sou · GSB322d2 · 2005-01-01 00:00:00 — Åldersmässigt var det 2002, om än inte 1998, främst äldre riksdagsledamöter som hade stora resurser till förfogande för sina personvalskampanjer. Andelen ledamöter som hade till sitt förfogande var som högst bland de äldsta ledamöterna.13 Försiktigheten i den svenska personvalsreformen är dock fortfarande slående. och beskrivning av premiären för det svenska personvalssystemet 1998 löd vid en samlad bedömning: Tvehågsenhet och osäkerhet karakteriserade samtliga inblandade aktörers agerande.14 vet vi också att de stora pengarna lyser med sin frånvaro i svenska personvalskampanjer. Åtminstone om vi ser till de kandidater som bedrivit framgångsrika kampanjer och blivit invalda . Få är de personvalskampanjer som haft stora kostnader. har en liten, om än inte obetydlig, ökning av kampanjkostnaderna för svenska personvalskampanjer kunnat konstateras. Fortsatt försiktighet får dock karaktärisera reformen i dessa ekonomiska avseenden. 12Även medelvärdet för ledamöternas svar på frågan respektive undersökningsår har ökat. 13Antalet svarspersoner i den äldsta åldersgruppen är dock litet, vilket gör att resultaten bör betraktas med viss försiktighet. 14Holmberg & 1999:375. saknar en lagstadgad reglering för partiers och kandidaters finansiering av valkampanjer. En sådan reglering är däremot inte ovanlig i andra länder. I vilar offentligheten i redovisningen av kampanjmedel på en frivillig överenskommelse mellan partierna. I det följande skall vi närmare granska svenska riksdags- ledamöters attityder till att åstadkomma insyn i hur politiska partier och enskilda kandidater finansierar politisk verksamhet och valkampanjer. Vi skall göra det med hjälp av en fråga där ledamöter har fått ta ställning till ett antal förslag till förändringar av det svenska valsystemet.15 Bland dessa återfanns förslaget att kräva att partier och kandidater redovisar varifrån de erhåller kampanjbidrag. Svarsalternativen var mycket bra förslag, ganska bra förslag, varken bra eller dåligt förslag, ganska dåligt förslag samt mycket dåligt förslag. Analysen av enkätsvaren kan vara till viss vägledning för det i direktiven angivna uppdraget för utredaren att inhämta riksdagspartiernas synpunkter på kommande förslag.16 I tabell 6 redovisas hur svenska riksdagsledamöter och 2002 ställde sig till förslaget att kräva att partier och kandidater redovisar varifrån de erhåller kampanjbidrag. I tabellen redovisas riksdagsledamöternas svar uppdelade på respektive parti. I tabellen återfinns också ett balansmått som väger andelen ledamöter som tycker att förslaget är bra (mycket och ganska bra) mot andelen ledamöter som tycker att samma förslag är dåligt (mycket och ganska dåligt). Balansmåttet kan variera från –100 till +100. Procentandelen riksdagsledamöter som tycker att förslaget är mycket eller ganska bra redovisas dessutom i figur 1. 15Den exakta frågeformuleringen löd: Vad anser Du om följande förslag till förändringar av det svenska valsystemet?. 16Jfr Dir. 2000:83. Riksdagsledamöters attityd till redovisning av kampanjbidrag 1998 och 2002 (procent, balansmått) Kommentar: Tabellen redovisar hur svenska riksdagsledamöter och 2002 ställde sig till förslaget att kräva att partier och kandidater redovisar varifrån de erhåller kampanjbidrag. Tabellen återger också ett balansmått som väger andelen ledamöter som tycker att förslaget är bra (mycket och ganska bra) mot andelen ledamöter som tycker att samma förslag är dåligt (mycket och ganska dåligt). Balansmåttet kan variera från –100 till +100. Källa: och . Riksdagsledamöters attityd till redovisning av kampanj- bidrag (procent mycket och ganska bra) Kommentar: Figuren redovisar andelen svenska riksdagsledamöter och 2002 som ansåg att förslaget att kräva att partier och kandidater redovisar varifrån de erhåller kampanjbidrag var mycket bra eller ganska bra. Källa: och . Svenska riksdagsledamöter är positiva till förslaget att kräva att partier och kandidater redovisar