sou · GSB329d2 · 2005-01-01 00:00:00 — Precis som titeln antyder tar rapporten ett helhetsgrepp på tillträdesfrågan med syfte att försöka skapa ett rättvist antagningssystem, dvs. hur lärosätena ska kombinera meriter och rättvisa för att få ett legitimitet i antagningen. Rappor- ten föreslår en uppsättning regler eller snarare en checklista som ska hjälpa universiteten att anta studenter rättvist. Checklistan kan sammanfattningsvis sägas innehålla: klara regler, en tydlig process, att centrala riktlinjer och regler följs, överklagandemöjlighet samt uppföljning. Rapporten listar också en rad åtgärder som kan öka tillträdet, t.ex. att man ska ta hänsyn till den miljö (skolstandard, familjeförhållanden m.m.) som studenten kommer ifrån. , som kom till , är äldsta. Det kanske mest kända tyska är i . Där skapades av det moderna . består det tyska systemet av både universitet och så kallade Fachhochschulen. Universiteten är ofta stora och av traditionellt snitt medan Fachhochschulen kan ha specialinriktningar som t.ex. förvaltning, lärarinriktning och konsthögskolor. Dock har många Fachhochschulen både avancerad forskning och forskarutbildning. Sammanlagt finns det 351 lärosäten varav 80 är icke statliga. Det tyska högre utbildningssystemet är federalt. Det betyder att de tyska regionala Länder ansvarar för universiteten och hög- skolorna. Dock finns det en nationell samordning. Denna samordning regleras av en lag (Ramlag för den Högre Utbildningen som förkortas HRG). Denna ramlag reglerar prin- ciperna för reformer, antagning, personal samt organisation och administration inom den högre utbildningen. Finansieringen av det tyska högre utbildningssystemet är till största delen offentlig. Lärosätena får finansiering från sina Länder. Det finns också möjlighet att få federal finansiering men denna finansiering, gäller oftast riktade projekt, exempelvis vid byggnationer. Bilaga 3 SOU 2004:29 /Högskolor (2001) Antal studenter (tusental, 2001) Antal nybörjare (tusental, 2000) Procent av årskull/mål Antal examinerade (tusental, alla typer av examen) Källa: /288.html, Federal , Basic and 2001/2002. Opublicerad PM, , Per , Antagningsystemet i , HSV . Anm: Av de studerande är kvinnor. Det tyska antagningssystemet – behörighet och urval Antagningen till högre utbildning i sköts av den federala myndigheten (Zentralstelle für die ). ZVS motsvarar Verket för Högskoleservice (VHS) och precis som hos VHS är antagning till första terminen huvuduppgiften. Denna myndighet ser alltså till att de federala antagningsreglerna följs. På federal nivå bestäms också på årsbasis vilka utbildningar som stu- denter ska antas till. De tyska studenterna har grundlagsenlig rätt till studieplats om man uppfyller behörighetskraven. För att vara behörig till univer- sitetsstudier krävs en Allgemeine Hochschulereife som avläggs efter avslutat gymnasium. Där ämnena tyska, främmande språk och matematik är obligatoriska, sedan väljs två ämnen fritt. Till Fachhochschule kan man bli behörig på andra sätt. Dessa krav fastställs av delstatliga domstolar. Givet principen att alla tyska studenter har rätt till högre utbild- ning beräknas utbildningsplatserna både federalt och delstatligt . Dock får vissa undantag göras från det principiella fria till- trädet. Undantaget kallas för numerus clausus och får användas om lärosätet inte tror att alla som ansöker kan tas in. Då anhåller lärosätet hos en domstol om att få göra undantag. Domstolen fastställer sedan antalet platser. Antagningen görs oftast av ZVS, som först har fördelat platserna enligt studenternas önskemål om studieort. Därefter kan en fjärdedel av antalet platser fördelas efter följande regler: 2.Förpliktat yrke, att studenter förbinder sig att arbeta inom den offentliga sektorn. 