sou · GSB3101d2 · 2005-01-01 00:00:00 — Detta förutsätter dock att hemlands- myndigheten inte har skäl att betvivla att institutets administrativa uppbyggnad, dess finansiella ställning eller dess lednings vandel och yrkesmässiga kvalifikationer eller erfarenhet på området är för- enliga med den verksamhet som föreslås i värdmedlemsstaten. startar sin gränsöverskridande verksamhet skall tillsynsmyndigheten i värdlandet, efter att ha mottagit anmälan enligt artikel 20.3, vid behov underrätta hemlandsmyndigheten om gällande krav i social- och arbetsmarknadslagstiftningen samt om regler om placering av till- gångar och om information. Institutet skall få del av de uppgifterna genom hemlandets tillsynsmyndighet, se artikel 20.5. Före- skrifterna om att värdlandsmyndigheten skall underrätta hem- landsmyndigheten om relevanta bestämmelser i social- och arbets- marknadslagstiftningen skall ses mot bakgrund av punkten 37 i preambeln, vari anges att ett tjänstepensionsinstituts gränsöver- skridande verksamhet bör utövas i överensstämmelse med värd- landets social- och arbetsmarknadslagstiftning i den mån lagstift- ningen är relevant för tjänstepensioner, såsom t.ex. avseende definitionen och utbetalningen av pensionsförmåner och villkoren för överföring av pensionsrättigheter. För tjänstepensionsinstitut som vill bedriva gränsöverskridande verksamhet i kommer det t.ex. att bli fråga om att iaktta kollektivavtalens föreskrifter. Institutet får enligt artikel 20.6 påbörja förvaltningen av pensionsplanen i värdlandet så snart det mottagit underrättelse i enlighet med artikel 20.5. Skulle någon underrättelse inte ha skickats får verksamheten påbörjas efter den tidsfrist som anges i artikel 20.5, dvs. efter att tillsynsmyndigheten i värd- landet mottagit meddelandet om gränsöverskridande verksamhet från hemlandsmyndigheten. som bedriver gränsöverskridande verk- samhet skall enligt artikel 20.7 omfattas av samma informations- krav som värdlandet har uppställt för de inhemska tjänste- pensionsinstituten i enlighet med artikel 11. i värdmedlemsstaten skall enligt artikel 20.8 underrätta hemlandsmyndigheten om alla väsentliga ändringar av de krav i värdmedlemsstatens social- och arbetsmark- nadslagstiftning som är relevanta på tjänstepensionsområdet och som har betydelse för tjänstepensionsinstitut som bedriver verk- samhet i värdmedlemsstaten. skall vidare underrättas om sådana ändringar av gällande regler om placering av tillgångar och om information. löpande tillsyn över det utländska institutet skall enligt artikel 20.9 vara begränsad till verksamhetens förenlighet med värdlandets krav i arbetsmarknads- och sociallag- stiftning och med kraven i fråga om information enligt artikel 11. Om oegentligheter upptäcks vid denna tillsyn skall hemlands- myndigheten underrättas och den myndigheten skall i samordning med värdlandsmyndigheten vidta erforderliga åtgärder mot institutet. Om institutet ändå inte vidtar rättelse får värdlandsmyndigheten, efter att ha informerat hemlandsmyndigheten, vidta lämpliga åtgärder enligt artikel 20.10. Om det är strikt nödvändigt får värd- landsmyndigheten hindra institutet från att bedriva verksamhet i värdlandet. I artikel 21.1 anges att medlemsstaternas behöriga myndigheter skall ha ett nära samarbete för att underlätta tillsynen över tjänste- pensionsinstitutens verksamhet. Regleringen av svenska försäkringsbolags verksamhet i ett annat land inom Europeiska ekonomiska samarbetsområdet (EES) finns i 2 a kap. FRL. Regler om verksamhet i andra länder saknas däremot i UFL och tryggandelagen. Utländska försäkringsgivares verksam- het i regleras i lagen (1998:293) om utländska försäkrings- givares verksamhet i (LUFV). Regler om sekundäretablering finns i 2 a kap. 1–3 §§ FRL. I 1 § stadgas att ett försäkringsbolag som avser att upprätta en filial, agentur eller annat liknande driftställe i ett annat EES-land skall underrätta . skall enligt 2 § från det att inspektionen har tagit emot en sådan