varifrån de erhåller kampanjbidrag. var det av ledamöterna som tyckte att det var ett bra förslag. Andelen var något mindre 2002 (). Partierna kan huvudsakligen grupperas i två grupper. Det är främst , , , socialdemokraterna och som tycker om förslaget. och är inte lika positivt inställda till detsamma. För enskilda partier är, med undantag för , förändringarna små. , och socialdemokraternas ledamöter har blivit något mer avvaktande inför förslaget. något mer positivt inställda medan ledamöter för mp och kd har en oförändrad uppfattning om förslaget. Resultaten kan jämföras med den studie som Gulland Gidlund och genomfört med ombudsmän i regionala partiorganisationer.18 Av undersökningen framgick att av ombudsmännen ställde sig mycket positiva till en offentlig redovisning av kampanjmedel.19 Enligt undersökningen var () följt av () och () mest ivriga i att förorda en offentlig redovisning av kampanjmedel. Minst angelägna syntes social- demokraterna () och () vara. Av tabellerna 7–9 kan vi vidare utläsa de köns- respektive åldersskillnader som finns i resultaten för den ställda attitydfrågan. Kvinnor är, sett till balansmåttet, mer positiva till förslaget än män. Åldersskillnaden är mer uttalad än 2002. till ledamöter med olika ålder kan vi konstatera att stödet för förslaget sjunker med stigande ålder 1998. Minst positiva till förslaget att kräva att partier och kandidater redovisar varifrån de erhåller kampanjbidrag är således riksdagsledamöter som är eller äldre; mest positiva till samma förslag är riksdagsledamöter under . Däremot är stödet för förslaget ungefär detsamma i olika åldersgrupper 2002. 17 Hur resultaten för skall tolkas kan diskuteras. Ser vi till andelen ledamöter som svarat mycket bra eller ganska bra är förändringen begränsad (jämfört ). enbart till andelen ledamöter som svarat att förslaget är mycket bra ser vi däremot en tydligare ökning (jämfört ), vilket bör utläsas som att ledamöterna blivit mer positiva till förslaget. Ser vi dock till balansmåttet måste kd:s resultat utläsas som att ledamöterna blivit mer avvaktande inför förslaget; balansmåttet minskar från 75 till 61. I övriga partier är resultaten mer samstämmiga och oberoende av på vilket sätt vi avläser resultaten. 18Gidlund & 1999. 19Frågan som besvarades av ombudsmännen löd: Hur ser Du på följande förslag till ändringar av personvalssystemet? [offentlig redovisning av kampanjmedel]. Svarsalternativen var ej angeläget, ganska angeläget och mycket angeläget (Gidlund & 1999:73). Riksdagsledamöters attityd till redovisning av kampanjbidrag bland män och kvinnor 1998 (procent, balansmått) Varken bra/dåligt Kommentar: Tabellen redovisar hur svenska riksdagsledamöter och 2002 ställde sig till förslaget att kräva att partier och kandidater redovisar varifrån de erhåller kampanjbidrag. Tabellen återger också ett balansmått som väger andelen ledamöter som tycker att förslaget är bra (mycket och ganska bra) mot andelen ledamöter som tycker att samma förslag är dåligt (mycket och ganska dåligt). Balansmåttet kan variera från –100 till +100. Riksdagsledamöters attityd till redovisning av kampanjbidrag bland män och kvinnor 2002 (procent, balansmått) Varken bra/dåligt Kommentar: Tabellen redovisar hur svenska riksdagsledamöter och 2002 ställde sig till förslaget att kräva att partier och kandidater redovisar varifrån de erhåller kampanjbidrag. Tabellen återger också ett balansmått som väger andelen ledamöter som tycker att förslaget är bra (mycket och ganska bra) mot andelen ledamöter som tycker att samma förslag är dåligt (mycket och ganska dåligt). Balansmåttet kan variera från –100 till +100. Riksdagsledamöters attityd till redovisning av kampanjbidrag efter ålder 1998 och 2002 (procent, balansmått) Kommentar: Tabellen redovisar hur svenska riksdagsledamöter och 2002 ställde sig till förslaget att kräva att partier och kandidater redovisar varifrån de erhåller kampanjbidrag. Tabellen återger också ett balansmått som väger andelen ledamöter