sou · GSB33d6 · 2005-01-01 00:00:00 — Starka samband anses föreligga mellan brottslighet och tungt missbruk. I och finns cirka 250 000 så kallade pro- blemmissbrukare, vilka anses orsaka av kostnaderna för drogmissbruk. Missbruket finansieras i huvudsak genom stöldrela- terad (acquisitive) brottslighet (snatteri, inbrott, bedrägeri). Kost- naden för polisväsendet och rättsväsendet uppskattas till och staten satsar cirka £ 500 miljoner på åtgärder mot narkotikamissbruk. Investeringar i behandling mot narkotikamissbruk anses effek- tiva. Enligt en forskarutvärdering () beräknas varje pund som satsas på behandling minska kost- naderna inom polis- och rättsväsendet med . Utvärde- ringen visar på en klar minskning i missbruk och stöldrelaterad brottslighet efter genomgången behandling. inrättades en särskild myndighet för utveckling av be- handlingen av narkotikamissbrukare, , som ansvarar för genomförandet av regeringens behandlingsmål att fördubbla antalet personer i behandling (från 100 000 till 200 000). Alkoholmissbruket beräknas kosta samhället omkring £ 3,3 mil- jarder . En nationell strategi mot alkoholskador lanseras un- der 2003. Åtgärder för missbrukare inom rättsväsendet Åtgärder mot brottsrelaterat missbruk kan vidtas vid tre centrala tillfällen när en person med missbruksproblem kommer i kontakt med polis- och rättsväsendet. Vid gripandet, hos polisen (testning i vissa fall, arrest referral schemes då missbrukare erbjuds möjlighet till behandling). I rätten (beslut om behandling och drogtestning; beslut om eller krav på drogfrihet). Särskilda program inom häkten och fängelser för personer med drogproblem. Åtgärderna har olika syften: att identifiera missbrukare och slussa dem vidare till behandling (arrest referral schemes, drug abstinence orders/requirements), att ge behandling inom ramen för rättsväsendet (DTTO och åtgärder i den slutna kriminalvården). I det följande beskrivs mer utförligt arrest referral schemes, drog- testning genom polisen, beslut om behandling och provtagning för droger (DTTO), samt beslut om och krav på drogfrihet (, DAR). Arrest referral schemes innebär att en person som gripits av polisen erbjuds möjlighet att frivilligt delta i en behandling. Det skall inte ses som ett alternativ till åtal och lagföring. Lokala insatser av detta slag har funnits i olika former , ibland bara i form av information, ibland som ett sätt att aktivt slussa missbrukare vidare till en behandling. Sedan forskning visat att aktiva insatser för per- soner med missbruksproblem kan ge goda resultat har från arrest referral schemes med denna inriktning införts på nationell nivå. I varje polisdistrikt finns team som skall bygga broar mellan po- lisen, övriga rättsväsendet och behandling genom att identifiera missbrukare som gripits av polisen och erbjuda dem behandling efter gripandet. Cirka 50 000 missbrukare identifieras genom dessa program; omkring hälften tar sedan kontakt med en behandlingsenhet och av dessa påbörjar en fjärdedel en be- handlingsinsats. Polisen har genom Criminal and Act (CJCS) fått nya befogenheter att drogtesta gripna personer som är och misstänks och sedermera åtalas för något av ett antal s.k. trigger offences, däribland stöld, inbrott, rån och inne- hav av droger av klass A. Testresultaten lämnas till domstolen. Att vägra låta sig testas är ett brott som kan leda till fängelsestraff upp . Beslut om behandling och provtagning för droger (DTTO) infördes i som helhet en möjlighet för domstolar att med stöd av lagen om behandling och provtag- ning för droger (DTTO) besluta om tvångsbehandling som påföljd för vuxna missbrukare. kunde missbruksbehandling före- skrivas som en del av en skyddstillsynsdom. Motsvarande tvångsåt- gärder mot missbruk finns eller övervägs också för missbrukare som är . Syftet med DTTO är att avlasta lokalsamhället genom att få in narkotikaberoende återfallskriminella i behandlingsprogram under sträng tillsyn för att bryta kopplingen mellan deras missbruk och brottslighet. DTTO