sou · GSB3102 · 2005-01-01 00:00:00 — Även andra myndigheter, exempelvis och , handlägger ärenden som har anknytning till taxinäringen. Nedan följer en beskrivning av hur myndigheter samverkar i frågor som rör yrkestrafiken och ekono- misk brottslighet samt utredningens synpunkter på hur tillsynen över taxinäringen kan förbättras. I departementspromemorian Den yrkesmässiga trafiken – samord- nings- och genomförandefrågor (Ds 1994:100 s. 17 ff.) anfördes bl.a. följande. Enligt olika bedömningar härrör en betydande del av den ekonomiska brottsligheten från . har tillsammans med ett antal andra myndigheter, främst polisen, redan inrättat ett antal projekt mot den ekonomiska brottsligheten. Dessa är Operation krog- sanering mot restauranger, Operation SAMKO mot bidragsbedrä- gerier och Operation taxi m.m. En ytterligare organiserad samordning framstår som alltmer angelägen. Genom att klargöra att olika myndig- heter samfällt kommer att agera mot olika branscher och områden hoppas vi förhindra att brott begås. Erfarenheterna från bl.a. har visat, att när alla myndigheter samverkar ökar effektivi- teten högst märkbart. En sådan samverkan ger en god allmänpreventiv effekt. – Mot bakgrund av vad nu sagts anser arbetsgruppen att sam- ordning och erfarenhetsutbyte vid tillsynen av den yrkesmässiga trafiken är av vital betydelse och bör institutionaliseras. Den myndighet som mot bakgrund av sina arbetsuppgifter och sin möjlighet till överblick ligger närmast att ta ett samordningsansvar torde vara . Gruppen föreslår därför att regeringen ger länsstyrelserna i uppdrag Överväganden och förslag avseende den ekonomiska brottsligheten att, efter det behov som kan föreligga i respektive län, ta erforderliga initiativ till samverkan på ledningsnivå mellan berörda regionala myn- digheter. I första hand bör samverkan ske med skattemyndighet, krono- fogdemyndighet, polis och vad avser åkerier, . Samverkan bör gälla alla typer av missförhållanden. I det dagliga arbetet bör dessutom samrådsgrupper bildas för att i mån av behov samverka i löpande frågor mellan de regionala myndigheterna. Ett liknande ansvar bör också åvila länsstyrelserna när det gäller erfarenhetsutbytet med de regionala orga- nisationerna på yrkestrafikområdet. Detta bör ske med viss regelbun- denhet. har i sin rapport till regeringen inom den yrkes- mässiga trafiken i (Publ. 1995:44) föreslagit att länsstyrel- serna skall ges i uppdrag att initiera samverkansgrupper i varje län. 1994/95:126 s. 25 anförde regeringen att tillsynen av den yrkesmässiga trafiken inte är motiverad av enbart trafiksäkerhets- skäl utan även är nödvändig för att främja en sund konkurrens inom transportsektorn. Regeringen menade att tillsynen kan effektiveras genom ett ökat samarbete mellan länsstyrelser, , polis- myndigheter och , vilket tidigare framförts i Ds 1994:100, och att länsstyrelserna borde ta erforderliga initiativ för att åstad- komma denna samverkan. Myndighetssamverkan mot ekonomisk brottslighet Åtgärder har vidtagits för att förverkliga de förslag som beskrivs ovan. Förordningen (1997:899) om myndighetssamverkan mot eko- nomisk brottslighet innehåller föreskrifter om samverkan mellan myndigheter för att förebygga och bekämpa ekonomisk brottslighet. Syftet med sådan samverkan skall enligt 1 § nämnda förordning vara att effektivisera kampen mot den ekonomiska brottsligheten genom informationsutbyte, överläggning och samordning mellan berörda statliga myndigheter och genom samverkan mellan dessa myndigheter och kommuner, näringsliv och organisationer. Syftet är också att ge regering och riksdag underlag för åtgärder mot den ekonomiska brottsligheten. Samverkansorganet på central nivå mot ekonomisk brottslighet utgörs av . I ingår riksåklagaren, generaldirektören för , rikspolischefen, generaltulldirektören, generaldirektören för , generaldirektören för , generaldirektören för och general- direktören för . Det är riksåklagaren som är ordförande Överväganden och förslag avseende den