sou · GSB3114d2 · 2005-01-01 00:00:00 — I åtskilliga fall sker emellertid denna typ av försök till förledande på sådant sätt och i sådant sammanhang, att risken för att gärningen skall få praktiska konsekvenser är obetydlig. av risken för efterföljd påverkas givetvis av i vilken mån uppmaningen av de närvarande har uppfattats mera som en opinionsyttring än som ett verkligt försök att förleda till brott eller liknande. Departements- chefen berörde särskilt uppmaning till värnpliktsvägran. Att de fall, då gärningsmannens huvudsakliga syfte inte är att förleda till brott eller därmed jämställd gärning utan uppmaningen till lagstridigt handlande får ses främst som ett led i opinionsbildningen, enligt hans uppfattning borde vara straffria innebar inte, att han ansåg att alla fall av t.ex. upp- maning till värnpliktvägran borde vara straffria. Frågan om man borde fria från ansvar fick avgöras med hänsyn till samtliga föreliggande om- ständigheter. Axberger behandlar tryckfrihetsbrottet uppvigling i sin (s. 192 ff.). Han anger att brottsbeskriv- ningen inte innehåller något som formellt binder tolkningen till ett krav på direkt uppsåt utan att samtliga uppsåtsformer i princip kan tillämpas men att gärningen objektivt sett måste framstå som målinriktad. Axberger anför även följande (a.a. s. 205 f.): Uppvigling utgör ett centralt tryckfrihetsbrott; kriminaliseringen in- kräktar påtagligt på yttrande- och tryckfrihetens kärna. Den förbjuder enligt sin lydelse alltför påtagliga angrepp på lagarna och de med- borgerliga skyldigheterna, även när dessa angrepp är politiskt/ideolo- giskt grundade. Stadgandet kan över huvud taget sägas förbjuda viss typ av agitation, och det ålägger den som offentligen framför sina åsikter att iaktta återhållsamhet om det finns risk för att allmänheten uppviglasFramställningens yttre form bör utgöra det primära före- målet för bedömningen: har en framställning givits en till brott eller motsvarande uppmanande form, kan det krävas av upphovsmannen att han gör troligt att dess huvudsakliga syfte varit ett annat – och kanske också att formen mot bakgrund härav framstår som ursäktlig. Har en framställning omvänt givits en oklanderlig form, bör det åligga åkla- garsidan att styrka dess uppviglande art, utan spekulationer om fram- ställningen bakomliggande syften. angående uppvigling i annat än grundlagsskyddade medier förekommer i viss omfattning, se t.ex. RH 1981:197 som gällde uppvigling av krigsmän i form av muntlig information om plane- rad massjukskrivning. Det finns inga refererade fall rörande tryck- eller yttrandefrihetsbrottet uppvigling. JK har handlagt ett stort antal ärenden rörande frågan om upp- vigling begåtts genom grundlagsskyddade medier. JK har ofta kom- mit till slutsatsen att det inte funnits anledning att inleda förunder- sökning. Som exempel på sådana fall kan följande nämnas. I JK:s ärende dnr var frågan om en artikel i tidningen kunde anses söka förleda kurder att ta till vålds- handlingar. JK ansåg att artikeln, trots de uttryck som användes och som kunde uppfattas som uppmaningar att begå brott mot turkar och andra européer, kunde ses främst som kritik av den turkiska staten och angav att det enligt hans mening måste vara tillåtet att i en så känslig politisk debatt ta till starka ord för att framhålla sin sak. JK beslöt med beaktande av instruktionen i 1 kap. 4 § TF att inte inleda förundersökning. JK:s ärende dnr 3565-92-30 gällde the Anarchist Cookbook. Boken innehöll bl.a. kapitlen Electronics, sabotage and surveillance, Natural, nonlethal and lethal weapons samt Explosives and booby traps. JK angav att inom kapitlen lämnades redogörelser för till- vägagångssätt som, om de följdes, helt klart i skulle falla in- om flera straffbara områden; såväl brottsbalksbrott som special- straffrätt. JK ansåg att författaren på ett flertal ställen balanserade på gränsen mellan uppmaningar att begå brott och beskrivningar. Han angav att det vid en samlad bedömning syntes tveksamt om den föll