underrättelse meddela den behöriga myndigheten i det land där sekundäretableringen skall upprättas om underrättelsen. Detta förutsätter dock att inspektion- en inte har skäl att ifrågasätta att bolagets organisation är ända- målsenlig, att den finansiella situationen är tillfredsställande med hänsyn till den planerade verksamhetens art och omfattning och att företrädaren för sekundäretableringen har tillräcklig kompetens och erfarenhet och i övrigt är lämpad att leda verksamheten vid sekundäretableringen. Inspektionen skall som ett med- delande till den utländska myndigheten lämnas underrätta bolaget. Verksamheten vid sekundäretableringen får inledas efter det att lämnat sitt meddelande. Om finner att förutsättningar för att upprätta en sekundäretablering inte föreligger, skall inspektionen meddela beslut härom från det att inspektionen tog emot underrättelsen enligt 1 §. Om förhållandena skulle ändras sedan sekundäretableringen har upprättats, skall försäkringsbolaget enligt 3 § underrätta Finans- inspektionen och den utländska behöriga myndigheten minst en månad innan ändringen genomförs. Bestämmelserna om svenska försäkringsbolags gränsöver- skridande verksamhet i ett annat land inom EES finns i 2 a kap. 4–6 §§ FRL. Med sådan verksamhet förstås att ett försäkringsbolag från eller från en sekundäretablering i ett annat EES-land meddelar försäkringar för risker belägna i eller åtaganden som skall fullgöras i ett tredje EES-land, och detta sker utan förmedling av en sekundäretablering i det landet. Förutsättningen för att ett svenskt bolag skall få ägna sig åt gränsöverskridande verksamhet är enligt huvudregeln i 4 § första stycket att en underrättelse lämnas till . skall enligt 5 § inom en månad från det att den mottagit en underrättelse enligt 4 § meddela tillsynsmyndig- heten i det land där den gränsöverskridande verksamheten skall bedrivas om underrättelsen. rätta försäkringsbolaget om att meddelandet lämnats. Den gräns- överskridande verksamheten får inledas när underrättat bolaget. skall vägra att lämna ett meddelande till värdlandsmyndigheten i de fall inspektionen finner att förutsättningar saknas för att bedriva gränsöverskridande verk- samhet. Ett sådant beslut skall fattas inom en månad från det att tog emot underrättelsen enligt 4 §. Om något av de förhållanden som har angivits i en underrättelse skall ändras sedan den gränsöverskridande verksamheten inletts, skall enligt 6 § bestämmelserna i 4 och 5 §§ tillämpas. Regler om tillsyn rörande ett svenskt försäkringsbolags verk- samhet i ett annat EES-land finns i 19 kap. FRL. Enligt 1 § andra stycket skall i sin tillsynsverksamhet samarbeta med motsvarande utländska tillsynsmyndigheter i den utsträckning som följer av medlemskap i unionen. Om ett försäkringsbolag driver verksamhet i ett annat land inom EES och bolaget inte rättar sig efter eller behörig utländsk myndighets anmodan om rättelse, skall inspektionen enligt 11 § femte stycket vidta de åtgärder som behövs för att för- hindra fortsatta överträdelser. Bestämmelserna i 2 och 3 kap. LUFV reglerar EES-försäkrings- givares rätt att driva verksamhet i samt tillsyn över dem. Med EES-försäkringsgivare förstås utländsk försäkringsgivare vars hemland hör till EES och vars verksamhet inom EES står under finansiell tillsyn endast av den behöriga myndigheten i hemlandet. En EES-försäkringsgivare, som i sitt hemland har tillstånd att driva försäkringsrörelse, har enligt 2 kap. 1 § LUFV rätt att bedriva verksamhet i från en sekundäretablering här i landet med början efter det att underrättats av hemlandsmyndigheten eller genom gränsöverskridande verksamhet så snart hemlandsmyndigheten har underrättat . Enligt 3 kap. 1 § LUFV är det hemlandsmyndigheten som ansvarar för den finansiella tillsynen av EES-försäkringsgivarens verksamhet i . Den finansiella tillsynen omfattar kontroll av solvens, försäkringstekniska avsättningar och skuldtäckning. För tillsynen av EES-försäkringsgivarens verksamhet i i övrigt svarar . skall enligt 3 kap. 2 § LUFV, i samarbete med hemlandsmyndigheten, utöva tillsyn över att verksamheten bedrivs i enlighet med LUFV och andra författningar som reglerar försäkringsgivares näringsverksamhet. skall bistå hemlandsmyndigheten med behövliga uppgifter och skall i övrigt ha ett nära samarbete med den myndigheten. En EES-försäkringsgivare som driver verksamhet här i landet skall till lämna de uppgifter om sin verksamhet som är nödvändiga för tillsynen. Vidare föreligger vid sekundär- etablering skyldighet för försäkringsgivaren samt vissa särskilt angivna personer att hålla tillgångar, räkenskaper och andra hand- lingar tillgängliga för granskning, se 3 kap. 3 och 4 §§ LUFV. Om en EES-försäkringsgivare överträder LUFV eller meddelade föreskrifter eller på annat sätt visar sig olämplig att driva verk- samhet här i landet, får enligt 3 kap. 6 § LUFV förelägga försäkringsgivaren att vidta rättelse. Om föreläggandet inte följs skall underrätta tillsynsmyndigheten i försäkringsgivarens hemland. Om rättelse ändå inte sker, får förbjuda för- säkringsgivaren att fortsätta med sin marknadsföring och att ingå nya försäkringsavtal avseende åtaganden som skall fullföljas i . Innan ett förbud meddelas skall tillsynsmyndigheten i för- säkringsgivarens hemland underrättas. I brådskande fall kan dock inspektionen besluta om förbud av verksamheten utan att under- rättelse skett liksom att förordna ett ombud att på försäkrings- givarens vägnar ta emot stämning och i övrigt företräda försäk- ringsgivaren såvitt avser redan meddelade försäkringar. Om tillsynsmyndigheten i EES-försäkringsgivarens hemland inskränker försäkringsgivarens förfoganderätt över sina tillgångar, skall enligt 3 kap. 7 § LUFV på begäran av den andra tillsynsmyndigheten vidta motsvarande åtgärder i fråga om de tillgångar som försäkringsgivaren har i . Om tillsyns- myndigheten i försäkringsgivarens hemland har beslutat att för- säkringsgivaren inte får fortsätta sin marknadsföring eller ingå nya försäkringsavtal eller att inskränka försäkringsgivarens rätt att förfoga över sina tillgångar, skall biträda hem- landsmyndigheten vid verkställighet av beslutet. skall vidta de åtgärder som behövs för att hindra att en EES-försäkringsgivare fortsätter sin verksamhet eller inleder ny verksamhet här i landet efter att tillsynsmyndigheten i försäkringsgivarens hemland har meddelat beslut om att försäk- ringsgivaren inte längre får driva verksamhet i . På begäran av och i samarbete med tillsynsmyndigheten i försäkringsgivarens hemland skall förbjuda försäkringsgivaren eller begränsa dennes rätt att förfoga över sina tillgångar, förbjuda fort- satt marknadsföring eller förbjuda försäkringsgivaren att ingå nya försäkringsavtal. I övrigt skall vidta de åtgärder som behövs till skydd för de försäkrades intressen. Inspektionen skall också biträda hemlandsmyndigheten vid avvecklingen av för- säkringsgivarens verksamhet i , se 3 kap. 9 § LUFV. I 8 kap. 1 a § LUFV finns regler om information som svarar mot bestämmelserna i 1 kap. 1 a § FRL. 10 kap. 3 § LUFV innehåller bestämmelser som ger Finans- inspektionen möjlighet att ingripa mot otillåten försäkrings- verksamhet. Som framgått av det föregående innehåller tjänstepensions- direktivet inte bestämmelser om tjänstepensionsverksamhet vid en sekundäretablering, dvs. en filial, agentur eller liknande fast drift- ställe i ett annat land. Med hänsyn till att försäkringsbolagen efter koncession i hemlandet har rätt till sådan etablering enligt EG- reglerna på livförsäkringsområdet, bör tjänstepensionsdirektivets regler ändå tillämpas för verksamhet vid en sekundäretablering. Man får då gemensamma förfaranderegler för all svensk tjänste- pensionsverksamhet i andra EES-länder. Direktivets artikel 20.1 om att ett nationellt tjänstepensions- institut skall tillåtas att verka gränsöverskridande i andra medlems- stater är för försäkringsbolagens del redan tillgodosedd genom bestämmelserna i 2 a kap. FRL. Inte heller artikel 