eller i special- sjukhus, i annat fall än när någon genom lagakraftvunnen dom överlämnats till vård i sådant sjukhus. Det kunde vidare gälla att ansökan om utskrivning från särskola, vårdhem eller specialsjukhus avslagits. Mot beslut varigenom bl.a. omsorg enligt lag hade vägrats fick talan enligt huvudregeln föras hos huvudtillsyns- myndigheten genom besvär. Talan fick föras av vårdnadshavaren, förmyndaren eller den som beslutet rörde, om han fyllt . Mot beslut varigenom inskrivning i särskola, vårdhem eller specialsjuk- hus vägrats, fick talan också föras av skolstyrelsen, barnavårds- nämnden eller socialnämnden. Psykiatriska nämndens beslut eller huvudtillsynsmyndighetens beslut fick inte överklagas. Regler om handräckning fanns även omsorgslag. 5.2.4Lagen (1985:568) om särskilda omsorger om psykiskt utvecklingsstörda m.fl. ersattes omsorgslag av omsorgs- lag. lag var en rättighetslag för de psykiskt utvecklings- störda. Den gällde fram till det att LSS trädde ikraft . Bestämmelser om undervisning fanns inte lag. Inte heller reglerna om tvångsvård fanns med. De särskilda omsorgerna skulle nämligen vara grundade på frivillighet från de omsorgs- berättigades sida. Föredragande statsråd konstaterade i förarbetena till lagen (prop. 1985/86:176 s. 84) att Socialberedningen i betänkandet Psykiatrin, tvånget och rättssäkerheten (SOU 1984:64) presenterat ett förslag som bl.a. innehöll påföljder för psykiskt störda lag- överträdare. I avvaktan på en samlad bedömning ansåg han att den enda framkomliga vägen var att övergångsvis behålla 35 § omsorgslag om vård oberoende av samtycke samt därtill anslutande regler, vid sidan av den nya omsorgslagen. (Denna bestämmelse togs in i 6 § lagen [1985:569] om införande av lagen [1985:568] om särskilda omsorger om psykiskt utvecklingsstörda m.fl., utred- ningens anm.) Intill dess att en ändrad ordning kunde genomföras fanns enligt föredragande statsråd alltjämt förutsättningar att tillämpa 31 kap. 3 § om överlämnande till vård i specialsjukhus för psykiskt utvecklingsstörda. Statsrådet förutsatte att även frågan om brottspåföljder skulle få en adekvat lösning i samband med att Socialberedningens förslag om nya regler för vård av psykiskt störda genomfördes. omsorgslag innehöll föreskrifter om särskilda omsorger om psykiskt utvecklingsstörda. Vad i lagen sades om psykiskt utvecklingsstörda gällde även personer som på grund av hjärnskada, föranledd av yttre våld eller kroppslig sjukdom, hade fått ett be- tydande och bestående begåvningshandikapp samt personer med barndomspsykos. omsorgslag framgick att det i socialtjänstlagen (1980:620) och i hälso- och sjukvårdslagen (1982:763) fanns före- skrifter om kommunernas och landstingskommunernas ansvar för socialtjänst respektive hälso- och sjukvård åt alla. De särskilda omsorgerna skulle syfta till att ge psykiskt utveck- lingsstörda möjlighet att leva som andra och i gemenskap med andra. Omsorgerna skulle vara inriktade på att utveckla den enskil- des egna resurser. Verksamheten skulle vara grundad på respekt för den enskildes självbestämmanderätt och integritet. De särskilda omsorgerna enligt omsorgslag var enligt 4 § 1.rådgivning, annat personligt stöd samt stöd av en särskild kon- taktperson, 2.daglig verksamhet i dagcenter eller annan sysselsättning för dem över skolåldern, som saknade förvärvsarbete och inte ut- bildade sig, 3.korttidsvistelse utanför det egna hemmet i syfte främst att avlösa anhöriga i vård och tillsyn, samt korttidstillsyn utanför hemmet av skolungdom , 4.boende i familjehem eller elevhem för barn och ungdomar som behövde bo utanför föräldrahemmet, 5.boende i gruppbostad för vuxna som inte kunde bo i en egen bostad. Psykiskt utvecklingsstörda hade rätt till särskilda omsorger enligt omsorgslag, om de behövde sådant stöd och sådan hjälp i sin livsföring och deras behov inte tillgodosågs på något annat sätt. Psykiskt utvecklingsstörda skulle genom de särskilda omsorgerna tillförsäkras goda levnadsvillkor. De särskilda omsorgerna skulle anpassas till mottagarens individuella behov samt utformas så att de var lätt tillgängliga för de människor som behövde dem och stärkte deras förmåga att leva ett självständigt liv. Varje landsting skulle svara för de särskilda omsorgerna åt psykiskt utvecklingsstörda som var bosatta inom . som i lagen sades om landsting gällde också kommuner som inte ingick i ett landsting. hade tillsyn över verksamheten. Styrelsen skulle därvid följa och stödja verksamheten. Styrelsen hade också rätt att inspektera verksamheten. Ledningen av omsorgsverksamheten skulle utövas av en om- sorgsnämnd. beslut om särskilda omsorger åt enskilda enligt 4 §, fick överklagas hos länsrätten. Även vissa beslut av fick överklagas. Detta skedde då till kammar- rätten. 