ekonomiska brottsligheten i , som särskilt skall följa utvecklingen av den ekonomiska brottsligheten i samhället, tidigt uppmärksamma nya inslag i den ekonomiska brottsligheten, vara forum för överläggningar som rör övergripande informationsutbyte myndigheterna emellan och sådant utvecklingsarbete som kräver samverkan mellan flera myndigheter, ta initiativ till myndighetsgemensamma aktioner för att förebygga och bekämpa den ekonomiska brottsligheten och analysera och utvärdera insatserna. Det skall också finnas ett regionalt samverkansorgan i varje län. Ett sådant samverkansorgan leds av landshövdingen. Det regionala samverkansorganet skall inom länet särskilt utföra de uppgifter som har på central nivå. Ett regionalt samverkansorgan skall således bl.a. ta initiativ till myndighetsgemensamma aktioner för att förebygga och bekämpa den ekonomiska brottsligheten och analysera och utvärdera insatserna. I samverkansorganet ingår landshövding- en, chefen för åklagarmyndigheten, chefen för polismyndigheten, chefen för den region inom i vilket länet ingår, chefen för kronofogdemyndigheten, företrädare för och Tull- verket samt företrädare för när det gäller , , län, , och . Om två eller flera regionala samverkansorgan finner det ända- målsenligt kan dessa i stället bilda ett gemensamt samverkansorgan. Ett sådant gemensamt samverksansorgan skall utföra motsvarande arbetsuppgifter som ett regionalt samverkansorgan inom de län som omfattas av samverkan. Inom det regionala samverkansorganet eller inom det gemensamma samverkansorganet skall utarbetas en rapport om den ekonomiska brottsligheten. Rapporten skall lämnas in till Ekobrotts- myndigheten. skall utarbeta en rapport till regeringen om den ekonomiska brottsligheten. Rapporten skall innehålla en redogörelse för hur den ekonomiska brottsligheten har förändrats och vilka åtgärder som har vidtagits på området inom ramen för myndighetssamverkan. I rapporten skall också lämnas förslag på hur ekobrottsbekämpningen och myndighetssamverkan mot den ekonomiska brottsligheten bör inriktas de tre därefter kommande åren. Överväganden och förslag avseende den ekonomiska brottsligheten 6.2.2Ett exempel på samverkan mellan olika myndigheter m.m. I en rapport av , redovisas erfarenheter från taxikontroll på . genomfördes på ett samverkansprojekt med representanter från polisens trafikenhet på , polisens regionala trafikenhet i och . Syftet med det aktuella projektet var att utröna huruvida man vid trafikkontroller kan få information som sammantaget med ytterligare uppgifter kan ge belägg för att ekono- misk brottslighet har förövats. Flera myndigheter, bl.a. , länsstyrelser, , , Polismyndigheterna på och i , konkursförvaltare och har medverkat under projektets gång eller har i efterhand lämnat uppgifter. kontrollerades 69 taxibilar från både och fastlandet. Av dessa fordon hade fyra fordon brukan- deförbud, två fordon hade icke godkända taxametrar, två fordon hade brutna plomberingar avseende taxametrar, ett fordon användes för att bedriva olaga yrkesmässig trafik och vid kontrollen upptäcktes en efterlyst person. Av taxichaufförerna fanns det en person som uppbar arbets- löshetsersättning, tre som uppbar föräldrapenning, fem som uppbar sjukpenning, sex som uppbar pension i någon form, två som upp- bar aktivitetsstöd och en som uppbar bostadstillägg. De slutsatser som enligt kan dras av ak- tuellt projekt är att arbetet att sammanföra trafik- och ekopolis är ett utmärkt sätt att upptäcka konkreta brott. Enligt Ekobrottsmyn- digheten medför ett sådant samarbete stora fördelar vid kontroll- tillfället, då det görs en gemensam bedömning, där även samverkan mellan olika myndigheter iakttages. I vissa fall kan ekonomisk brotts- lighet upptäckas redan vid det första kontrolltillfället. I andra fall kan kontrollen ge anledning till ytterligare kontroll av taxichauffören. anser att det ifrågavarande arbetssättet är mycket givande ur ett brottsförebyggande perspektiv. Den mass- mediala uppmärksamhet