20.2 föranleder någon lagändring. Kravet på godkännande i förväg av den nationella tillsynsmyndigheten är nämligen för försäkringsbolagen uppfyllt genom bestämmelserna om koncession, se avsnitt 6.7. Regler om underrättelseförfarande finns i 2 a kap. 1 och 4 §§ FRL som motsvarar direktivets före- skrifter om anmälan. Uppgift om de länder där bolaget är verksamt är tillgängliga hos . Även kravet därom i artikel 9.5 är därmed tillgodosett. Föreskrifterna i artikel 20.3 om vilka uppgifter en anmälan skall innehålla kräver att bestämmelserna om underrättelse i FRL kompletteras med krav på uppgifter om det uppdragsgivande före- taget och det huvudsakliga innehållet i pensionsplanen. Kravet i artikel 20.4 om att anmälan skall vidarebefordras till värdlandsmyndigheten liksom att tjänste- pensionsinstitutet skall informeras kräver lagändring. För den gränsöverskridande verksamheten får slås fast att ett vidarebefordrande av en anmälan förutsätter att Finansinspek- tionen inte har skäl att betvivla att institutets administrativa upp- byggnad, dess finansiella ställning eller dess lednings vandel och yrkesmässiga kvalifikationer eller erfarenhet på området är för- enliga med den verksamhet som föreslås i värdmedlemsstaten. Även föreskrifterna i artikel 20.5 om att hemlandsmyndigheten skall vidarebefordra uppgifter om utländsk rätt till tjänste- pensionsinstitutet kräver nya regler med motsvarande innehåll. Tidsfristerna i artikel 20.6 som anger när ett tjänstepensions- institut får inleda sin verksamhet, kräver också nya föreskrifter. Därvid kan anmärkas att direktivet saknar bestämmelser om för- farandet när ett institut avser att ändra sin verksamhet. I avsaknad av sådana bestämmelser bör man falla tillbaka på förfarandereglerna vid ändrade förhållanden i det konsoliderade livförsäkrings- direktivet, vilka redan gäller för svenska försäkringsbolag. Artikel 20.9 och 20.10 tar huvudsakligen sikte på värdlands- myndigheten och de uppgifter som ankommer på den myndig- heten. Föreskrifterna om att det ankommer på hemlands- myndigheten att vidta erforderliga åtgärder mot ett institut är redan tillgodosedda genom bestämmelserna i 19 kap. 11 § FRL. Föreskriften i artikel 21.1 om ett nära samarbete mellan med- lemsstaternas behöriga myndigheter svarar mot bestämmelserna i 19 kap. 1 § andra stycket FRL. Bestämmelser om verksamhet utomlands saknas i UFL. För att uppfylla kraven i artikel 20 om att ett tjänstepensionsinstitut skall tillåtas att bedriva gränsöverskridande verksamhet i andra EES- länder krävs följaktligen nya regler därom för tjänstepensions- kassor. Eftersom underrättelse- och meddelandeförfarandet skall vara detsamma för alla tjänstepensionsinstitut, skall för tjänste- pensionskassornas gränsöverskridande verksamhet tillämpas samma regler som i utredningsförslaget uppställs för försäkrings- bolagen. Det bör åter erinras om att direktivet saknar bestämmelser om tjänstepensionsverksamhet vid en sekundäretablering, varför kassornas verksamhet utomlands får begränsas till meddelande av försäkringar utan förmedling av en sådan etablering. Understöds- föreningar omfattas ju inte av det konsoliderade livförsäkrings- direktivet. Kravet i artikel 20.2 om att ett tjänstepensionsinstitut skall god- kännas i förväg av den nationella tillsynsmyndigheten är för tjänstepensionskassorna uppfyllt genom bestämmelserna om registrering, se avsnitt 6.7. För att tillgodose direktivets krav i fråga om hemlandstillsyn och samarbete med utländsk myndighet krävs vissa kompletterande regler för tillsynsverksamhet beträffande tjänstepensionskassor. Också tryggandelagen saknar bestämmelser om verksamhet utomlands. För pensionsstiftelserna får därför införas helt nya föreskrifter om gränsöverskridande verksamhet i enlighet med dem som redogjorts för ovan. För pensionsstiftelserna kommer det att handla om att från trygga utfästelse om pension som skall fullgöras i ett annat EES-land. Kravet i artikel 20.2 om att tjänstepensionsinstitutet