4.Studenter med kvalifikationer, enligt domstolsbeslut. När antagningen till utbildningar begränsas med numerus clausus blir urval nödvändigt. Urvalet till utbildningar kan överlåtas till ZVS men kan skötas av universiteten själva. Till detta kan ett sär- skilt urval göras. Utbildningar som använder sig av särskilt urval är främst läkar-, tandläkar-, farmaceut- och juristutbildningar. De vanligaste instrumenten för skärskilt urval är intervjuer tillsammans med betyg. Dock är det möjligt att använda särskilda prov och lottning. Tillträde till tysk högre utbildning – åtgärder och resultat I handlar tillträdesfrågan ofta om att försöka begränsa antalet studenter. Ett bra exempel på detta är den debatt som förs från Tyska rektorskonferensen (HRK). Därifrån argumenteras det att den stora studenttillströmningen kommer att påverka kvaliteten negativt. För att råda bot på detta ska universiteten själva få anta de studenter de anser är lämpliga. Debatten grundar sig alltså i frågan om universiteten ska ha en större autonomi eller inte. Frågan som debatteras är alltså av strukturell karaktär, där antagningen är ett område som bör reformeras för att reglera tillträdet. I samband med detta diskuteras också studieavgifter för vilka det inte tycks finnas något politiskt stöd för. Den federala regeringen och Utbildnings- och forsknings- departementet (BMBF, Bundesministerium für Bildung und Forschung) har initierat några projekt för att utveckla den högre utbildningen. Dessa projekt handlar mest om att utveckla det akademiska arbetet, exempelvis är satsningen på att öka rekryte- ringen av kvinnor riktad mot främst forskarnivån, dvs. doktorander och professorer. Ett annat intressant projekt är en kartläggning av de tyska studenternas socioekonomiska bakgrund. Trenden, , är att de högre socialgrupperna ökar sin andel av de studerande. Denna tendens blir starkare ju längre in i utbildningen studenterna är. Dock har inte några strukturella åtgärder för att komma tillrätta med social snedrekrytering m.m. initierats, trots att regeringen anser att för få studerar vidare. Dock kan det finnas undantag, exempelvis kan de privata lärosätena ha tagit sådana initiativ. Det australiska universitetssystemet har vuxit mycket . Under den första fasen 1964–1987 växte systemet från att ha haft ca 50 000 studenter till att omfatta ca 400 000 studenter. Denna kraftiga expansion följdes av en ännu kraftigare expansionstakt . Den sentida expansionen kan delvis förklaras av att det högre utbildningssystemet har reformerats . Då skedde bl.a. en samordning av högskolesystemet mellan staterna (6 st) och territorierna (2 st). Högskolesystemet består av 39 universitet och 89 andra institutioner som ger högre utbildning. Det nuvarande australiska universitetssystemet är ett federalt system med både privata och statliga inslag. Det betyder att staterna och territorierna har ett visst självstyre när det gäller for- merna för högre utbildning. De flesta universitet är så kallade multicampusuniversitet, vilket betyder att utbildning bedrivs på olika geografiska platser i respektive universitets namn. Multi- campusuniversiteten bestod 1999 av 150 campus varav 99 låg i större städer. Finansieringen av den högre utbildningen är både privat och stat- lig. Den federala regeringen bidrog till av universitets- systemets utgifter . Det finns också en typ av avgifter som stu- denterna betalar, HECS (Higher Education Contribution Scheme). Storleken på denna avgift varierar med kostnaden för utbildning: t.ex. är en läkarutbildning dyrare än en juristutbildning. Studen- terna får låna pengar av en myndighet för att täcka HECS. Dess- utom är av platserna upplåtna till fullt betalande stu- denter utan dessa ganska förmånliga lån. SOU 2004:29 Bilaga 3 Basfakta för högskolesystemet i Antal studenter (tusental) Antal nybörjare (tusental) Procent av årskull/mål (1999) 34,/– Antal examinerade (kandidat/magisternivå) (tusental, ) Källa: , Science and Training (2003), Higher Education Report for the 2003 to 2005 Triennium, , Science and Training (2003), Report on Higher Education in . Anm: Siffrorna avser 2002 om inget annat anges. var av de studerande kvinnor. Procent av