som projektet har medfört torde enligt också ha en hämmande effekt på brottslig- heten. Överväganden och förslag avseende den ekonomiska brottsligheten Utredningens bedömning: De sekretessbrytande bestämmelserna i sekretesslagen (1980:100) medger det samarbete som utredning- en vill se mellan myndigheterna i kampen mot brott i taxinäringen. Det ingår inte i utredningens uppdrag att närmare överväga om sam- verkan mellan olika myndigheter kan komma i konflikt med bestäm- melserna i sekretesslagen (1980:100). Utredningen vill dock ändå ge sin syn på huruvida bestämmelserna i aktuell lag förhindrar det samarbete som utredningen vill se mellan myndigheterna i kampen mot brottslighet inom taxinäringen. Nedan beskriver utredningen vissa sekretessreglers innebörd och tillämpning som är relevanta vid ett fördjupat samarbete mellan olika statliga myndigheter. I detta sammanhang bör anmärkas att Offentlighets- och sekretesskom- mittén överlämnat sitt betänkande Ny sekretesslag (SOU 2003:99) till regeringen. Kommittén har dock inte lämnat förslag till några genomgripande förändringar vad avser sekretess mellan statliga myndigheter. I beskrivningen nedan redovisas därför enbart nu gällande sekretesslagstiftning. Varje myndighet har sin sekretess. En viss uppgift kan vara hem- lig vid en myndighet och offentlig vid en annan myndighet. Om en uppgift kan lämnas ut till en annan myndighet eller inte beror på om uppgiften är hemlig. Hemliga uppgifter kan, till skillnad från upp- gifter som inte är hemliga, lämnas ut till en annan myndighet bara med stöd av en sekretessbrytande bestämmelse. Prövningen av en utlämnandefråga sker vid den myndighet där uppgiften finns. I 2–13 kap. sekretesslagen finns bestämmelser om sekretess och i 1 kap. 5 § och 14 kap. samma lag finns bestämmelser som bryter sekretessen. En hemlig uppgift får i princip inte röjas utanför den verksamhet i vilken sekretess gäller för uppgiften, vare sig det sker muntligen eller genom att allmän handling lämnas ut eller det sker på annat sätt. Det kan emellertid vara så att den hemliga uppgiften ändå skall eller får lämnas ut på grund av en sekretessbrytande bestämmelse. En hemlig uppgift får eller skall alltså röjas utanför den verksamhet där den finns, bara om det sker med stöd av en sekretessbrytande bestämmelse. Överväganden och förslag avseende den ekonomiska brottsligheten Sekretessprövningen sker i ett till två steg: 1.Först tar man reda på om sekretess gäller för uppgiften enligt 2–13 kap. sekretesslagen, dvs. man kontrollerar om det finns någon sekretessbestämmelse som är tillämplig och man verk- ställer i förekommande fall den skadeprövning som krävs enligt bestämmelsen. Om skaderekvisitet är uppfyllt gäller sekretess för uppgiften, vilket betyder att uppgiften är hemlig. Skulle där- emot skaderekvisitet inte vara uppfyllt är uppgiften offentlig och kan lämnas ut. 2.Om man vid sin skadeprövning finner att sekretess gäller för uppgiften, prövar man i steg två om uppgiften ändå skall eller får lämnas ut med stöd av en sekretessbrytande bestämmelse. De sekretessbrytande bestämmelserna tillämpas på samma sätt oavsett om den skyddande sekretessbestämmelsen innehåller ett rakt eller omvänt skaderekvisit eller absolut sekretess. Hur sekretessprövningen i steg ett har gått till saknar med andra ord all betydelse för tillämpningen av de sekretessbrytande bestäm- melserna. Det enda som har betydelse i steg två är att sekretess föreligger. Några sekretessbrytande bestämmelser mellan myndigheter Myndigheter kan utbyta hemliga uppgifter med stöd av de sekretess- brytande bestämmelserna i 1 kap. 5 § och 14 kap. 1–4 §§ sekretess- lagen. Vad gäller utlämnande av hemliga uppgifter till utländska myndigheter finns bestämmelser i 1 kap. 3 § tredje stycket sekre- tesslagen. Dessutom finns bestämmelser i om nöd, nödvärn och skyldighet att avslöja brott, vilka bestämmelser också bryter sekretess. Någon möjlighet att lämna ut en hemlig uppgift med förbehåll finns inte mellan myndigheter. Här skall endast beröras de sekretessbrytande bestämmelser som har betydelse för samverkan i kampen mot brott i taxinäringen. 