sou · GSB312 · 2005-01-01 00:00:00 — Genom en dom av (mål nr C 385/99 och van Riet) har fastslagits att artiklarna 59 och 60 i (numera 49 och 50 EG) inte utgör hinder för ett medlemsland att som villkor för att ersätta kostnaderna för icke avtalad sjukhusvård i ett annat medlemsland kräva förhandstillstånd av den försäkringskassa som patienten tillhör och att föreskriva att sådant tillstånd får ges endast om den aktuella vården är nödvändig. Tillstånd får emellertid, sägs det vidare, endast vägras om en identisk behandling eller en lika effektiv sådan kan erhållas vid en inrätt- ning som slutit avtal med . Av domen framgår att det sagda inte gäller annan vård än sjukhusvård. För annan vård skall medlemsländerna sålunda inte kunna kräva förhandstillstånd för att patienten skall få sina kostnader ersatta av den försäkringskassa han eller hon tillhör; dock kan ersättning inte lämnas med högre belopp än vad som garanteras av sjukvårdssystemet i det land där patienten är försäkrad. Som skäl för sina ställningstaganden anför domstolen bl.a. att sjukhusvård kräver så omfattande planering av kostnader, personal m.m. att det är rimligt att kräva förhandstillstånd för utlandsvård för att säkerställa att det nationella systemet har till- räckliga resurser. Vad gäller annan vård finns det emellertid, menar domstolen, inte skäl att tro att patienter skulle söka vård utomlands i sådan omfattning att hemlandets – i det aktuella fallet Neder- ländernas – socialförsäkringssystem skulle vara hotat. Domen innehåller vissa principiella uttalanden, men gäller i och för sig endast . Det är ännu oklart hur pass långt- gående generella slutsatser man kan dra av den, i vart fall när det gäller annan vård än sjukhusvård. Länsrätten i har i en dom (mål nr 152-99) prövat frågan om rätt till ersättning för utlandsvård av en 6-årig pojke, V, med hörselproblem. hade avslagit begäran om tillstånd för sådan vård. Trots detta åkte V till där han opererades. Han begärde därefter att få ersättning för sina kostnader i samband med operationen. avslog hans begäran med hänvisning till att han inte sökt förhandstillstånd hos , och att, även om ansökan till skulle godtas, han hade kunnat erbjudas adekvat vård i inom normal tid och att tillstånd därför inte kunde ges. Sedan V överklagat beslut bestred hans talan på samma grunder. Länsrätten fann att V inte hade sökt tillstånd hos behörig myndighet, men att detta, med hänsyn till utgången av Vanbraekel-målet inte uteslöt att han hade rätt till återbetalning av vårdkostnaderna samt att han inte erbjudits operation inom normal tid i . Försäkrings- kassan hade enligt länsrättens mening inte haft rätt att avslå ansö- kan och pojkens rätt till återbetalning skulle därför prövas som om han hade haft tillstånd från behörig institution när vården utfördes. Målet återförvisades till . har överklagat domen. Utlandsvård kan också förekomma efter remiss från ett landsting. Det gäller fall då vården inte har kunnat ges i och lands- tinget har bedömt att patienten bör ha vården. Enligt en rekom- mendation av skall landstingen innan beslut om utlandsvård fattas inhämta yttrande från förbundet. I dessa fall har kostnadsansvaret för vården. En del landsting remitterar emellertid direkt sina patienter för planerad specialist- vård utomlands utan att först komplettera beslutet med underlag från förbundet. Tillsynen över hälso- och sjukvården samt dess personal utövas av . Bestämmelser om detta finns i lagen (1998:531) om yrkesverksamhet på hälso- och sjukvårdens område (LYHS), se 6 kap. 1 §. utfärdar legitimationer samt har hand om frågor om särskilt förordnande att utöva yrke samt av kompetens som Europaläkare och som specialist (3 kap. 10 §). Den som avser att bedriva verksamhet som står under tillsyn skall an- mäla detta till styrelsen (6 kap. 6 §). Anmälan skall bl.a. innehålla uppgift om patientförsäkring (6 kap. 7 § 6). Över de anmälda verk- samheterna skall föras ett automatiserat register. får infordra upplysningar och rekvirera material som rör verksamhet under tillsynen. Den har också rätt att göra inspektion av sådan verksamhet (6 kap. 9–10 §§). Vårdgivare skall rapportera till om en patient i samband med hälso- och sjukvård drabbats av eller utsatts för risk att drabbas av allvarlig skada eller sjukdom (6 kap. 4 §, Lex-Maria- anmälan). När missförhållanden uppdagas kan in- gripa med förelägganden och förbud av olika slag (6 kap. 12–17 §§). Styrelsen kan också yrka på åläggande av disciplinpåföljd – varning eller erinran – eller, i allvarligare fall, återkallelse av legitimation, begränsning av förskrivningsrätten eller föreskrift om prövotid för den som gjort sig skyldig till fel eller försummelse eller på annat sätt visat sig olämplig (6 kap. 18 §). I vissa fall är man också skyldig att anmäla till åtal. Anmälningar med yrkande om disciplinpåföljd, återkallelse av legitimation m.m. prövas av (), 7 kap. 1 § LYHS. Nämnden är en självständig förvaltnings- myndighet som arbetar i domstolsliknande former och vars leda- möter utses av regeringen. Yrkande om disciplinpåföljd kan också framställas av patient. inkom 3 227 anmälningar till nämnden, varav 141 från och övriga från patienter. Antalet Lex-Mariaanmälningar till var omkring 1 000. Av dessa anmäldes endast vidare till . 294 personer ålades disciplinpåföljd. Av dessa hade 88 anmälts av . Återkallelse av legitimationen skedde i 19 fall. De fall då en individ efter anmälan fälls till ansvar av är således mycket litet jämfört med antalet skadeanmälningar enligt patientskadelagen som leder till ersättning (3 500–4 000 ). Detta illustrerar patientförsäkringens karaktär av no-fault- försäkring. Inom varje landsting eller kommun skall enligt lagen (1998:1656) om patientnämndsverksamhet m.m. finnas en patientnämnd, i vissa landsting kallad förtroendenämnd, dit patienter eller anhöriga som är missnöjda med vården kan vända sig. Nämnderna har endast rådgivande och stödjande uppgifter. De skall enligt lagen på olika sätt främja kontakter mellan patienter och vårdpersonal, t.ex. genom att se till att patienten får erforderlig information, hjälpa honom eller henne att vända sig till rätt myndighet etc. (2 §). Nämnderna skall också, då så befinns lämpligt, rapportera sina iakttagelser till vårdgivaren (2 § 4). De kan emellertid inte ingripa i vården och har inga disciplinära befogenheter. Deras arbetsområde omfattar all offentligt finansierad sjukvård samt den offentliga tandvården, dvs. folktandvården (1 §). hade man registrerat omkring 22 500 ärenden vid nämnderna för . För den privat bedrivna tandvården finns särskilda förtroende- nämnder dit missnöjda patienter kan vända sig. också rekommendationer om att arbeten som man finner vara otill- fredsställande utförda, skall göras om.