innebär att en domstol dömer en individ till behandling på behandlingshem eller öppenvård från upp till . Behandlingen sker under tvång, med regelbundna drogtester och uppföljningar vid den domstol som utdömt påfölj- den. Endast personer som är , fällts för brott, är drogbe- roende eller har en benägenhet till missbruk och där behandling bedöms vara ett lämpligt alternativ kan dömas till DTTO. En annan förutsättning är att samhällstjänst kan vara en alternativ på- följd för det aktuella brottet. Den dömde står under tillsyn av en särskilt utsedd övervakare och om vederbörande inte sköter sina åligganden kan domstolen upphäva DTTO och besluta om en annan påföljd. Domstolens beslut förutsätter den åtalades samtycke, en regel som är ett uttryck för den generella medicinska principen att ingen skall tvingas till behandling som de inte samtyckt. Ett beslut enligt DTTO skall innehålla ett behandlingskrav som innebär att lagöverträdaren skall genomgå behandling hos en viss angiven vårdgivare. Åtgärder måste ha vidtagits för att verkställa den behandlingsinsats som anges i beslutet. Vidare ska beslutet in- nefatta ett krav på provtagning som innebär att lagöverträdaren skall drogtestas eller under de omständigheter som vårdgivaren bestämmer. Beslutet omprövas minst en gång – i princip vid en särskild domstolsförhandling där den dömde är närvarande. Kraven på behandling och provtagning utan den dömdes samtycke, men formerna för omprövningen kan mjukas upp om domstolen anser att personens utveckling är tillfredsställande. Om han/hon inte följer beslutet om DTTO eller inte samtycker till ändrade före- skrifter i beslutet får domstolen återkalla det och istället döma per- sonen utifrån den straffskala som gäller för det aktuella brottet. har cirka 6 000 personer döms med stöd av DTTO, och enligt den reviderade nationella handlingsplanen ska antalet beslut fördubblas till . hade dock av besluten återkallats. Ett beslut om DTTO kostar £ 5 000–6 000 , vilket bara är en femtedel av kostnaderna för en fängelseplats. En utvärdering som finansierats av (Home Office) konstaterade bland annat att minst tre månaders behandling är nödvändig för att få bestående effekt. Det är därför angeläget att den enskilde ges behandlingsinsats som uppgår till minst . Brottslighet och utgifter för narkotika har minskat påtagligt för dem som dömts enligt DTTO, och denna effekt kvarstår . Vidare har blandmissbruket minskat. Uppföljningen har dock påvisat stora skillnader i den lokala tillämpningen av DTTO och betydande samordnings- och samarbetsproblem inom och mellan berörda aktörer. Drug Abstinence Order ()/Drug Abstinence Requirement (DAR) Genom Criminal and Act infördes också och . skall användas när domstolen bedö- mer att lagöverträdaren har nytta av en fortlöpande uppföljning av sitt missbruk som brottsligheten inte motiverar att per- sonen ifråga döms till någon annan form av samhällstjänst, medan DAR skall användas som en del i en bredare dom till samhällstjänst. innebär att lagöverträdaren skall avstå från användningen av narkotika av klass A motsvarande till samt att han eller hon regelbundet testas av frivårdsmyn- digheten för heroin och crack. Syftet med är tvåfaldigt: över- vakningoch avskräckning, men det finns inget formellt samband med behandling. har likheter med DTTO eftersom beslutet tvingar den enskilde att regelbundet låta sig testas men med är syftet att förmå den enskilde att helt avstå från droger, medan DTTO endast syftar till att minska missbruket. Lag om brott och oordning (Crime and Disorder Act) Utdrag ur Lag om brott och oordning2 Lagöverträdare beroende osv. Beslut på behandling och provtagning för droger (1)Denna paragraf äger tillämpning då någon som är eller däröver fälls för annat brott än sådant för vilket domen (a)är fastställd i lag; eller (b)faller inom bestämmelserna i paragraf 2(2), 3(2) eller 4(2) i lag av . (2)Med stöd av bestämmelserna i denna paragraf kan den domstol, av vilken eller inför vilken lagöverträdaren