skall god- kännas i förväg av den nationella tillsynsmyndigheten tillgodoses genom de förändringar av bestämmelserna om anmälan för tillsyn som utredningen föreslår, se härom avsnitt 6.7. Direktivets bestämmelser i artikel 20.1 om att ett inhemskt företag skall kunna ge uppdrag åt ett tjänstepensionsinstitut som är god- känt i en annan medlemsstat är för EES-försäkringsgivarnas del tillgodosedda genom bestämmelserna i . För att även andra utländska tjänstepensionsinstitut inom EES skall kunna bedriva gränsöverskridande verksamhet i krävs dock helt nya regler. Direktivets föreskrifter i artikel 20.2 och 20.3 om anmälan och de uppgifter som denna skall innehålla får tillgodoses genom nya bestämmelser med motsvarande innehåll. Bestämmelserna i artikel 20.5 om värdlandsmyndighetens skyldighet att vid behov underrätta hemlandsmyndigheten om tillämpliga regler i värdlandet samt de därmed sammanhängande tidsfristerna i 20.6 saknar motsvarighet i LUFV. Nya bestämmelser får därför införas. Föreskrifterna i artikel 20.7 att för ett tjänstepensionsinstitut som verkar gränsöverskridande skall gälla samma informationskrav som för inhemska tjänstepensionsinstitut tillgodoses av bestäm- melserna i 8 kap. 1 a § LUFV. De bestämmelserna överensstämmer med den informationsplikt som åläggs de svenska försäkrings- bolagen i 1 kap. 1 a § FRL. Informationskraven för utländska institut får dock skärpas i enlighet med förslaget till ändring av informationsbestämmelserna i , se avsnitt 6.9. Skyldigheten för värdlandsmyndigheten enligt artikel 20.8 att underrätta hemlandsmyndigheten om ändringar av bl.a. gällande social- och arbetsmarknadslagstiftning bör föranleda nya bestäm- melser för tillsynsverksamhet. Kravet i artikel 20.9 om att det ankommer på värdlands- myndigheten att tillse att utländska institut följer gällande social- och arbetsmarknadslagstiftning m.m. bör vara tillgodosett för EES- försäkringsgivarnas del genom nuvarande regler om tillsyn i LUFV. Också den underrättelseskyldighet i förhållande till hemlands- myndigheten som följer av artikeln får anses rymmas inom nuvarande bestämmelser. Föreskrifterna i artikel 20.10 om att värdlandsmyndigheten har en subsidiär rätt att vidta åtgärder är i stort sett tillgodosedda genom de befintliga sanktionsbestämmelserna i 3 kap. LUFV. I fråga om tjänstepensionsförsäkring skall dock första åtgärd vid överträdelser vara att underrätta hemlands- myndigheten. LUFV innehåller liksom FRL regler som ålägger Finans- inspektionen att samarbeta med utländska behöriga myndigheter. Helt nya bestämmelser får som redan nämnts införas för utländska tjänstepensionsinstitut, som utan att vara försäkrings- givare i den mening som avses i LUFV, omfattas av tjänste- pensionsdirektivet. För sådana instituts gränsöverskridande verk- samhet i och för tillsynen däröver bör gälla i huvudsak samma regler som beträffande EES-försäkringsgivarnas mot- svarande verksamhet här. Direktivet uppställer inte några uttryck- liga hinder häremot. Det får anses naturligt att lagstiftningen så långt som möjligt är densamma för samtliga utländska institut på tjänstepensionsområdet som är hemmahörande inom EES. Det förtjänar här att uppmärksammas att det förhållandet att skall utöva tillsyn också över utländska institut som inte är försäkringsgivare inte synes föranleda något behov av kompletterande regler om sekretess. Visserligen kan för en uppgift rörande ett sådant institut inte gälla sekretess enligt 8 kap. 5 § sekretesslagen (1980:100) eftersom institutet inte hör till försäkringsväsendet. Däremot kan andra bestämmelser i sekre- tesslagen bli tillämpliga, framför allt 8 kap. 21 § som gäller verk- samhet som består i tillsyn över stiftelser. Såsom redogjorts för i avsnitt 6.12 ger artikel 18.7 i direktivet medlemsstaterna möjlighet att uppställa placeringsregler för ett utländskt tjänstepensionsinstituts gränsöverskridande verksamhet. Utgångspunkten i direktivet är dock att hemlandets placerings- regler skall gälla, och