som tycker att förslaget är bra (mycket och ganska bra) mot andelen ledamöter som tycker att samma förslag är dåligt (mycket och ganska dåligt). Balansmåttet kan variera från –100 till +100. Källa: och . Antalet personvalskampanjer har ökat ; det har också kostnaderna för kampanjerna gjort. Samtidig ser vi att stödet för en öppnare redovisning av kampanjbidragen har minskat, även om en majoritet av ledamöterna är tillskyndare av ett system där partier och kandidater avkrävs en redovisning av sina kampanjbidrag. Man skulle kunna tro att sambandet även på individplanet är starkt mellan riksdagsledamöternas utformning av sin valkampanj och inställning i frågan om hur partier och kandidater skall redovisa sina kampanjbidrag. Om ledamoten själv bedrivit personvalskampanj eller inte påverkar hur positiv attityd som ledamoten intar till förslaget om att kräva att partier och kandidater redovisar varifrån de erhåller Riksdagsledamöter som inte bedrivit personvals- kampanj är mer positiva till att avkräva en sådan redovisning än ledamöter som bedrivit en sådan kampanj. Tydligast är denna skillnad 1998 då av ledamöterna som bedrivit personvalskampanj tyckte att förslaget var mycket bra medan motsvarande andel bland ledamöter som inte bedrivit någon personvalskampanj var . 2002 var skillnaderna mellan grupperna mindre (jämfört ). Något starkt samband finns inte heller hos enskilda ledamöter mellan kampanjkostnader för den egna valkampanjen och inställning till ökad öppenhet i fråga om kampanjbidrag.20 (1972) Money in Politics, : Public Affairs (1999) Riksdagskandidat 1998. Dokumentation, stencil, : . (2003) . Dokumentation, stencil, : . & , T. (2003) Partier och organisationer, : juridik. (1990) Svenska valkampanjer 1866–1988, : Allmänna förlaget. Gidlund , G. (1983) Partistöd, : . Gidlund, G. & , T. (1999) Finansiering av personvalskampanjer i riksdagsvalet , i , S. & , T. (red.) Premiär för personval. 20 Undersökningen genomfördes så att varje ledamot som bedrivit personvalskampanj gavs dels ett värde på sin inställning till att kräva att partier och kandidater redovisar kampanjbidrag (bra förslag, varken bra eller dåligt förslag och dåligt förslag), dels ett värde på hur omfattande personvalskampanj de bedrivit (personvalskampanj som inte kostade något alls, personvalskampanj som kostade och personvalskampanj som kostade mer än ). Därefter uppmättes sambandet mellan egna kampanjkostnader och inställning till ökad öppenhet i fråga om kampanjbidrag. av Rådet för utvärdering av val, SOU 1999:92, : . Gidlund, G. (1999) Att sätta gränser för pengars makt, i , S. & , T. (red.) Premiär för personval. Forskningsrapporter utgivna av Rådet för utvärdering av val, SOU 1999:92, : . & , S. (1995) Väljarnas val, : juridik. Heard, A. (1960) The Costs of Democracy, : . & , T. (1999) Premiär för personval. Forskningsrapporter utgivna av Rådet för utvärdering av val, SOU 1999:92, : . (2000) Välja parti, : juridik. (1980) Money in Congressional Elections, : . , O. m.fl. (2000) Demokrati utan partier?, , : . (red) (1995) Demokrati som dialog. Det svenska valsystemet har varit ett av de mest particentrerade i världen (Karvonen 2001).1 Väljarna har förvisso haft rätten att stryka kandidater från listorna men det har saknats möjligheter att på ett mer positivt sätt kunna uttrycka en kandidatpreferens. När valsystemet reformerades och möjligheten att vid sidan av partirösten även – för den som så önskade – rösta på en viss kandidat kom även frågan om pengarnas roll i politiken att stå i fokus för debatten (Gidlund & 1999). Med möjligheten att bedriva personliga valkampanjer befarades att resursstarka intressen skulle flytta fram sina positioner. I värsta fall skulle pengarnas betydelse komma att öka på ett sätt som i grunden förändrade den svenska demokratin. En utveckling från vad som förenklat kan kallas för folkrörelsedemokrati till en styrelseform där kapitalstarka intressen dominerade med hjälp av lobbyister kunde enligt detta