1 kap. 5 § sekretesslagen En hemlig uppgift får enligt 1 kap. 5 § sekretesslagen lämnas ut till en annan myndighet (eller enskild) om det är nödvändigt för att den utlämnande (inte mottagande) myndigheten skall kunna fullgöra sin verksamhet. Bestämmelsen skall tillämpas restriktivt. Överväganden och förslag avseende den ekonomiska brottsligheten Bestämmelsen används i vardagsarbetet exempelvis när polisen under en förundersökning begär uppgifter eller annan medverkan från en annan myndighet. För att få den efterfrågade informationen eller hjälpen måste polisen regelmässigt lämna ut hemliga uppgifter. Bestämmelsen ger också en brottsbekämpande myndighet möjlig- het att i sin brottsförebyggande verksamhet varna den myndighet eller den person som kan komma att utsättas för eller utsätts för ett visst konkret brott. Det kan exempelvis vara nödvändigt för polisen att till lämna uppgifter om namnet på företag eller personer som är inblandade i en brottsplan eller den brottsliga verksamheten (se betänkande SOU 1999:53 s. 143). Nödvändighetskravet i bestämmelsen i 1 kap. 5 § sekretesslagen innebär att sekretessbelagda uppgifter inte kan lämnas ut i samband med att polisen går ut med allmänna varningar som riktar sig till en obestämd krets eller en större krets av presum- tiva brottsoffer. I sådana situationer räcker det att i brottsföre- byggande syfte varna för företeelser av olika slag utan att peka ut någon eller några som brottsaktiva. I vissa fall kan 1 kap. 5 § sekretesslagen användas av en myndig- het för att anmäla brott. Det anses nämligen att det ligger inom en myndighets verksamhet att se till att en misstanke om förmögen- hetsbrott som riktar sig mot den egna verksamheten blir utredd (prop. 1979/80:2 del A s. 122). I sådana fall är det befogat att rapportera misstankar också om mindre allvarliga brott med stöd av 1 kap. 5 § sekretesslagen (prop. 1983/84:142 s. 33). 14 kap. 1 § sekretesslagen (uppgiftsskyldighet) Enligt 14 kap. 1 § sekretesslagen hindrar sekretess inte att en upp- gift lämnas till en annan myndighet om uppgiftsskyldighet följer av lag eller förordning. Om en myndighet enligt lag eller förordning är skyldig att lämna uppgifter till en annan myndighet viker sålunda sekretesskyddet en- ligt 14 kap. 1 § sekretesslagen. Bestämmelser om uppgiftsskyldighet mellan myndigheter är ett sätt för lagstiftaren att reglera ett ofta förekommande informationsutbyte eller att tillförsäkra en verk- samhet erforderliga uppgifter. Som exempel på stadgad skyldighet att lämna uppgifter kan nämnas underrättelseskyldigheten till läns- styrelsen enligt 8 kap. 2 § YTF. Överväganden och förslag avseende den ekonomiska brottsligheten 14 kap. 2 § sekretesslagen (sekretess hindrar inte utlämnande av uppgift) Enligt den sekretessbrytande bestämmelsen i 14 kap. 2 § fjärde stycket sekretesslagen hindrar sekretess inte att uppgift som angår misstanke om brott lämnas till åklagarmyndighet, polismyndighet eller annan myndighet som har att ingripa mot brottet, om fängelse är föreskrivet för brottet och detta kan antas föranleda annan på- följd än böter. Den sekretessbrytande bestämmelsen är inte tillämplig beträf- fande alla slag av sekretess. Undantagen finns angivna i 14 kap. 2 § femte stycket sekretesslagen. Undantagen saknar betydelse i detta sammanhang och behandlas därför inte här. Sekretess hindrar sålunda inte att uppgift som angår misstanke om brott lämnas till åklagarmyndighet, polismyndighet eller annan myndighet som har att ingripa mot brottet, om fängelse är före- skrivet för brottet och detta kan antas föranleda annan påföljd än böter. När det gäller misstankegraden sägs i bestämmelsen att uppgiften skall gälla misstanke om brott. Enligt lagstiftaren är det angeläget att de uppgifter som lämnas ut är så tillförlitliga och konkreta som möjligt samt att uppgifter om brott enbart skall