döms, meddela ett beslut (beslut på behandling och provtagning för droger) som (a)gäller för en i beslutet angiven tid på lägst och högst (tiden för behandling och provtagning); och (b)innehåller de krav och bestämmelser som är angivna i para- graf 62 nedan. (3)En domstol får inte meddela ett beslut på behandling och prov- tagning för droger såvida inte departementschefen har medde- lat att föranstaltningar för att genomföra sådana beslut finns tillgängliga i det område, som avses anges i beslutet, och med- delandet inte har återkallats. (4)Ett beslut på behandling och provtagning för droger skall vara ett beslut om samhällstjänst enligt anvisningarna i i lag av ; och bestämmelserna i den delen, vilka innehåller be- stämmelser om begränsningar för meddelande av och process- rättsliga krav för domar om samhällstjänst (paragraferna 6 och 7) skall äga tillämpning i enlighet därmed. 2 Inofficiell översättning som skett av auktoriserad översättare med juridisk kompetens. (5)Domstolen får inte meddela beslut på behandling och provtag- ning för droger beträffande laggöverträdaren såvida domstolen inte är övertygad om- (a)att han är beroende av eller har benägenhet att missbruka droger; och (b)att hans beroende eller benägenhet är av sådan art som krä- ver och kan vara tillgänglig för behandling. (6)För att för bestämmelserna i underparagraf (5) ovan fastställa, huruvida lagöverträdaren har någon drog i kroppen, kan dom- stolen genom beslut kräva, att han lämnar prov av sådant slag, som domstolen kan närmare ange; men domstolen får inte meddela ett sådant beslut såvida inte lagöverträdaren uttrycker sin villighet att samtycka till dess krav. (7)Departementschefen kan genom beslut ändra underparagraf (2) ovan genom att ange annan tid för den lägsta eller högsta tid, som är angiven i denna underparagraf. Krav och bestämmelser som skall ingå i beslut (1)Ett beslut på behandling och provtagning för droger skall inne- hålla ett krav (behandlingskravet) att lagöverträdaren skall genomgå behandling för behandling och provtagning av eller under ledning av en angiven person (vård- givaren), som besitter den nödvändiga kompetens eller erfa- renhet, som krävs för att minska eller avhjälpa lagöverträdarens beroende av eller benägenhet att missbruka droger. (2)Den behandling, som krävs för varje bestämd period, skall ut- göra (a)sluten behandling på sådan institution eller plats, som kan anges närmare i beslutet; eller (b)öppen behandling på sådan institution eller plats, och med sådana intervaller, som kan anges närmare härvidlag; men arten av behandling får inte anges närmare i beslutet utom i avseende på det som nämns i stycke (a) eller (b) ovan. (3)En domstol får inte meddela ett beslut på behandling och prov- tagning för droger såvida den inte är övertygad om att föran- staltningar har gjorts eller kan göras för den behandling som avses anges i beslutet (inklusive åtgärder för mottagande av lagöverträdaren i de fall det krävs att han genomgår sluten be- handling). (4)Ett beslut på behandling och provtagning för droger skall om- fatta ett krav (kravet på provtagning) som innebär att lag- överträdaren på sådana tider eller under så- dana omständigheter som vårdgivaren kan bestämma (enligt bestämmelserna i beslutet) skall lämna prov av sådant slag, som härvid bestäms för att fastställa om han har någon drog i krop- pen under behandlings- och provtagningsperioden. (5)Kravet på provtagning skall för ange det minsta antal tillfällen, då prov skall lämnas. (6)Ett beslut på behandling och provtagning för droger skall inne- hålla en bestämmelse, som närmare anger det område för distriktsdomstol, i vilket den domstol som meddelar beslutet förutsätter att lagöverträdaren är bosatt eller kommer att vara bosatt. (7)Ett beslut på behandling och provtagning för droger skall (a)föreskriva, att lagöverträdaren under behandlings- och provtagningsperioden skall stå under tillsyn av en ansvarig tjänsteman, det vill säga en övervakare, som är utsedd för