årskull avser procent studerande i åldersgruppen 20–. Med antal examinerade avses undergraduate och postgradute. Antagningssystemet i – behörighet och urval Som redan nämnts har de australiska staterna och territorierna ett visst självstyre när det gäller den högre utbildningen. Antagningen är ett sådant område. Varken eller Northern Territory har någon central antagningsmyndighet. Där sker ansökan till respektive lärosäte. I de övriga staterna finns centrala antagnings- myndigheter. Det finns alltså ingen nationell myndighet som sköter antagningen. Dock är villkoren för antagning liknande i hela landet. Därför ges nedan ett exempel från . Det finns två sätt att bli behörig. Det ena sättet är att ha ett year 12 certificate. Alltså att ha avslutat en tolvårig skolutbildning. Det går också att bli behörig genom arbetslivserfarenhet, och att ta testet STAT (Special Tertiary Admissions Test) som ungefär mot- svarar det svenska högskoleprovet. Dessutom finns Personal Compentencies Assessment, vilket är värdering av de kvalifika- tioner som kan anses vara relevanta för högre studier. Dock avgör universiteten om de ska använda andra former av behörighet än year 12 certificate. Omfattningen varierar mycket och ofta måste en student ha kombinationer av olika behörighetsgivande åtgärder för att antas. Dessutom kräver vissa utbildningar särskild behö- righet. Utbildningarna är spärrade och antagningsprocessen är uppdelad i tre steg: ansökan, urval och antagning. Antagning sker först genom att både den allmänna och i vissa fall den särskilda behörig- Behövs urval är det främst betygsmeriter men också oftast ett sammanvägt mått från andra meriter som bedöms. Hur detta vägs samman och hur urvalet går till varierar mellan de olika lärosätena. Exempelvis erkänner inte någon av de alternativa behörigheterna och använder sig endast av intervjuer vid antagning. Tillträde till högre utbildning i – åtgärder och resultat Under det tidiga kom frågan om tillträde till högre utbildning upp i samband med de stora reformer som sjösattes. Det första policydokumentet A Fair Chance for All identifierade sex grupper som man ansåg var missgynnade ur tillträdesperspektivet, ursprungsbefolkningen (aboriginal), lägre socialgrupper, kvinnor (icke-traditionella områden som ingenjörsutbildningar m.m.), invandrare med annat modersmål än engelska, handikappade samt glesbygdsbor. På nationell nivå vidtogs en del åtgärder för att genomföra denna policy, exempelvis stipendier riktade till dessa grupper, vilka togs bort 1999 eftersom de inte hade någon påvisbar effekt. Det stora arbetet med att öka dessa gruppers deltagande i högre utbildning gjordes och görs av universiteten. Universiteten blev ålagda att både upprätta och implementera Equity plans, alltså planer för hur de skulle anta studenter rättvist. Där skulle också ingå hur man skulle hantera dessa studenter när de väl antagits. Till dessa planer kopplades i början ett finansieringssystem med extra tilldelning om man antog studenterna enligt planerna. Ett av resultaten är att dessa planer och åtgärder har mainstreamats och är en del av universitetens normala verksamhet. De huvudsakliga resultatet från insatserna för ett vidgat tillträde är att i absoluta tal har grupperna ökat markant men det har också det totala antalet studenter. Detta har medfört att den procentuella delen av dessa grupper relativt den totala studentpopulationen inte ökat i någon större grad. har den lanserat ett nytt reformförslag under titeln – Backing Future. Denna reform är byggd kring fyra pelare: hållbar utveck- ling, kvalitet, rättvisa och mångfald. Reformen är kopplad till begreppet rättvisa, där tillträdesfrågorna är i fokus. av reformen bygger på de åtgärder och de resultat som utvecklades . Det är alltså samma grupper och samma mål som diskuteras i detta reformprogram. Dock koncentreras åtgärderna kring ursprungsfolkningen. Det blir också tydligare att politiken inte bara syftar till att öka och vidga