få lämnas ut om de är av viss kvalitet. Det ankommer enligt lagstiftaren på myndighe- terna själva att bedöma i vilka fall graden av misstanke är tillräcklig (prop. 1983/84:142 s. 31 f.). Överfört till den praktiska verksamheten torde följande gälla. Den lägsta misstanken om ett konkret brott som finns är när anledning föreligger att brott har förövats, dvs. den tidpunkt då förundersök- ning skall inledas. När misstankarna har nått den styrkegraden är den här aktuella sekretessbrytande bestämmelsen tillämplig. Stadgandet innebär en möjlighet men inte någon skyldighet för en myndighet att på eget initiativ lämna uppgifter om brott. Det var enligt förarbetena önskvärt att myndigheterna utnyttjade de möjligheter att lämna ut uppgifter om brott som bestämmelsen innebar (prop. 1983/84:142 s. 31 f. och 2001/02:191 s. 52). Vid en begäran från en brottsbekämpande myndighet är den till- frågade myndigheten däremot skyldig att lämna ut uppgifter i de fall 14 kap. 2 § fjärde stycket sekretesslagen är tillämplig (15 kap. 5 § sekretesslagen jfr med 14 kap. 2 § fjärde stycket sekretesslagen, se prop. 1983/84:142 s. 31 f. och prop. 2001/ 02:191 s. 52). Överväganden och förslag avseende den ekonomiska brottsligheten Med uppgift som angår misstanke om brott förstås inte bara en anmälan om brott. En myndighet kan även lämna uppgifter om iakt- tagelser som myndighetens personal gjort, om vad målsäganden har sagt eller om vad som finns antecknat i journaler m.m. Brottet be- höver inte ha begåtts inom myndighetens eget ansvarsområde. Det avgörande är att myndigheten i sin verksamhet har fått vetskap om brottet. 14 kap. 3 § sekretesslagen (generalklausulen) Enligt den s.k. generalklausulen i 14 kap. 3 § sekretesslagen får, utöver vad som följer av 14 kap. 1 och 2 §§ samma lag, en sekretessbelagd uppgift lämnas till myndighet, om det är uppenbart att intresset av att uppgiften lämnas har företräde framför det intresse som sekre- tessen skall skydda. Generalklausulen är enligt 14 kap. 3 § andra stycket sekretesslagen inte tillämplig på all sekretess. Undantagen saknar emellertid betydelse i detta sammanhang. Generalklausulen är inte heller tillämplig om ett utlämnande skulle strida mot lag eller förordning. t.ex. i en lag eller förordning uttömmande regler om i vilka fall uppgifter får lämnas mellan myndigheter kan generalklausulen inte tillämpas. Enligt generalklausulen får hemliga uppgifter lämnas till en annan myndighet, om det är uppenbart att intresset av att uppgiften lämnas har företräde framför det intresse som sekretessen skall skydda. Informationen kan lämnas efter be- gäran eller på myndighetens eget initiativ. Vid den intresseavvägning som skall göras, skall hänsyn bl.a. tas till i vilken utsträckning uppgiften skyddas hos den mottagande myndigheten. Andra omständigheter som bör beaktas är vilka värden som kan tänkas stå på spel. Samhällets intentioner spelar givetvis också in vid bedömningen av de olika intressena. Ingenting hindrar att en myndighet i tveksamma fall införskaffar synpunkter i utläm- nandefrågan från den vars intresse berörs (m.fl., Sekretess- lagen – En kommentar, 14:30). Åklagare och polis använder sig ofta av generalklausulen i sam- arbetet med andra myndigheter, exempelvis när det gäller ekobrotts- bekämpningen. Generalklausulen kan också användas av en myn- dighet för att lämna uppgifter till polis eller åklagare, t.ex. i polisens underrättelseverksamhet. Det finns också en möjlighet att med stöd av generalklausulen utbyta information om bötesbrott. Även om regeringen ansåg att sistnämnda möjlighet i praktiken främst skulle Överväganden och förslag avseende den ekonomiska brottsligheten komma att utnyttjas i sådana fall när polis eller åklagare begär att få uppgifter under en förundersökning, erinrades om att det inte var något villkor för tillämpning av generalklausulen att det föreligger en uttrycklig begäran från en annan myndighet. Som exempel på när en myndighet på eget initiativ skulle kunna åberopa generalklausulen för att lämna ut uppgifter om misstänkt bötesbrottslighet nämndes det fallet att en myndighet, som har hand om bidragsgivning till en- skilda på ett visst område, upptäcker att en person upprepade gånger har lämnat oriktiga uppgifter om sina ekonomiska förhållanden och därigenom tillskansat sig ekonomiska fördelar på annat håll (prop. 1983/84:142 s. 32 ff.). 