5.2.5Lagen (1985:569) om införande av lagen (1985:568) om särskilda omsorger om psykiskt utvecklingsstörda m.fl. omsorgslag upphörde att gälla , dock med vissa undantag. Dessa framgick av införandelag. Där före- skrevs i 6 § att 35 § i den upphävda omsorgslagen , som rörde beredande av vård oberoende av samtycke samt vissa därtill särskilt uppräknade anslutande bestämmelser, fortfarande gällde i tillämpliga delar för specialsjukhus och vårdhem för vuxna. införandelag upphävdes , när även omsorgslag upphävdes och ersattes av LSS. 6Tidigare behandling av frågor om kommunalt domstols- eller lagtrots 6.1Kommunalbot (SOU 1989:64) Regeringen bemyndigade chefen för departementet att tillkalla en särskild utredare med uppdrag att förutsättningslöst undersöka om det gällande regelsystemet be- hövde kompletteras med bestämmelser som motverkade att kommuner och landsting överträdde gränserna för den kommunala kompetensen eller satte sig över domstolarnas avgöranden i kom- munalbesvärsmål. Utredningen antog namnet Kommunalansvars- utredningen. Utredningens uppdrag var slutfört , då betänkandet Kommunalbot (SOU 1989:64) överlämnades till chefen för . Utredaren ansåg (s. 99) att det fanns ett alltför stort spelrum mellan den kommunala verkligheten och lagen, samt att det befintliga sanktionssystemet inte var effektivt. Utredaren föreslog inte någon ändring i det straffrättsliga eller disciplinära ansvaret. Han ansåg att invändningarna mot ett even- tuellt utvidgat tjänsteansvar på det kommunala området vägde tungt och såg inte någon anledning att gå in på sådana lösningar. (S. 103 f.) Utredaren ansåg inte heller att skärpt statlig tillsyn och kontroll genom underställning eller vite var någon bra lösning (s. 106). Han föreslog inte heller någon ändring i reglerna om den kommunala revisionen (s. 107). Utredaren föreslog i stället att sanktionssystemet komplette- rades med en mot själva kommunerna och landstingen riktad generell ekonomisk påföljd för grova lagöverträdelser och för överträdelser av domstolsbeslut om verkställighetsförbud, en kom- munalbot. Beloppet för boten föreslogs bli lägst och högst . Utredaren föreslog vidare att frågor om åläggande av kommunalbot skulle prövas av kammarrätten efter ansökan av JO. behandling av frågor om kommunalt domstols- eller lagtrots Den tilltänkta sanktionen var inte ett straff, men väl en straff- liknande påföljd. En särskild lag om kommunalbot föreslogs. Modellen för lagförslaget var hämtad från institutet företagsbot i 36 kap. . (S. 125 f.) I 1 § i förslaget till lag om kommunalbot angavs följande (s. 11). För fel som genom handling eller underlåtenhet begås i eller landstingskommunal verksamhet skall kommunen eller lands- tingskommunen åläggas kommunalbot, om felet innebär 1.ett grovt åsidosättande av en föreskrift om kommunernas eller landstingskommunernas befogenheter eller åligganden, eller 2.en överträdelse av ett verkställighetsförbud eller annat förord- nande som en domstol har meddelat enligt 28 § förvaltningsprocess- lagen (1971:291). I 2 § i förslaget föreskrevs undantag om kommunen eller lands- tinget hade gjort vad som kunde begäras för att undvika felet, eller om det annars var oskäligt att ålägga kommunalbot. I specialmotiveringen till 1 § i lagförslaget anfördes bl.a. följande (s. 126 f.). Lagen avser fel genom handling eller underlåtenhet. Den kommunala verksamheten drivs genom förvaltningsakter, beslut, som mestadels kan överklagas genom förvaltningsbesvär eller kommunalbesvär. Kom- munalbot har ingen annan anknytning till besvärsprocessen än att domar i sådan process kan bli utredningsmaterial i frågan om det förekommit fel i den kommunala verksamheten och om felet är av sådan svårighetsgrad