eller fått uppdrag av den distriktsdomstol som anges i be- slutet; (b)kräva, att lagöverträdaren håller kontakt med ansvarig tjänsteman enligt de föreskrifter som han från tid till annan kan få av denna tjänsteman och håller honom underrättad om eventuell adressändring; och (c)föreskriva, att resultaten av de prover, som lämnats av lag- överträdaren enligt kravet på provtagning, skall meddelas ansvarig tjänsteman. (8)Tillsyn av den ansvarige tjänstemannen får endast utövas i den omfattning som behövs för att göra det möjligt för honom (a)att lämna rapport om lagöverträdarens utveckling till den domstol som meddelat beslutet; (b)att lämna rapport till denna domstol om lagöverträdaren eventuellt ej lyckas efterkomma föreskrifterna i beslutet; och (c)att avgöra, huruvida omständigheterna är sådana att han bör hänvända sig till denna domstol för återkallande eller änd- ring av beslutet. (9)I denna paragraf och i paragraferna 63 och 64 nedan avses med den domstol, som är ansvarig för ett beslut på behandling och provtagning för droger, (a)den domstol, som har meddelat beslutet; eller (b)om annan domstol anges i beslutet i enlighet med under- paragraf (10) nedan, denna domstol. (10)I de fall det område, som är närmare angivet i ett beslut på be- handling och provtagning för droger som meddelats av di- striktsdomstol, inte är det område, för vilket domstolen är be- hörig, får domstolen om den anser lämpligt i beslutet infoga en bestämmelse, som enligt underparagraf (9) ovan anger en di- striktsdomstol som är behörig för det området. (1)Ett beslut på behandling och provtagning för droger skall (a)föreskriva, att beslutet omprövas periodiskt med minst ; (b)föreskriva, att varje omprövning av beslutet görs enligt un- derparagraf (7) nedan vid en förhandling som hålls för detta ändamål av den domstol, som är ansvarig för beslutet (omprövningsförhandling); (c)kräva, att lagöverträdaren är närvarande vid varje ompröv- ningsförhandling; (d)föreskriva, att ansvarig tjänsteman före varje omprövning till domstolen inger en skriftlig rapport om lagöverträda- rens utveckling med avseende på beslutet; (e)föreskriva, att varje sådan rapport innehåller de testresultat, som meddelats till ansvarig tjänsteman enligt paragraf 62(7)(c) ovan, och vårdgivarens uppfattning om behand- lingen och provtagningen av lagöverträdaren. (2)Vid en omprövningsförhandling får domstolen ändra varje krav eller föreskrift i beslutet med hänsyn till den ansvarige tjänste- mannens rapport. (3)Domstolen: (a)får inte ändra kravet på behandling och provtagning såvida inte lagöverträdaren uttrycker sin villighet att rätta sig efter det ändrade kravet; (b)får inte ändra någon föreskrift i beslutet för att minska be- handlings- och provtagningsperioden under den minsta tid, som anges i paragraf 61(2) ovan, eller öka den över den högsta tid som anges där; (c)får inte ändra något krav eller någon föreskrift i beslutet utan lagöverträdarens samtycke medan överklagande av be- slutet är under handläggning. (4)Om lagöverträdaren inte uttrycker sin villighet att efterkomma det krav på behandling eller provtagning, som föreslås bli änd- rat av domstolen, får domstolen (a)återkalla beslutet; och (b)förfara med honom beträffande det brott, för vilket beslu- tet har meddelats, på allt sätt som den hade kunnat förfara med honom om domstolen endast hade fällt honom för brottet. (5)När domstolen förfar med lagöverträdaren enligt underparagraf (4)(b) ovan skall domstolen (a)ta hänsyn till den utsträckning, i vilken lagöverträdaren har efterkommit kraven i beslutet; (b)och kan ådöma fängelsestraff utan hinder av vad som sägs i paragraf 1(2) i lag av . (6)I det fall beslutet har meddelats av en distriktsdomstol beträf- fande en lagöverträdare för ett brott, som kan prövas endast efter åtal när det gäller en vuxen person, skall domstolen ha befogenhet enligt underparagraf (4)(b) ovan att göra endera eller båda av följande saker, nämligen (a)att ådöma böter på högst £5,000 för det brott, som