inom det straffbara området och att han vid sådant för- hållande enligt den s.k. instruktionen i 1 kap. 4 § TF borde avhålla sig från att vidta några åtgärder. Ärendet avskrevs därför från vidare handläggning. JK:s ärende dnr 25-99-30 avsåg en artikel på ledarsidan i med . JK ansåg i sitt beslut att rubriken i och för sig kunde uppfattas som en uppmaning att begå värnpliktsbrott men att den dock måste bedömas i anslutning till artikeln i dess helhet. JK angav att syftet med artikeln var att utgöra ett inlägg i den diskussion om försvar som pågick. Han gjorde bedömningen att artikeln inte innefattade tryckfrihetsbrottet uppvigling. Ärendet dnr gällde en annons i . Annonsen innehöll en bild av kungen, en tårta och en överkorsad tegelsten. Vid sidan av tårtan fanns en pil riktad mot kungens ansikte och under rubriken king fanns följande text När du ska demonstrera dina åsikter behöver du inte använda våld. Tegelstenar gör mer skada än nytta, och ger dessutom dålig PR. En tårta från () ger maximal PR- impact. JK ansåg att annonsen vid en bokstavlig tolkning i och för sig skulle kunna uppfattas som en uppmaning till allmänheten att kasta tårtor i ansiktet på kungen eller andra offentliga personer, vilket normalt utgör ett brott. Annonsen hade emellertid enligt JK genom sin blandning av bilder och text getts en skämtsam utform- ning och innehållet gav inte intryck av att på allvar uppmana all- mänheten till tårtkastning. Med hänsyn till detta kunde annonsen inte anses innefatta tryckfrihetsbrottet uppvigling. Även JK:s ärende dnr 3163-01-30 rörde en text som bedömdes ha ett i första hand humoristiskt syfte. Det gällde en artikel i tid- ningen Hennes med rubriken 6 sätt att driva grannen till vansinne och knycka hans lägenhet. JK ansåg att det var uppenbart att någon avsikt att uppmana eller förleda till brottslig gärning inte förelegat. Vissa andra ärenden rörde i korthet följande: frågan om man i skrift med titeln köper billig sprit . I kunde anses ha sökt förleda till brott mot lagen (1960:418) om varusmuggling (JK:s dnr ), frågan om programledare i radioprogram sökt förleda till snatteri (JK:s dnr 5232-92-31), frågan om en artikel i tidningen med rubriken : Jävlas tillbaka med underrubrikerna parkera gratis, billig ström och lura polisen kunde anses ha sökt för- leda till brottslig gärning (JK:s dnr 951-92-39) och frågan om en insändarartikel i med rubriken tåget kunde anses söka förleda till brottslig gärning i samband med fackeltåget till minne vid 30-novemberfirandet i (JK:s dnr 102-91-30). JK ansåg bl.a. att det var tveksamt om syftet med yttrandena varit inriktat på att förmå adressaterna att vidta någon konkret åtgärd och fann inte i något av fallen anledning att inleda förundersökning. Som exempel på fall där förundersökning inletts men åtal inte väckts kan följande två ärenden nämnas. JK:s ärende dnr gällde en artikel i tidningen . I artikeln angavs bl.a. att det i bildats olika lag som gemensamt utmanade andra nationalister i övriga landet på en täv- ling som gick ut på att genomföra attentat mot våra fiender. Det behövde inte vara stora saker utan bus gick också bra. Lagen uppmanades att rapportera in sina aktiviteter med bevis om vad som utförts till tidningens redaktion. I en särskild spalt i anslutning till artikeln lämnades vad som kallades en aktivitetsrapport med redovisning av ett antal fall där rutor till olika lokaler krossats och ett par fall där personer hade misshandlats. I en annan spalt på samma sida angavs rubriken till oss finns i många skep- nader. En är tidningen . Därefter lämnades uppgifter om var såldes och på annat ställe i tidningen lämnades också uppgift om vissa organisationer och företag som stödde . På samma sida i tidningen angavs i en särskild ruta att på inget vis uppmanade till lagbrott utan att man enbart rapporterade aktioner- na på grund av det nyhetsintresse de hade. JK fann att de olika artiklarna på den ifrågavarande tidningssidan sammantaget inte kunde ges annan tolkning än