tillträdet utan också till att behålla de studenter som får möjligheten att studera. Det finns inget högre utbildningssystem i , utan den högre utbildningen brukar karaktäriseras som mångfasetterad och diversi- fierad. För det första finns det ingen, i europeisk mening, över- gripande högre utbildningspolitik på federal nivå. Men det finns exempel på federala initiativ som The som implemen- terades för att underlätta krigsveteraners till- träde till högre utbildning. Generellt gäller dock att högre utbild- ningspolitik är en delstatlig angelägenhet. För det andra så finns det olika klassificeringssystem för det högre utbildningssystemet. Det mest kända är kanske The of Institutions of Higher Education som klassificerar utbildningssystemet efter nivå på utbildningen. Det andra är byggt på privat/offentligt och utbildningslängd. Frågan om vad den högre utbildningen i består av är alltså inte helt lätt att svara på. Av dessa två skäl blir den generella beskrivningen av den högre utbildningen i mycket rudimentär. De första initiativen till högre utbildning i var privata präst- seminarier. Det som traditionellt benämns som det första är och grundlades 1636 av engelska puritaner. utvecklades sedermera till och är kanske det mest kända universitet i världen. Det första del- statliga (högre utbildning med offentlig huvudman) grundes i och under det tidiga 1800 följde flera delstater exempel. Högre utbildning blev en nationell angelägenhet först efter då satsningar främst på forskning och utveckling parades med satsningar på den högre utbildningen. Enligt The of Institutions of Higher Education fanns det totalt 3 941 lärosäten i . Dessa indelas sedan i fyra grova kategorier: Forskningsuniversitet (261), and Universities (611), Baccalaureate Colleges (606), Andra typer av Colleges och specialiserade institutioner (2 463). Denna klassificering gäller oavsett huvudman. I huvudsak finns det tre huvudmän nämligen privata, delstatliga och kom- munala. I princip betalar alla studenter terminsavgifter i . Avgifterna varierar kraftigt och därmed också deras del av lärosätenas finansie- ring. I övrigt finns det en mångfald av olika finansieringskällor för den högre utbildningen i . Basfakta för högre utbildning i Antalet Lärosäten (se anm.) Antal studenter (miljoner) Procent av årskull/mål Antal examinerade (kandidat/magisternivå, tusental) 1 245/468 Källa: TheChronicleofHigherEducation,Almanac 2003,almanac/2003/index.htm. Anm: Antal lärosäten inkluderar privata såväl som delstatliga och de är inte klassificerade enligt Carnegie-modellen. Detta och att siffrorna är förklarar avvikelsen från texten. Av de ca 15 miljoner studenterna är ca 1,8 på gradate nivån. av studenterna är kvinnor. Antagningssystemet vid – behörighet och urval Givet beskrivningen ovan är det inte förvånande att det inte finns något federalt antagningssystem för den högre utbildningen i . Det finns inte heller några delstatliga antagningsystem som sam- ordnar och informerar om den högre utbildningen. Däremot har de delstatliga universiteten, i vissa fall, ett ansvar för att samordna antagningen till sina campus/universitet. () är ett sådant. reviderades antagningssystemet vid UC. Egentligen är revisionen en utbyggnad av det arbete med att öppna upp till- trädet till UC som påbörjades . Målet med antagningspolicyn är att anta studenter som antingen är akademiskt högpresterande eller har en annan exceptionell talang. Studenterna ska också representera den mångfald som är uppbyggd av. En student kan bli behörig till studier vid UC på två sätt, antingen genom att ha High Schoolbetyg som ligger i den översta åttondelen av betygsnivån i delstaten eller att ha avslutat en College utbildning. Antagningspolicyns mål reflekteras bäst i urvalet av studenter. Urvalet regleras av en policy vid respektive campus med utgångs- punkt i UC:s mer principiella ställningstaganden. Antagningen vid de olika campusen ska präglas av en allsidig bedömning av de sökandes