beslutet har meddelats för; (b)att förfara med lagöverträdaren för detta brott på allt sätt som den skulle ha kunnat förfara med honom om den en- bart hade dömt honom för ett brott, som bestraffas med fängelse ; och hänvisningen i stycke (b) ovan till ett brott, som bestraffas med fängelse, skall tolkas utan hänsyn till något hinder eller någon begränsning, som åläggs av eller enligt eventuell lagstift- ning om fängelsestraff för unga lagöverträdare. (7)Om domstolen vid en omprövningsförhandling efter den ansvarige tjänstemannens rapport är av den uppfattningen, att lagöverträdarens utveckling enligt avsikten med beslutet är till- fredsställande, får domstolen ändra beslutet såtillvida att den föreskriver, att varje därpå följande omprövning görs av dom- stolen utan förhandling. (8)Om domstolen vid en omprövning utan förhandling efter den ansvarige tjänstemannens rapport är av den uppfattningen, att lagöverträdarens utveckling enligt avsikten med beslutet är tillfredsställande, kan domstolen kräva att lagöverträ- daren inställer sig till en domstolsförhandling och plats. (9)Vid denna förhandling får domstolen efter att ha tagit del av denna rapport (a)utöva de befogenheter, som denna paragraf ger rätt till som om förhandlingen vore en omprövningsförhandling; och (b)ändra beslutet därhän, att den föreskriver att varje därpå följande omprövning skall göras vid en omprövningsför- handling. (10)I denna paragraf skall varje hänvisning till domstolen när det gäller en omprövning utan förhandling tolkas (a)i fall av en brottmålsdomstol (Crown Court) som hänvis- ning till en domare vid domstolen; (b)i fall av en distriktsdomstol som hänvisning till en fredsdo- mare, som har fullmakt att handla i det område som dom- stolen har behörighet för. Kompletterande bestämmelser för beslut (1)Innan en domstol meddelar beslut om behandling och provtag- ning för droger skall den på enkelt språk förklara för lagöver- trädaren (a)verkan av beslutet och av de krav, som föreslås ingå i det; (b)de följder, som kan uppstå (enligt Tillägg 2 till lag av ) om han inte efterkommer något av dessa krav; (c)att beslutet kan omprövas (enligt detta Tillägg) på ansökan av antingen lagöverträdaren eller den ansvarige tjänsteman- nen; och (d)att beslutet periodiskt kommer att omprövas med interval- ler som närmare anges i beslutet (med stöd av paragraf 63 ovan); och domstolen får inte meddela beslutet såvida inte lagöverträ- daren uttrycker sin villighet att efterkomma kraven i det. (2)I de fall ett beslut på behandling och provtagning för droger meddelas av en distriktsdomstol och en annan distriktsdomstol är ansvarig för beslutet, skall den domstol, som meddelar be- slutet ofördröjligen översända kopior av beslutet till den andra domstolen. (3)I de fall ett beslut på behandling och provtagning för droger meddelas eller ändras enligt paragraf 63(2) ovan, skall den dom- stol, som är ansvarig för beslutet ofördröjligen eller, i ett fall enligt underparagraf (2) ovan, så snart som skäligen möjligt, överlämna kopior av beslutet, eller det ändrade beslutet, till en övervakare förordnad av domstolen, och denne skall lämna en kopia: (a)till lagöverträdaren; (b)till vårdgivaren; och (c)till den ansvarige tjänstemannen. (4)I de fall ett beslut på behandling och provtagning för droger har meddelats efter överklagande, som inkommit från brott- målsdomstol (Crown Court) eller från avdelningen för brott- mål vid appellationsdomstolen (Court of Appeal), skall beslutet med hänsyn till paragraferna 62 och 63 ovan anses ha meddelats av brottmålsdomstolen. (5)Tillägg 2 till lag av (verkställande osv. av beslut om samhällstjänst) skall ha verkan enligt de ändringar som närmare anges i Tillägg 4 till denna lag såsom ändringar för tillämpning av detta Tillägg på beslut på behandling och provtagning för droger. Tvångsvård av narkomaner har diskuterats sedan illegal användning av narkotika definierades som ett socialt problem i . Krav på frihetsberövande åtgärder har dock avvisats med