att därigenom uppmanades till brotts- lig gärning i form av skadegörelse m.m. JK beslutade därför att förundersökning skulle inledas avseende misstanke om tryckfri- hetsbrottet uppvigling. Förundersökningen ledde emellertid inte till att någon person som kunde göras ansvarig enligt bestämmel- serna i 8 kap. TF kunde identifieras. JK lade därför ned förunder- sökningen. I JK:s ärende dnr var utgångspunkten innehållet i en affisch från organisationen . Affischen hade rubriken och innehöll bl.a. upplysningar om mötesplats m.m. för demonstrationer i den 15–. På affischen återgavs en bild av en monsterliknande gestalt som orsakade förstörelse, åtföljd av orden shes mad shes mean and doesnt want a dialogue with . Utmed affischens båda långsidor återgavs orden agera blockera sabotera. JK fann att affischen utformats på ett sådant sätt att de organisationer som angavs på den kunde antas uppmana eller eljest söka förleda till brottslig gärning och att det därför fanns anledning anta att tryckfrihetsbrottet uppvigling hade begåtts. Han beslöt därför att inleda förundersökning. Sedan en sammanställning av förundersökningen överlämnats till JK fann han att det saknades förutsättningar att driva utredningen vidare med hänsyn till resul- tatet av förundersökningen och till att tiden för att väcka åtal snart gått ut. Förundersökningen lades därför ned. I ett ärende där JK väckte åtal för uppvigling ogillades åtalet. Det gällde JK:s ärende dnr som avsåg åtal för uppvigling bestående i uppmaningar eller förledande till brottslig gärning be- stående i bl.a. misshandel, skadegörelse, våldsamt upplopp och våld mot tjänsteman i en artikel i tidningen om hur en kravall kan bli en succé. Artikeln innehöll bl.a. texter om att ammoniak i små glasflaskor kunde kastas framför polisens hund- kedjor för att hålla dem borta och att gatsten var ett bra vapen som man borde bryta upp i förväg på strategiska platser. Det angavs vad var och att de är bra för allt möjligt, tända eld på barrikader eller kasta mot poliser och nassar samt att man borde träna att handskas med dem på sin fritid. Vidare sades: Vapen är nästan allt som vi har omkring oss; cykelställ, bilar och annat bråte blir en fin barrikad, gatsten och en vält flaskigloo blir vapen . Vi måste öva på att använda de resurser som finns omkring oss för det är ofta svårt att komma förbi polisvisiteringar med egna påkar och flaskor. Vid prövningen i fann juryn att de åtalade uttalandena inte utgjorde uppvigling. Åtalet lämnades utan bifall (tingsrätts dom i mål nr B 4515-00). I nedanstående två fall av åtal för uppvigling i tryckt skrift bifölls åtalet. I JK:s ärende dnr 645-94-5 väcktes åtal mot en spridare för tryckfrihetsbrottet uppvigling i en artikel i tidningen . Tid- ningen var organ för organisationen (). fann i dom (mål nr B 1035/94) att artikeln innefattade en direkt uppmaning till läsaren att döda en journalist som angetts med namn, adress och bild, att den tilltalade hade spritt tidningen och att det förelegat en icke obetydlig risk för att uppmaningen skulle leda till efterföljd. Tings- rätten biföll åtalet och bedömde uppviglingen som grov. Domen överklagades inte. JK:s ärende dnr 719-92-30 avsåg åtal mot utgivaren av tidningen för uppvigling bestående i bedrägeri medelst utprångling av falsk sedel. I tidningen hade avbildats en tusenkronors- sedel i rätt format och tvåsidigt tryck. Under avbildningarna fanns texter som bl.a. innehöll ta fram saxen och ge dig ut och shoppa. När målet handlades i domstolen hade 348 fullbordade brott an- mälts vid vilka ur tidningen urklippta sedlar hade använts som betalningsmedel eller växlats. fann i dom (mål nr B 1521-92) att tryckfrihetsbrottet uppvigling var styrkt och att brottet inte var att bedöma som ringa. Domen överklagades inte. Här kan även nämnas det s.k. Ekologisten-målet där den till- talade dömdes av för grov uppvigling bestående i att han i artiklar i tidningen , som också hölls tillgängliga på Internet, sökt förleda till bl.a. grov