att kommunalbot kan komma i fråga. Med föreskrifter om kommunernas eller landstingskommunernas befogenheter eller åligganden avses endast föreskrifter av offentlig- rättslig natur. Härmed åsyftas närmare bestämt föreskrifter som kräver lagform eller lagstöd enligt 8 kap. 5 och 7 §§ regeringsformen []. Kommunalboten gäller alltså sådana lagar, förordningar och andra föreskrifter som gäller speciellt för kommuner och landstingskom- muner. De flesta remissinstanserna var kritiska till sanktionen kommunalbot som sådan men ansåg att någon form av sanktion borde införas, i första hand vid s.k. domstolstrots. Utredningens förslag ledde inte till lagstiftning. (SOU 1993:109, s. behandling av frågor om kommunalt domstols- eller lagtrots 6.2Förtroendevaldas ansvar vid domstolstrots och lagtrots (SOU 1993:109) Regeringen bemyndigade chefen för departementet att tillkalla en kommitté med uppgift att överväga olika åtgärder för att stärka den lokala demokratin. Kommittén antog namnet . Utredningens arbete var slutfört i och med delbetänkandet Förtroende- ansvar vid domstolstrots och lagtrots (SOU 1993:109). redovisade i betänkandet olika åtgär- der för att komma till rätta med s.k. domstolstrots, lagtrots och liknande överträdelser från kommuners och landstings sida. Som lagtrots betecknade handlande eller underlåtenhet av kommuner och landsting som innebär att de medvetet sätter sig över tvingande lagregler av offentligrättslig natur (s. 30). Man anförde bl.a. följande (s. 9 ). Vid utarbetandet av förslagen har våra utgångspunkter varit dels att den laglighetsprövning som sker av kommunala beslut måste ha ett reellt innehåll, dels att i lag fastställda rättigheter för enskilda kan för- verkligas. Dessutom måste den kommunala självstyrelsen såsom den kommer till uttryck i regeringsformen och den europeiska konven- tionen om kommunalt självstyre beaktas. Detta har inneburit en svår balansgång eftersom inte bara den kommunala självstyrelsen garanteras i författningen utan även kravet på att den offentliga makten skall utövas under lagarna. Kommitténs förslag gick i första hand ut på att kommuner och landsting skulle åläggas att själva vidta åtgärder mot domstolstrots och lagtrots. Detta skulle i första hand ske genom att granskningen av lagligheten i verksamheten inom nämnderna blev en obligatorisk uppgift för revisorerna. Revisorerna fick också rätt att väcka ärenden i fullmäktige och i nämnderna som rörde granskningen. Vad gällde initiativrätten i fullmäktige förutsatte den dock att fullmäktige föreskrivit att så fick ske. (S. 9 f.) föreslog (s. 10) att det i kommunal- lagen uttryckligen skulle anges att nämnderna hade rätt att vägra verkställa beslut av fullmäktige som hade överklagats eller som var uppenbart olagliga. Man anförde vidare följande (s. 10 f.). Revisorernas utökade uppgifter samt nämndernas lagstadgade rätt att vägra verkställa överklagade eller olagliga fullmäktigebeslut innefattar ett ökat personligt ansvar för de förtroendevalda både vid lagtrots och behandling av frågor om kommunalt domstols- eller lagtrots Vad gäller det som betecknats som lagtrots anses dessa båda generella åtgärder vara tillräckliga. För vissa former av domstolstrots i samband med laglighetsprövning bör dock dessa åtgärder kompletteras med ett personligt vitesansvar. Sanktionen vite bör i viss utsträckning kunna riktas mot kommuner och landsting vid domstolstrots i samband med förvaltningsbesvär. Eftersom detta slags domstolstrots inte beror på tredska från de förtroendevaldas sida utan på faktisk resursbrist hos en kom- mun eller ett landsting bör kommunen eller vara adressat för vitet och inte de enskilda förtroendevalda i en nämnd. får därför enligt förslaget befogenhet att sätta ut vite för att förmå ett landsting eller en kommun att inom rimlig tid verk- ställa domstolsbeslut om insatser för enskilda enligt socialtjänstlagen och lagen om stöd och service till vissa funktionshindrade (LSS). Detta gäller dock inte domstolsbeslut som grundar betalningsskyl- dighet för bistånd enligt 6 § socialtjänstlagen eller insatser enligt 9 § LSS vilka avser ekonomiskt stöd. Verkställigheten av sådana beslut ligger på kronofogdemyndigheten. får inte sätta ut vite förrän domstolsbeslutet