personvalskritiska scenario skönjas. Dessutom diskuterades risken för korruption. Så länge det svenska valsystemet varit strikt centrerat till röstning på partier var det enklare att undvika denna typ av oegentligheter. Visserligen kunde man i teorin tänka sig att enskilda kandidater även inom det gamla systemet kunde bli utsatta för påstötningar från resursstarka intresseföreträdare som ville komma i åtnjutande av diverse förmåner. Men det krävdes i så fall, för att sådana påstötningar skulle vara meningsfulla, två saker. Dels att dessa kandidater var inflytelserika inom sina respektive partier. Dels att deras partier hade inflytande över beslutsfattandet, helst naturligtvis genom att partiet ifråga var i åtnjutande av regeringsinnehav. Med den typen av partier som finns i ansågs – särskilt från partierna själva – emellertid risken för korruption och andra 1 Stort tack till som på ett förtjänstfullt sätt hjälpt oss med genomförandet av undersökningen som denna uppsats baseras på. liknande oegentligheter vara minimal. Även om partiernas folkrörelsekaraktär gröpts ur och partierna i allt högre grad blivit en del av den offentliga maktutövningen är det i grunden starka demokratiska traditioner som bär upp dem.2 Risken för korruption och andra oegentligheter anses således ringa, så länge partierna fungerar som vitala folkrörelser.3 Med det nya valsystemet skulle – åtminstone teoretiskt – dessa förutsättningar komma att förändras, befarade de som motsatte sig personval. Det nya valsystemet, kunde man slå fast, innebar oavvisligen att det blev svårare för såväl staten som partierna själva att kontrollera olika typer av oegentligheter. Ty personval medför personliga valkampanjer och därmed uppkommer per definition ett behov av personlig valfinansiering. Följaktligen blir det svårare för partierna centralt att bestämma över kampanjmedlens fördelning liksom det blir att ha överblick över finansieringskällorna. Tesen saknar inte förankring i forskningen. Ju synligare de enskilda kandidaterna är i valkampanjerna desto mer omfattande blir, visar forskare på området, behovet av en reglering av kampanj- finansieringen (Karvonen 2001, s. 34–38).4 visade sig farhågorna med personvalssystemet vara över- drivna i det premiärval som ägde rum . Starten för personvalet blev nämligen försiktig. Få kandidater bedrev personvalskampanj och av dessa var det ytterst få – närmare bestämt – som hade kampanjkostnader som översteg . I av kampanjerna understeg kostnaderna . Men det saknades ändå inte orosmoln. Även om premiären för det nya valsystemet var försiktig kunde man ju inte dra några säkra slutsatser om hur framtiden skulle gestalta sig, när partier, kandidater, väljare och medier vant sig vid det nya systemet. Att antalet personvalskampanjer skulle öka med tiden rådde samstämda bedömningar om. Därmed låg det också nära till hands att anta att de potentiella problem, som enligt kritikerna följde med det nya systemet, inte kunde avskrivas. I en studie av hur ombudsmännen i de regionala partiorganisa- tionerna såg på personvalet ur finansieringssynpunkt visade sig att 2Partiforskare använder uttrycket kartellpartier vars innebörd att partierna i praktiken blivit en del av staten (1994). Detta anses av lätt insedda skäl vara ett demokratiskt problem eftersom partiernas roll i grunden därmed förändras från att ha varit vitala länkar mellan det civila samhället och staten till att i allt högre grad bli kanaler för statens intressen. 3För studier om korruption, se exempelvis (1997) och (2002). 