skadegörelse genom sabotage mot vägmaskiner som användes i byggandet av en ringled runt , det s.k. Dennispaketet (dom i mål nr B 162-00). JK hade i beslut (dnr 997-97-30) och (dnr ) funnit att TF eller YGL inte var tillämpliga på publiceringarna. Målet gällde alltså inte uppvigling som tryck- eller yttrandefrihetsbrott. HD beslöt att inte meddela prövningstillstånd. Bestämmelsen straffbelägger den som uppmanar eller på annat sätt försöker förleda allmänheten eller en stor grupp människor att begå brott. Den som har sådant uppsåt kan medvetet använda sig av massmedier för att nå så många som möjligt. Det är alltså fullt tänkbart att uppvigling kan begås med hjälp av grundlagsskyddade medier. Brotten som man uppmanar till kan vara av skiftande slag. Man kan t.ex. tänka sig att en rasistisk organisation skaffar utgiv- ningsbevis för en hemsida på Internet eller har en egen tidning och där uppmanar allmänheten att genom våld eller hot driva alla in- vandrare ur landet eller att diskriminera dem. Motsvarande kan gälla t.ex. förföljelse av homosexuella eller personer av viss åskåd- ning. Det är tydligt att man bör kunna ingripa mot sådana ytt- randen. Å andra sidan ter sig bestraffning av uppmaning till civil olydnad i syfte att verka för politiska mål av mera godtagbart slag betänkligare ur yttrandefrihetssynpunkt än de nämnda fallen av uppvigling. Uppviglingsfallen kan sålunda vara olika allvarliga från allmän synpunkt. Syftet att uppmana eller söka förleda till brottslig gärning måste bedömas främst med ledning av yttrandets innehåll men även andra omständigheter kan vara av betydelse. Detta innebär att brottet kan innefatta moment som står utanför den ensamansvariges kontroll. Detta kan tala emot att brottet skall upptas i brottskatalogen. Syftet med yttrandet torde emellertid oftast framgå av dess lydelse. Gränsen mellan vad som är uttryck för en åsikt och vad som skall anses innefatta att någon söker förleda till brottslig gärning framgår inte klart av brottsbeskrivningen eller dess förarbeten. Brottsbeskrivningen är alltså obestämd. Detta innebär att det finns en viss möjlighet att missbruka stadgandet i syfte att strypa yttran- defriheten, vilket kan tala emot att brottet skall ingå i brottskata- logen. Denna nackdel motverkas emellertid av regeln om att brottet skall vara straffritt i ringa fall, vilken regel dock inte har grundlags- förankring, och av de allmänna reglerna för handläggning av tryck- och yttrandefrihetsmål med JK, jury och instruktionen. Det kan också finnas en risk att yttrandefriheten hämmas genom att olika aktörer kan låta bli att framföra ett visst yttrande på grund av osäkerhet om hur det skulle bedömas. De nyssnämnda allmänna reglerna för handläggning av tryck- och yttrandefrihetsmål torde emellertid motverka även denna risk. Som framgått i redogörelsen ovan för praxis beträffande uppvigling har JK ofta kommit till slutsatsen att förundersökning inte skall inledas och ibland har där- vid instruktionen i 1 kap. 4 § TF åberopats uttryckligen. Man bör också notera att juryprövningen beträffande artikeln i tidningen resulterade i frikännande. Det kan här även uppmärksammas att allmänt åtal för tryck- eller yttrandefrihetsbrottet uppvigling får väckas endast om regeringen medger det (6 kap. 1 § tillämpnings- lagen jämförd med 9 kap. 2 § andra stycket TF och 7 kap. 1 § YGL). Man kan kanske fråga sig om det är nödvändigt att ha uppvig- lingsbestämmelsen kvar i brottskatalogen eller om någon av de gärningar som faller under den bestämmelsen kan bestraffas enligt någon av de nya bestämmelserna om hotbrott i brottskatalogen, dvs. olaga hot, hot mot tjänsteman (m.fl.), inklusive försök eller förberedelse till sådant brott om det inte skulle varit att anse som ringa om det fullbordats, brott mot medborgerlig frihet, inklusive försök till sådant brott, eller övergrepp i rättssak. Som framgått i det föregående straffas för uppvigling den som uppmanar eller på annat sätt försöker förleda allmänheten eller en stor