5 kap. 1 § sekretesslagen (utredningssekretessen) Vid utbytet av information kommer den samverkande myndigheten regelmässigt att få del av uppgifter som hänför sig till den brottsbe- kämpande verksamheten och som också hos den mottagande myn- digheten skyddas av bestämmelsen i 5 kap. 1 § sekretesslagen. Enligt 5 kap. 1 § första stycket sekretesslagen gäller sekretess bl.a. för uppgift som hänför sig till förundersökning i brottmål eller åklagarmyndighets, polismyndighets, (dvs. skattebrotts- enheternas), eller verksamhet i övrigt för att förebygga, uppdaga, utreda eller beivra brott, om det kan antas att syftet med beslutade eller förutsedda åtgärder motverkas eller den framtida verksamheten skadas om uppgiften röjs. Enligt 5 kap. 1 § andra stycket sekretesslagen gäller sekretess med omvänt skaderekvisit för uppgift som hänför sig till underrättelseverksam- het. Att sekretess gäller för en uppgift som hänför sig till förunder- sökning, tvångsmedelsanvändning, underrättelseverksamhet m.m. innebär att sekretess gäller oavsett i vilken verksamhet och hos vilken myndighet uppgiften finns. Sekretessen följer med uppgiften. Det krävs inte heller att uppgiften härrör direkt från en brottsbekämpande myndighet. Om exempelvis en åklagare under förundersökningen lämnar en uppgift till , som i sin tur lämnar den vidare till miljökontoret följer utredningssekretessen med uppgiften och gäller för uppgifter förutom hos åklagaren också hos både Skatte- verket och hos miljökontoret. Den mottagande myndigheten skall således beakta sekretessbestämmelsen i 5 kap. 1 § sekretesslagen vid Överväganden och förslag avseende den ekonomiska brottsligheten hanteringen av den information som myndigheterna direkt eller in- direkt har mottagit från den brottsbekämpande myndigheten. Enligt 5 kap. 1 § tredje stycket sekretesslagen gäller sekretess en- ligt 5 kap. 1 § första och andra styckena i annan verksamhet hos myndighet för att biträda åklagarmyndighet, polismyndighet, skatte- brottsenheterna, eller med att förebygga, uppdaga, utreda eller beivra brott samt hos i konkurs (TSM) och inom exekutionsväsendet för uppgift som angår misstanke om brott. För kronofogdemyndigheterna inklusive TSM gäller samma skydd som för övriga myndigheter när myndigheten biträder åklagare och polis (5 kap. 1 § tredje stycket sekretesslagen). Kronofogdemyn- digheten har dessutom ett skydd för uppgifter om misstankar om brott som kommit dem till del utifrån, exempelvis genom att kon- kursförvaltarna skickar kopior av sina brottsanmälningar. Bestämmelsen i 5 kap. 1 § tredje stycket sekretesslagen är tillämplig när andra myndigheter än de brottsbekämpande förebygger eller utreder brott. Skyddet gäller också när en myndighet hjälper en brottsbekämpande myndighet genom att skriva ett intyg eller lämna ut uppgifter som myndigheten förfogar över. Intyget och de upp- gifter som lämnats ut omfattas hos den samverkande myndigheten av utredningssekretess. Den sekretessbrytande bestämmelsen i 14 kap. 4 § sekretesslagen är inte tillämplig på utredningssekretessen. Det är verksamheten som skall skyddas, inte den enskilde. De brottsbekämpande myndigheterna lämnar ut hemliga uppgifter till andra myndigheter främst med stöd av 1 kap. 5 § och 14 kap. 3 § sekretesslagen. sker utlämnandet på grund av föreskrift (14 kap. 1 § sekretesslagen). Andra myndigheter lämnar ut hemliga uppgifter till de brottsbekämpande myndigheterna därför att det är föreskrivet (14 kap. 1 § sekretesslagen), därför att bestämmelsen i 14 kap. 2 § fjärde stycket är tillämplig eller med stöd av generalklau- sulen 14 kap. 3 § sekretesslagen.