kvalifikationer (akademiska meriter, andra talanger, per- sonliga erfarenheter och bakgrund kan ligga till grund för urval). Dessutom måste de olika campusen se till att varje avslag sker med hänsyn tagen till individens livshistoria. Dessa generella ställningstaganden får sin tillämpning på olika nivåer i utbildningssystemet. För nybörjarna finns de övergripande målen nedbrutna på 14 olika kriterier som kan tillämpas vid urval. Sammanfattningsvis består dessa kriterier av betygssnitt, poäng på olika test (Scholastic Assement Test, ), framstående prestationer inom akademiska områden, speciella talanger (exempelvis inom sport eller konstnärligt utövande) och prestationer relaterade till den sökandes livssituation. För den avancerade nivån (magister- och forskarutbildningar) gäller lik- nande kriterier men istället för betyg från och resultat från test gäller meriter från akademiska studier. Dessa åtgärder för att öka tillträdet utvärderas . Huvud- resultatet års antagningsomgång är att den akademiska kvaliteten har upprätthållits och att de antagna representerar mångfald. Alltså, menar UC, har campusen lyckats med att genomföra antagningen enlig de riktlinjer och regler som beslutades . Affirmative action och rättvist tillträde – etnisk bakgrund som tillträdesfråga har ett rättsfall om antagning till juristutbildningen vid () uppmärksammats nationellt och internationellt. Fallet handlar om att UM har använts sig av s.k. Affirmative action (positiv särbehandling) vid antagning. Initiativet till Affirmative action togs av President 1961 och vidare- utvecklades av presidenterna . och under det följande decenniet. Affirmative action betyder, i sin grundform, att alla ska få en rättvis bedömning vid anställning vid federala myndigheter. Det är förbjudet att diskriminera någon utifrån ras, kön, religiös övertygelse eller nationalitet. implementerades det omdiskuterade tillägget att man utifrån ett rättviseperspektiv kan särbehandla minoritetsgrupper och kvinnor, alltså ge individer förtur på basis av härkomst eller kön. Det är just detta som frågan om Affirmative action har gällt, kan man argumentera för att ett sådant förfarande är rättvist? Rättsfallets grund är att UM har använt sig av positiv sär- behandling vid antagning . Efter antagningen 2002 stämde tre vita studenter, som känt sig orättvist behandlade av antagningsbeslutet, UM. Fallet gick till högsta domstolen där det beslutades att positiv särbehandling kan användas vid antagning. Den grundläggande problematiken för UM var att förklara varför positiv särbehandling av vissa grupper är rättvis. I detta fall handlar det explicit om ras. Under rättsprocessens gång utreddes frågan vid UM. Ansatsen blev att med hjälp av ledande forskare försöka visa att det finns missgynnande personer och att sådana personer med sin erfarenhet är viktiga för den akademiska miljön. Studien kunde belägga att det amerikanska samhället missgynnar individer pga. ras. Det främsta empiriska belägget är att den svarta befolkningen har generellt låg socioekonomisk status, beroende på att de just är svarta. Ett annat tungt belägg är att hela utbildningssystemet är segregerat ur rassynpunkt. Från ett utbildningsperspektiv är argumentet att kurser och utbildningar med mångfald ökar kvaliteten på utbildningen. Det huvudsakliga skälet till detta är att både tänkandet och läropro- cesserna i en miljö som är präglad av mångfald blir mer komplexa. Slutsatsen som dras i utredningen är att studenterna blir bättre analytiker om de konfronteras med studenter från andra miljöer eftersom de tvingas tänka och resonera bortom sina invanda tanke- mönster. Dessa två perspektiv, systematisk diskriminering av svarta i det amerikanska samhället och att ett campus med mångfald ökar kvali- teten på utbildningarna, ligger till grund för UM:s plädering för möjligheten att använda positiv särbehandling vid antagning. Studien argumenterar slutligen för behovet av en antagningspolicy som tar hänsyn till