grupp människor att begå brott, svika medborgerlig skyldig- het, vara ohörsam mot myndighet eller åsidosätta vad som åligger krigsman i tjänsten. Man kan förenklat säga att med uppvigling av- ses offentlig uppmaning att begå brott eller svika vissa skyldigheter. I brottsbalkskommentaren anges, som ovan nämnts, att det av grund- erna för straffbudet angående uppvigling framgår att det endast avser försök att förleda en allmänhet, dvs. en obestämd krets, och att det inte i och för sig är uppvigling att i ett meddelande till allmänheten uppmana en viss person att begå ett visst brott. Uppvigling består alltså i en offentlig uppmaning riktad till allmänheten att begå brott, t.ex. hota någon, eller svika vissa skyldigheter. Frågan är då om en sådan uppmaning, t.ex. om att hota en viss person eller tjänsteman, i något fall kan falla under bestämmelserna om hotbrott. Att någon söker förmå en annan person att begå en viss brottslig gärning utgör stämpling. Stämpling är straffbart i de fall där det särskilt anges (23 kap. 2 § andra stycket BrB). När det gäller de nya hotbrotten i TF:s brottskatalog anges det inte beträffande något av dem att stämpling är straffbart. En uppmaning att begå ett hotbrott, t.ex. olaga hot, kan alltså inte bestraffas enligt någon av de nya hotbestämmelserna i brottskatalogen. bär att ingen sådan uppmaning eller försök till förledande till brott eller svikande av viss skyldighet som faller under uppviglingsbe- stämmelsen kan falla under någon av de nya bestämmelserna om hotbrott. Det är enligt beredningens mening angeläget att det är möjligt att med straff ingripa mot den som i grundlagsskyddade medier uppmanar eller söker förleda allmänheten att begå brott, svika medborgerlig skyldighet eller vara ohörsam mot myndighet. De faktorer som här nämnts som kan anses tala emot att brottet skall ingå i brottskatalogen har enligt beredningens mening inte sådan styrka att de uppväger intresset av att kunna ingripa mot de gärningar som avses i bestämmelsen när de begås med hjälp av grundlagsskyddade medier. Av praxis framgår att de allmänna reg- lerna för handläggning av tryck- och yttrandefrihetsmål med JK, jury och instruktionen säkerställt en tillämpning av bestämmelsen som inte hotat yttrandefriheten och det finns enligt beredningens mening inte anledning att anta att detta skall ändras . Undantaget i för ringa fall innebär i praktiken att denna praxis understöds. Det måste också beaktas att Romstadgan om den (artikel 25), som nämnts i avsnitt 2.3.1, bygger på att bl.a. uppvigling till folkmord kan bestraffas på det nationella planet i första hand. Beredningen anser alltså att uppvigling inte bör utmönstras ur brottskatalogen. (7 kap. 4 § 11 TF, 16 kap. 8 § BrB) hets mot folkgrupp, varigenom någon hotar eller uttrycker missaktning för folkgrupp eller annan sådan grupp av personer med anspelning på ras, hudfärg, nationellt eller etniskt ursprung, trosbekännelse eller sexuell läggning Vid TF:s ikraftträdande fanns i brottskatalogen en punkt som gällde hot, förtal eller smädelse mot folkgrupp med viss härstam- ning eller trosbekännelse. Bestämmelsen har kompletterats i flera omgångar (se brottsbalkskommentaren kap. 13–24 s. 16:34 f och Axberger, Tryckfrihetens gränser s. 207 ff.). Den fick sin nu gällan- de lydelse då det sista ledet eller sexuell lägg- ning lades till i bestämmelsen (prop. 2001/02:59). Uttrycket hotar skall förstås enligt gängse språkbruk. Uttrycket är alltså inte begränsat till att avse sådant som kriminaliserats som olaga hot i 4 kap. 5 § BrB eller olaga tvång i 4 kap. 4 § BrB. Med användningen av uttrycket missaktning avses att även andra kränkande omdömen än sådana som kan bedömas som förtal eller smädelser skall vara straffbara. För straffbarhet är det tillräckligt att ett uttalande om t.ex. en viss folkgrupp är nedsättande för gruppens anseende. Även företeelser som innebär att en viss ras eller folk- grupp förlöjligas torde enligt brottsbalkskommentaren praktiskt taget alltid falla in