4Om partifinansiering och former för reglering, se Nassmacker (1993) och Gidlund (1999). av dessa bedömde att pengarnas betydelse inom politiken skulle komma att öka som en konsekvens av personvals- inslaget. Nästan var tredje ombudsman trodde också att korrup- tionen skulle komma att öka (Gidlund & 1999, s. 69). Redan inledningsvis kan det slås fast att de svenska personvals- kampanjerna inte uppvisar många likheter med företeelser som vanligtvis förknippas med personliga valkampanjer i andra länder. En stark fokusering på kandidaternas personliga egenskaper, intensiva och kostsamma marknadsföringskampanjer och smutskastning av motståndarkandidater är än så länge fenomen som nästan helt lyser med sin frånvaro – tvärtom måste den genomsnittliga kampanjen än så länge betraktas som ett tämligen begränsat projekt, med relativt blygsamma resurser och små omkostnader. Kanske är detta ett uttryck för att de enskilda kandidaternas kampanjresurser inte spelar en lika avgörande roll for möjligheterna att nå ett mandat som i många andra politiska kulturer. Men det kan naturligtvis också bero på att personvals- reformen ännu inte fått ordentligt genomslag, varken i partierna eller i valmanskåren. I föreliggande studie följs den regionala studien upp. Hur såg de finansiella förutsättningarna ut , när det nya valsystemet tillämpades för ? Fanns det fog för den oro som framkom i den förra undersökningen? Ambitionen är både att kartlägga omfattningen av personvalsfinansieringen och att försöka fixera de attityder och föreställningar om som finns inom partierna när det gäller de finansiella aspekterna av det nya valsystemet. Genom att undersökningen i allt väsentligt är en uppföljning av den som gjordes inom ramen för Rådet för utvärdering av val kommer också olika förändringstendenser i dessa avseenden att bli föremål för uppmärksamhet. Rapportens uppläggning och genomförande Undersökningen baseras på vad partifunktionärer (vanligen chefsombudsmannen eller motsvarande) i de regionala parti- organisationerna har svarat i en enkät angående personvals- kampanjernas genomförande års valrörelse. Enkäten omfattade enbart riksdagsvalet. Undersökningen bygger på två enkäter som sändes ut till partiernas regionala partiorganisationer efter valen 1998 respektive 2002. Vissa delar av enkätmaterialet har förts samman till en s.k. paneldatabas, som har fördelen att den består av samma intervjuobjekt som mätts vid två olika tillfällen. Detta gör det lättare att spåra förändringar inom den grupp man vill studera, eftersom man kan kontrollera för effekten av att tillföra nya intervjuobjekt och därför vara säker på att eventuella förändringar ägt rum inom just den grupp som ingår i panelen. Paneldatabasen kommer dock, till följd av att delvis skilda syften bakom de två enkäterna lett till skilda frågeformuleringar, bara att vara tillämpbar vid vissa jämförelser. När framställningen bygger på paneldatabasen kommer så att anges. I övrigt kommer enbart data från enkäten om 2002 års valrörelse att användas. Paneldatabasen består av de regionala partiorganisationer som besvarat både 1998 och enkäter, inalles 112 stycken. Den totala svarfrekven- sen var 162 respektive 137 . Totalt skickades enkäten till 183 regionala partiorganisationer, vilket innebär en svarsfrekvens om och . I paneldatabasen ingår således av alla partiorganisationer.5 Utöver själva enkätmaterialet har också ett knappt 30-tal telefonintervjuer gjorts med ett urval av enkätundersökningens respondenter. Syftet med intervjuerna var att få en fördjupad bild av kampanjverksamheten och att därigenom få till stånd ett frågeschema som fångade de väsentligaste aspekterna kring finansieringen av personvalskampanjerna. De undersökningar om kampanjfinansiering som genomförts lider nästan genomgående av ett metodproblem när det gällt att kartlägga hur enskilda kandidater finansierar sina kampanjer (Gidlund 1999; Karvonen 2001). Finansieringsfrågorna är känsliga och det har, alldeles oberoende av hur man gått tillväga, visat sig vara svårt att dels få fram säkra uppgifter när det gäller omfattningen av det stöd som kandidaterna erhåller, och dels även 5 enkät svarade totalt 22 Kd, 27 M, 26 Fp, 24 C, 21 S, 20 V och 22 Mp. enkät var svarsfrekvensen 14 Kd, 23 M, 15 Fp, 21 C, 22 S, 20 V och 21 Mp. Panelen består av 10 Kd, 22, M 14 Fp, 15 C, 18 S, 16 V och 17 Mp. Inga systematiska skillnader vad gäller geografiska/demografiska faktorer kan