hänvisning till att staten inte får agera som censor morum, dvs. ta ställning i moraliska frågor. Samma argument har tidigare framförts i frågan om tvångsvård av alkoholister.1 Denna utgångspunkt är djupt förankrad i en lång tradition av libe- ralism, där individen tillerkänns rätt att själv avgöra hur hon vill leva sitt liv så länge detta inte skadar tredje part. Om det sist- nämnda är fallet har staten dock inte bara rätt utan skyldighet att ingripa. Denna tradition har stor betydelse också för narkotika- politiken i (Tops 2001). Den nederländska narkotikapolitiken i allmänhet och synen på tvångsåtgärder i synnerhet bör förstås mot denna bakgrund. När den socialdemokratiska/liberala regeringen presenterade promemorian Nederländsk narkotikapolitik, kontinuitet och för- ändring var slutsatsen att landets narkotikapolitik i stort sett varit framgångsrik.2 Varken narkomanvården eller rättsväsendet hade dock lyckats förbättra situationen för vissa tunga missbrukare av heroin och kokain. Därför infördes två nya åtgärder som experi- ment för att testa deras effekter. Den ena, förskrivning av heroin, inleddes relativt snabbt, . En vetenskaplig utvärdering be- skrev resultaten som mycket positiva och reger- ingen föreslog att heroinförskrivning skulle införas i den reguljära narkomanvården.3 När det gäller den andra innovationen, tvångs- * Denna bilaga har författats av fil , , . van der Stel (1995), Drinken, drank en dronkenschap: Vijf eeuwen drankbestrijding en alcoholhulpverlening in Nederland. 2Kamerstuk 24 077, nrs 2–3. 3Den nya högerregeringen som tillträdde efter valet har dock därefter deklarerat en annan uppfattning. vård av kriminella narkomaner, tog det betydligt att ut- forma ett förslag som alla politiska partier kunde acceptera. Först placerades de första narkomanerna i specialinredda fängelseavdelningar. Nedan redogörs för bakgrunden till, utform- ningen av och målet för denna straffrättsliga åtgärd, som benämns Strafrechtelijke Opvang Verslaafden (SOV, 26023).4 Narkotikaproblemet i gällde framför allt cannabis, men sedan heroin introducerats i landet 1972 blev heroinmissbruk bland socialt marginaliserade ung- domsgrupper snart definierat som det största problemet. ökade antalet heroinmissbrukare från några hundra till över 10 1982. När det stod klart att narkotikapolitiken var oförmögen att förhindra denna utveckling övergick man till vad som senare blev känt som harm reduction. Man erkände det faktum att vissa narkomaner inte kunde eller ville sluta med sitt missbruk. Ett annat utmärkande drag för den nederländska narkotikapolitiken är att narkotika inte betraktas som ett problem. I stället differentie- ras preparaten efter de risker de innebär för individen och samhäl- let. På liknande sätt identifieras olika subgrupper av narkomaner som kräver olika angreppssätt. Denna differentiering förklarar varför heroinförskrivning och tvångsvård i inte uppfattas stå i motsättning till varandra; dessa åtgärder riktar sig nämligen till olika kategorier. krävde storstä- der som och tvångsvård och förskrivning av heroin för de grupper vilkas missbruk orsakade problem för om- givningen i form av småbrottslighet eller störande beteenden: tvångsvård för dem som trots ett generöst utbud av metadon- program fortsatte med kriminalitet och heroinförskrivning för dem som inte blev hjälpta av metadon och fortsatte med sitt heroin- missbruk. Att regeringen vägrade gå storstäderna till mötes i deras krav tvingade fram en kompromiss. I stället för tvång inleddes i samarbete mellan lokal narkomanvård och rättsväsende påtryck- ningsprojekt i flera städer. Projekten fick olika utformning bero- ende på lokala förhållanden men principen var densamma, nämligen att en narkoman av åklagaren eller domstolen kunde få villkorlig 4 Fritt översatt till Straffrättsligt omhändertagande av beroende. åtalsunderlåtelse om han/hon valde att delta i behandling.5 Om behandlingen avbröts återfördes narkomanen direkt till häktet och rättsprocessen återupptogs.