på livförsäkringsområdet gäller den ordningen fullt ut. Utredningen har med beaktande härav valt att inte utnyttja valmöjligheten i artikel 18.7. Utredningens förslag: skall utöva tillsyn över att en pensionsstiftelse förvaltas i enlighet med de bestäm- melser som är föranledda av tjänstepensionsdirektivet. Övrig tillsyn över pensionsstiftelserna skall alltjämt åvila i det län där arbetsgivaren har sitt hemvist. Som anförts i det föregående är tillsyns- myndighet för både försäkringsbolag och understödsföreningar. för pensionsstiftelserna är i det län där arbetsgivaren har sitt hemvist. Pensionsstiftelser är tjänstepensionsinstitut enligt direktivets definition och skall därmed omfattas av direktivets tillämpnings- område, se avsnitt 6.2. Utredningen har i avsnitt 6.3 funnit att pensionsstiftelser som tryggar pensioner till färre än 100 personer bör undantas och direktivet kommer därför inte att bli tillämpligt på dessa stiftelser. Utredningen har vidare föreslagit att pensions- stiftelserna, liksom andra tjänstepensionsinstitut, skall placera till- gångarna i enlighet med aktsamhetsprincipen, se avsnitt 6.12. Även för den gränsöverskridande verksamheten skall för pensions- stiftelserna gälla väsentligen samma regler som för försäkrings- instituten, se avsnitt 6.16. Det finns med anledning av de nya placeringsreglerna samt de nya reglerna för gränsöverskridande verksamhet skäl att diskutera om tillsynen av de olika tjänstepensionsinstituten bör samordnas. Som har beskrivits i avsnitt 6.12 svarar pensionsstiftelsens styrelse för att förmögenheten är placerad på ett nöjaktigt sätt. Nöjaktig placering har i praxis beskrivits som en placering där säkerheten ansetts som mera angelägen än möjligheten till avkast- ning och som framstår som ändamålsenlig med hänsyn till pensionsstiftelsens syfte, se Ds 2003:24. rekom- menderar att pensionsstiftelser i sin tillgångsförvaltning skall tillämpa vissa av utgivna s.k. normalplaceringsregler. Utöver en katalog över tillåtna tillgångsslag innehåller reglerna bestämmelser av kvalitativ art såsom att tillgångarna skall placeras så att lämplig riskspridning uppnås, att tillgångarna är tillräckligt likvida, samt att kravet på säkerhet, vilket är starkare än kravet på avkastning, inte skall sättas så högt att avkastningen onödigt ned- bringas. En följd av införandet av aktsamhetsprincipen är att nya krav kommer att ställas på tillsynen över institutens placerings- verksamhet. Tolkningen av nöjaktig placering och de kvalitativa reglerna i normalplaceringsreglerna står visserligen inte nöd- vändigtvis i strid med aktsamhetsprincipen, men denna reglerings- ansats är mer övergripande och omfattar principer för tillsynen. Aktsamhetsprincipen kräver att tillsynen måste vara förebyggande och inriktas mera på beslutsprocessen än på resultatet av investeringarna och de av pensionsinstitutet upprättade placerings- riktlinjerna är härvidlag, som framgår av avsnitt 6.13, ett viktigt styrdokument. har inte rutiner för att utvärdera och följa upp placeringsriktlinjer då pensionsstiftelserna enligt gällande rätt inte omfattas av regler om riktlinjer för placerings- verksamheten. Den finansiella tillsynen hos är mer reaktiv än förebyggande, även om det pågår ett för- ändringsarbete som syftar till en mer framåtblickande tillsyn. Utredningen anser att de nya krav på tillsynsmyndigheten som införandet av aktsamhetsprincipen som grund för placerings- regleringen medför motiverar att tar över ansvaret för den finansiella tillsynen även för pensionsstiftelser. Den tillsyn som de nya placeringsprinciperna kräver är i viss mån ny för båda tillsynsmyndigheterna, men ligger närmare den typ av verksamhet som bedriver. De förändrade krav på som är resultatet av utredningens förslag vad gäller placeringsverksamheten ligger dessutom i linje med de allmänna utvecklingstendenser som har beskrivits av Utredningen om roll och resurser, och Placerings- utredningens förslag, se SOU 2003:22 och SOU 2003:84.