har vunnit laga kraft och det bör endast ske undantagsvis när underlåten- heten att verkställa beslutet beror på ren tredska. skall vid den tillsyn över kommunerna och landstingen som åligger dem enligt socialtjänstlagen respektive LSS ta hänsyn till de betingelser under vilka den kommunala självstyrelsen arbetar. Detta ser vi som en nödvändig konsekvens av ratificering av den europeiska kon- ventionen om självstyrelse. Det fanns mycket splittrade uppfattningar hos remissinstanserna till flera av kommitténs förslag. En del av de förslag som kommittén lämnat och som remissinstanserna tillstyrkt ansågs kunna läggas till grund för lagstiftning. Dessa förslag bearbetades vidare inom kom- munenheten vid (sedermera Finansdeparte- mentets kommunavdelning). Förslagen redovisades i Finans- departementets departementsskrivelse Kommunalt domstolstrots och lagtrots – ett förslag om personligt vitesansvar i mål om laglig- hetsprövning (Ds 1995:27). behandling av frågor om kommunalt domstols- eller lagtrots 6.3Kommunalt domstolstrots och lagtrots – ett förslag om personligt vitesansvar i mål om laglighets- prövning (, Ds 1995:27) I sammanfattningen av departementsskrivelsen anfördes i huvudsak följande (s. 7). Detta betänkandet tar sin utgångspunkt i delbetänkande Förtroendevaldas ansvar vid domstolstrots och lagtrots (SOU 1993:109) och remissyttrandena över detta betänkande. Med hänsyn dels till de mycket splittrade uppfattningarna hos remiss- instanserna till flera av kommitténs förslag, dels till att vissa mer grundläggande problem rörande förhållandet mellan staten och kom- munerna först bör få sin lösning, har vi valt att nu endast gå vidare med vissa av kommitténs förslag. Vi föreslår att det införs ett personligt vitesansvar i mål om laglighetsprövning dels vid trots mot verkställighetsförbud, dels vid utebliven eller otillräcklig rättelse av upphävda beslut som tidigare verkställts. Beträffande frågan om vite i samband med förvaltningsbesvär gjordes i departementsskrivelsen följande bedömning (s. 41). Frågan om att införa ett sanktionssystem för domstolstrots och lag- trots i samband med förvaltningsbesvär samt den närmare utform- ningen av ett sådant system bör avvakta tills dess att ansvarsför- hållandet mellan staten och kommunerna, när det gäller att garantera medborgarnas sociala rättigheter, har klarlagts. Förslagen i departementsskrivelsen föranledde ingen lagstiftning. 6.4Lindqvists nia nio vägar att utveckla bemötandet av personer med funktionshinder (SOU 1999:21) Regeringen beslutade att tillsätta en särskild utredare med uppdrag att kartlägga och analysera frågan om be- mötande av personer med funktionshinder och mot bakgrund av detta lämna förslag som kunde bidra till att avhjälpa brister och missförhållanden i bemötandet av personer med funktionshinder (dir. 1997:24). Utredningen antog namnet Utredningen om be- mötande av personer med funktionshinder. Slutbetänkandet, nia (SOU 1999:21), överlämnades till chefen för departementet . behandling av frågor om kommunalt domstols- eller lagtrots I betänkandet anförde den särskilde utredaren, f.d. statsrådet , bl.a. följande (s. 12). Klyftan mellan ideal och realiteter visar sig särskilt tydligt i frågan om domstolstrots. Det finns exempel på att huvudmän inte verkställer domar om rätt till insatser eller bistånd enligt lagen om stöd och service till vissa funktionshindrade (LSS) eller socialtjänstlagen (SoL). Det är oacceptabelt. I praktiken innebär det att enskilda inte får de insatser eller det bistånd som de har rätt till. Frågan har varit aktuell . har flera förslag till lösningar utretts utan att detta lett till några åtgärder. Jag anser att domstolstrots är en be- mötandefråga och tar därför upp den i detta slutbetänkande. Utredaren föreslog nio vägar för att utveckla bemötandet (s. 13 f.). Förslag nummer två handlade om att sätta stopp för domstols- trotset. Efter en genomgång av olika lösningar som diskuterats anförde utredaren bl.a. följande (s. 42 f.). De lösningar som presenterats har för- och nackdelar, mest nackdelar. Den lösning jag nu föreslår har sin utgångspunkt i den ord- ning som redan finns i lagen (1996:786) om tillsyn över hälso- och sjukvården. Enligt den får förelägga en