urskiljas mellan svarande och bortfall. Däremot finns visst bortfall mellan undersökningsomgångarna. Här är det främst distrikt inom Fp och Kd som i mindre utsträckning besvarat enkät, vilket också återspeglas på sammansättningen av panelen. Dessa skevheter har dock i möjligaste mån tagits hänsyn till vid analysen. det sätt på vilket kandidaterna finansierar sina kampanjer på. Slutligen är det, av liknande metodiska orsaker, svårt att helt kring- gå osäkerhet när man som forskare försöker att ringa in alla olika typer av aktiviteter som kandidaterna lägger sina kampanjmedel på. Ett särskilt problem i sammanhanget är att det är svårt att i exakta termer definiera vad som avses med finansiering. I snäv mening – kontanta penningbidrag – är det förvisso okomplicerat. Men det förekommer en ymnig flora av indirekta stödformer både från partierna och från externa stödstrukturer. När exempelvis en folkpartistisk personvalskandidat inför sin förestående 60-årsuppvaktning gjorde det känt att hon i stället för presenter föredrog pengar till hennes kampanjkassa är detta givetvis – liksom i alla andra sammanhang då det är fråga om rent ekonomiska transaktioner – fråga om ett direkt finansiellt stöd. Man kan dock ge stöd till såväl kandidater som partier på fler sätt än genom att ge direkta ekonomiska bidrag och att komma åt dessa indirekta stödformer är inte sällan problematiskt. De intervjuer som genomfördes i samband med att enkätfrågorna utformades vittnar om en ymnig flora av indirekta stödformer. Vissa partidistrikt har ställt administrativa resurser till personvals- kandidaternas förfogande; de har kunnat nyttja kopieringsmaskiner och telefoner, brevpapper och olika typer av kampanjmaterial som tagits fram med anledning av personvalet. har särskilda presentationsbroschyrer tillhandahållits. Flygblad, affischer och annonser förekommer och kandidater har inte sällan fått hjälp att sätta upp egna hemsidor. Inom ett parti () har i princip samtliga partidistrikt tillhandahållit särskilda kandidatpaket – tröja, jacka, e-mail, affischer, visitkort, valhandbok, webbadress etc. Därutöver kommer indirekt stöd av externt slag. Lokala biluthyrningsfirmor och bilhandlare har i några fall försett kandidater med kampanjbilar. Arbetsgivare har låtit anställda, som kandiderat i riksdagsvalet, på betald arbetstid få bedriva personvalskampanj. och tidskrifter har låtit kandidater få annonsera gratis eller till reducerat pris. En byggfirma, specialiserad på friggebodar, lät en kandidat få disponera en alldeles egen valstuga kostnadsfritt (motprestationen var att reklam för byggfirman fanns tillgänglig). RFSL sponsrade ett releaseparty för en homosexuell kandidat. Den enskilt mest uppmärksammade sponsringsinsatsen ägde rum på Sturecompaniet i : en i medierna välkänd kandidat (som vunnit en populär tävling i televisionen), hade kampanjstart på denna innekrog utan att behöva betala någon lokalhyra; vidare bidrog, på denna uppmärksammade tillställning, förenade spritleverantörer med drinkar. Den exakta summan av denna kampanjstartsfest är givetvis svår att beräkna, men att det i jämförelse med de genomsnittliga kampanjkostnaderna rör sig om ganska betydande belopp står bortom allt tvivel. Den primära utgångspunkten i denna studie är partiorganisa- tionernas inställning till och hantering av personvalskampanjernas finansiering. Genom att fokusera på den regionala partiorganisatoriska nivån ges goda möjligheter att belysa dessa båda frågor. Det är ju på denna nivå som nomineringsprocessen till äger rum och som personvalkampanjerna genomförs i praktiken. Svarspersonerna i denna undersökning är de heltidsanställda chefsombudsmännen (motsvarande), dvs. den kategori som rent operativt fungerar som navet i partiernas kampanjarbete ute på fältet. I denna kategori finns, kan man utgå ifrån, en omfattande kunskap om finansieringsfrågorna, och den bästa överblicken. De borde således vara i stånd att besvara de frågor som adresseras i denna undersökning.