under bestämmelsen. Med ras åsyftas de grupper av människosläktet som brukar upptas i antropologiska rasindel- ningar. I brottsbalkskommentaren anges (s. 16:36): Inom det straffbara området faller inte omdömen som inte överskrider gränserna för en saklig kritik av vissa raser eller folkgrupper. Den kommitté, som utarbetade förslag till lagstiftning, hade bl.a. med hänsyn till yttrandefriheten föreslagit, att dittills gällande be- gränsning till hot, förtal eller smädelse skulle bibehållas. I det till lag- rådet remitterade förslaget ersattes förtal och smädelse med missakt- ning. Sedan lagrådet anmärkt att gränsen mellan sakligt befogad kritik som skall vara tillåten samt straffbar missaktning blir flytande och svår att upprätthålla, särskilt vid kritik i den politiska debatten av för- hållanden i visst främmande land, uttalade departementschefen att det inte är möjligt att undvika sådana gränsdragningssvårigheter hur det straffbara området än beskrivs. Departementschefen anförde vidare, att hänsynen till opinionsfriheten och kritikrätten ej bör kunna åbe- ropas till skydd för uttalanden som uttrycker missaktning för en hel folkgrupp på grund av att denna t.ex. tillhör en viss nationalitet och av denna anledning skulle vara mindervärdig. I den politiska debatten förekommer ej sällan uttalanden som innefattar kritik mot en viss stat för handlingar, för vilka dess regering är ansvarig, men som kan upp- fattas som ett angrepp mot medborgarna i den staten. Även om sådana uttalanden skulle kunna tolkas som uttryck för missaktning för dessa medborgare, får emellertid, uttalade departementschefen, straffbarhet i sådana och liknande fall som regel anses utesluten redan på grund av att kravet på uppsåt från gärningsmannens sida att uttrycka miss- aktning för folkgruppen som sådan inte är uppfyllt. skottet, som biträdde departementschefens förslag, framhöll att be- greppet missaktning måste tolkas med viss försiktighet. Inte alla ut- talanden av nedsättande eller förnedrande natur innefattas under be- greppet utan för straffbarhet bör krävas att det är fullt klart att ut- talandet överskrider gränsen för en saklig och vederhäftig diskussion rörande folkgruppen i fråga. Angående förlöjligande angav lagutskottet att skyddet mot förlöj- ligande är långtgående men att det i sådana fall där det av utred- ningen framgår att det främst är åsikterna hos de personer som ingår i folkgruppen som förlöjligas ofta torde finnas fog för an- tagandet att det inte föreligger uppsåt att missakta gruppen som sådan. Ansvar kan då inte komma i fråga. Bestämmelsen om hets mot folkgrupp skyddar kollektivt be- stämda grupper, inte enskilda identifierbara individer, t.ex. en familj av viss etnisk tillhörighet. Förföljelse av en familj på grund av etnisk tillhörighet kan aktualisera tillämpning av andra straffbestämmelser, t.ex. de om olaga hot, ofredande eller förolämpning. Som angetts ovan utvidgades bestämmelsens tillämpningsområde till att även omfatta hets med anspelning på sexuell läggning. Då infördes också en särskild straffskala för grovt brott i ett nytt andra stycke i brottsbalksbestämmelsen. Där anges att vid bedömande av om brottet är grovt skall särskilt beaktas om meddelandet haft ett särskilt hotfullt eller kränkande innehåll och spritts till ett stort antal personer på ett sätt som är ägnat att väcka betydande uppmärksamhet. I lagstiftningsärendet uttalades att lagstiftningen givetvis inte är avsedd att hindra en fri och saklig debatt, att ett uttalande eller meddelande skall bedömas i sitt sammanhang med beaktande av motiven för gärningen och att det för straffbarhet krävs att det är fullt klart att uttalandet överskridit gränsen för en saklig och veder- häftig diskussion. Axberger anger i sin behandling av brottet (Tryckfrihetens grän- ser s. 213 ff.) att i fråga om uppsåtet främst kravet på att framställ- ningen skall innehålla uttryck för missaktning tilldrar sig intresse och framhåller att indirekt och eventuellt uppsåt kan användas.