vårdgivare att rätta till missförhållandena om anser att vårdgivaren inte uppfyller kraven på god vård och att missförhållandena påverkar patientsäkerheten. skall ange vilka åtgärder som anses nödvändiga och kan besluta om vite. Bestämmelsen finns numera i 6 kap. 13 § lagen (1998:531) om yrkesverksamhet på hälso- och sjuk- vårdens område. Enligt min mening är en av orsakerna till att vissa kommuner har svårt att uppfylla sina förpliktelser enligt lagen en brist på beredskap att bygga ut verksamheten i den omfattning som behövs. Länsstyrel- serna bör därför få bättre möjligheter att i förebyggande syfte försöka få till stånd en bättre planering av verksamheten, så att den enskilde kan erbjudas den insats hon eller han har rätt till. Om en sådan överläggning inte leder fram till önskat resultat bör länsstyrelserna få möjlighet att förelägga kommunen att avhjälpa bristen. Ett sådant föreläggande bör kunna förses med vite. Jag anser också att en läns- styrelse bör kunna uppmärksamma att kommunen inte rättar sig efter vad en domstol föreskrivit i en dom. I ett sådant fall bör förelägga kommunen att verkställa domen. Också här bör föreläggan- det kunna kombineras med ett vite. Vitets storlek och utdömande av vitet skall ske enligt lagen (1985:206) om viten. Utredaren föreslog sammanfattningsvis följande (s. 37). skall kunna förelägga en kommun eller ett landsting att bygga upp en service enligt lagen om stöd och service till vissa funk- tionshindrade (LSS) eller socialtjänstlagen (SoL) i erforderlig omfatt- behandling av frågor om kommunalt domstols- eller lagtrots ning och som gör det möjligt att i rimlig tid verkställa domar som ger enskilda rätt till viss insats. Ett sådant föreläggande skall kunna förenas med vite. En kommun som inte verkställt en sådan dom skall också kunna ges ett föreläggande med vite. Länsstyrelserna bör få särskilda resurser för att stärka och inten- sifiera sin tillsyn i dessa frågor och utveckla gemensamma metoder för tillsynen. En viss del av dessa resurser bör tillföras för att samordna, följa och utveckla verksamheten. Betänkandet remissbehandlades och låg till grund för ändringsför- slagen beträffande LSS och socialtjänstlagen i propositionen Från patient till medborgare – en nationell handlingsplan för handi- kappolitiken (prop. 1999/2000:79). Förslagen föranledde ny lag- stiftning fr.o.m. . 6.5Regeringens proposition Från patient till medborgare – en nationell handlingsplan för handikappolitiken (prop. 1999/2000:79) I propositionen, som närmare behandlats i avsnitt 1.3.4, föreslog regeringen följande åtgärder mot domstolstrots m.m. (s. 76). skall verka för att kommuner och landsting planerar för att kunna tillgodose framtida stöd- och servicebehov enligt lagen (1993:387) om stöd och service till vissa funktionshindrade och fram- tida behov av bistånd enligt 6 f § socialtjänstlagen (1980:620). Länssty- relsen får förelägga en kommun eller ett landsting vid vite att följa en lagakraftvunnen dom som ger en enskild rätt till vissa insatser enligt respektive lag. De nya reglerna får dock inte tillämpas om verkställig- het av en lagakraftvunnen dom enligt lagen om stöd och service till vissa funktionshindrade och socialtjänstlagen redan har sökts enligt utsökningsbalken (1981:774). Vidare förfaller ett vitesföreläggande om verkställighet söks enligt utsökningsbalken. Den enskilde får överklaga beslut på en begäran om vitesföreläggande. förslag avvek från regeringens förslag i den del som avsåg kommuners och landstings förebyggande verk- samhet. ville ge länsstyrelserna möjlighet att vitesförelägga kommuner och landsting redan i det förebyggan- de ledet. Utredningen hade heller inget förslag som gällde utsök- ningsbalken. (Propositionen, s. 76). I propositionen (s. 81) framhöll regeringen vikten av att landets kommuner verkligen har en beredskap för att uppfylla de krav som ställs i LSS och socialtjänstlagen om rätt till vissa insatser. behandling av frågor om kommunalt domstols- eller lagtrots anfördes (s. 82) att det länge har funnits ett behov av att göra något åt problemet med att kommuner och landsting trotsar domar som ger en enskild rätt till en insats enligt LSS och socialtjänstlagen. Vidare anfördes bl.a. följande (s. 82 ff.).