ras. Därmed avfärdas resonemangen om att for- mella meriter och hänsyn till socioekonomisk bakgrund är till- räckliga för rättvis antagning. Poängen med UM:s resonemang är alltså att meriter och socioekonomiska skäl inte är tillräckliga för att kunna argumentera för en rättvis antagning. Det är den slut- satsen som ligger till grund för den högsta domstolen beslut om att Affirmative action är applicerbart på antagning till den högre utbildningen i . Internationella trender på tillträdesområdet I sin bredaste mening kan tillträde till högre utbildning definieras som tillgång till högre utbildning. En möjlig tolkning av utveck- lingen i de studerade länderna är att tillgångsperspektivet i meningen utbyggnad av högre utbildning var politiken för att öka tillträdet –1990. gjordes stora ansträngningar för att öka antalet lärosäten. De grundläggande skälen för denna expansion var dels en stor efterfrågan på utbild- ning, dels en övertygelse om att tillgång på högre utbildning skulle ha en utjämnande effekt. Ett socialt perspektiv lades alltså till debatten om den högre utbildningen. Tillgångsperspektivet är också relevant för att förstå trenden . Men då gällde expansionen främst en kraftig ökning av antalet platser vid lärosätena. Naturligtvis finns det exempel på utbyggnad i den föregående periodens mening men trenden var att öka antalet platser. Från politiskt håll motiveras främst denna expansion av den genuina övertygelsen om att högre utbildning genererar högre ekonomisk tillväxt. Dessa ekonomiska argument upp med sociala mål för univer- siteten, bland annat mål för ett vidgat tillträde. Alltså ses expan- sionen av den högre utbildningen som en investering för framtiden som kommer att inbegripa och gynna flertalet. Denna politiska övertygelse kan dock ifrågasättas på både teoretisk och empirisk grund, vilket exempelvis gör i sin studie över ekono- misk tillväxt och högre utbildning . Den ekonomiska dimensionen i tillträdesfrågan förklarar en del av utvecklingen. Dock behöver den nyanseras med de politiska och administrativa dimensionerna för att kunna ge en vidare förståelse för utvecklingen av tillträdesfrågan . Denna PM har visat att omfattningen och intensiteten i till- trädespolitiken varierar mellan olika länder – om det ens finns någon sådan att tala om. Exempelvis finns det ingen federal till- Det betyder inte att tillträdesfrågan är ointres- sant där – tvärtom – den diskuteras livligt, dock på en annan nivå. I de andra studerade länderna är intresset för tillträdespolitik av varierande grad och art. Det senare bestäms huvudsakligen av om tillträdet till högre utbildningen är spärrat eller inte. Därför handlar den tyska tillträdespolitiken om att upprätthålla det fria tillträdet och inte skapa begräsningar med avgifter eller andra åtgärder. Denna politik är omdiskuterad och möjligtvis går det ana en för- ändring i den politiska hållningen. Tillträdespolitiken i de övriga studerade länderna skiljer åt genom att graden av intresse för att öka tillträdet genom politiska åtgärder varierar. Här går skiljelinjen mellan de nordiska (och ) och de (och ). I de nordiska länderna är tillträdet till högre utbildning en ganska nedtonad politisk fråga, mer i än i . I den senaste norska högre utbildningsreformen fanns inte frågan om tillträde explicit med. I har tillträdesfrågan mest handlat om vägledning. Denna fokusering har medfört att regler och policy för antagning till högre utbildning inte har reformerats. Dock kan ett bra system för vägledning hjälpa presumtiva stu- denter att göra bättre val och därmed bidra till att underlätta till- trädet till högre utbildning. Den danska reformen syftar emellertid främst till att minska avhopp och byte av utbildning. I både och är tillträde till högre utbild- ning en viktig fråga. Det märks inte minst genom att tillträdes- frågan varit central i de högre utbildningsreformer som genomförts . Kärnan i tillträdespolitiken är hur man ska kunna anta studenter rättvist.