sou · GSB388 · 2005-01-01 00:00:00 — Stadgandet i 1 kap. 2 § hindrar inte att spridningen av tryckta skrifter kan vara underkastad samma föreskrifter som annan likartad verksamhet (tillståndskrav för att uppföra byggnad för försäljningen eller inrätta ett försäljningsställe o dyl.). Det väsentliga är att sådana rättsregler inte tar hänsyn till skrifternas innehåll (a.a. s. 39). Särskilt kan framhållas förhållandet mellan censurförbudet i 1 kap. 2 § TF och undantagen från tryckfriheten såvitt avser kommersiella annonser för alkoholhaltiga drycker eller tobaksvaror i 1 kap. 9 § 1 och 2 TF. Den särskilda lagstiftningen om alkohol och tobak som förbjuder kommersiella annonser i periodiska skrifter, där TF annars är tillämplig, skall här tillämpas i stället för TF (Warnling-Nerep, a.a. s. 74). I 1 kap. 5 § TF anges att förordningen äger tillämpning på skrift som framställts i tryckpress. Den skall också tillämpas på skrift som mångfaldigats genom stencilering, fotokopiering eller liknande tekniskt förfarande, om antingen utgivningsbevis gäller för skriften, eller skriften är försedd med beteckning som visar att den är mångfaldigad samt i anslutning därtill tydliga uppgifter om vem som har mångfaldigat skriften och om ort och år för mångfaldig- andet. Av lagrummets andra stycke följer att om det i TF talas om tryckt skrift och om framställande eller spridande av sådan etc. så avses även skrift enligt första stycket 2. Till skrift hänförs enligt lagrummets tredje stycke också bild, även om den inte åtföljs av text. Även kartor, ritningar fotografier, teckningar m.m. anses vara skrifter i den bemärkelse som avses i TF. Till begreppet tryckt skrift räknas även tryck på annat material än papper, exempelvis kan det vara fråga om tryckt text eller bild på en tröja. Fotografier i sig är dock inte framställda med tryckteknik och omfattas inte av begreppet. En tryckt skrift behöver inte vara framställd i flera exemplar för att kvalificera som sådan. Som framgått gäller TF inte bara tryckta skrifter. TF är enligt 1 kap. 5 § tillämplig på en skrift antingen den har framställts i en tryckpress eller den har framställts på annat sätt men försetts med vissa ursprungsuppgifter. Det är inte angivet i hur stor mängd en skrift skall ha framställts för att vara mångfaldigad. Den metod som används skall dock enligt förarbetena till lagrummet tillåta framställandet av 30–40 exemplar av skriften (SOU 1975:49 s. 200). Om en skrift i det konkreta fallet omfattas av TF eller inte är följaktligen avhängigt bl.a. av tekniken som använts vid framställningen. Härtill kommer att enligt 1 kap. 6 § TF skall en tryckt skrift, för att anses som sådan, vara utgiven. En skrift anses utgiven då den blivit utlämnad till försäljning eller för spridning på annat sätt i . Detta gäller dock inte en myndighets tryckta handlingar, om de inte är tillgängliga för envar. En skrift anses kunna ges ut genom att delas ut inom en förening eller distribueras inom ett företag. En tryckt affisch som anslås offentligt är också utgiven. Med periodisk skrift förstås enligt 1 kap. 7 § första stycket , tidskrift eller annan sådan tryckt skrift, som enligt utgivningsplanen är avsedd att under en bestämd titel utges med minst fyra vid särskilda tider utkommande nummer eller häften , samt löpsedlar och bilagor som hör till skriften. Sedan utgivningsbevis för skriften har meddelats, skall denna anses som periodisk till dess att beviset återkallas eller förklaras förfallet. Av 5 kap. 5 § TF framgår att en periodisk skrift måste ha ett utgivningsbevis. Begreppet periodisk skrift anses syfta till att skilja det som i dagligt tal kallas för tidning eller tidskrift från andra tryckta skrifter (böcker, broschyrer, kataloger, almanackor, affischer m.m.) som är ickeperiodiska skrifter. Grundtanken är att skrifter som publiceras löpande och någorlunda regelbundet från tryckfrihetsrättslig synpunkt skall kunna behandlas på ett särskilt sätt. Det gäller framför allt tryckfrihetsansvaret. Av 1 kap. 7 § andra stycket framgår att om ägaren till en periodisk skrift sprider eller låter sprida skriftens innehåll eller delar av detta i form av ett radioprogram eller en teknisk upptag- ning som avses i YGL, skall i fråga om tillämpningen av 1–14 kap. TF programmet eller upptagningen jämställas med en bilaga till skriften i den utsträckning den i sådan form spridda versionen återger innehållet i skriften oförändrat samt anger hur innehållet har disponerats. I grundlagen finns vissa inskränkningar i tryckfriheten vad gäller reklam för tobaksvaror. Enligt 1 kap. 9 § 1 TF gäller utan hinder av förordningen vad i lag är stadgat om förbud mot kommersiell annons i den mån annonsen används vid marknadsföring av alkoholhaltiga drycker och tobaksvaror. Dessutom gäller utan hinder av TF lagstiftning om förbud mot viss s.k. indirekt reklam. Enligt 1 kap. 9 § 2 gäller således vad i lag är stadgat om förbud mot kommersiell annons som används vid marknadsföring av andra varor än tobaksvaror samt tjänster om det i annonsen förekommer varukännetecken som är i bruk för en tobaksvara eller enligt gällande bestämmelser om varumärken är registrerat eller inarbetat för en sådan vara. angivna undantagsmöjligheter i TF beträffande förbud mot vissa kommersiella annonser har utnyttjats genom bestämmelser i 14 och 14 a §§ tobakslagen. Kommersiell annons används i 14 § första stycket tobakslagen för att beteckna sådana meddelanden för marknadsföring av tobaksvaror som inte får användas i periodiska skrifter m.m. på vilka TF är tillämplig eller i ljudradio- eller TV- program. Begreppet återkommer 14 a § som avser förbuden mot s.k. indirekt tobaksreklam. Förbudet enligt 14 a § första stycket 1 gäller om marknadsföring sker i kommersiella annonser i periodiska skrifter eller i andra jämförbara skrifter på vilka TF är tillämplig. Det andra förbudet avser enligt 14 a § första stycket 2 kommersiella annonser i ljudradio- eller TV-program eller i TV- sändningar över satellit som omfattas av radio- och TV-lagen. Det är naturligt att begreppet kommersiell annons i tobakslagen har samma räckvidd som i grundlagarna. Punkten 1 i 1 kap. 9 § TF infördes (prop. 1973:123, KU 23, KU 1974:2) och i förarbetena angavs hur begreppet kommersiell annons skall förstås (a. prop. s. 46 f.). Bestämmelserna och begreppet har senare kommenterats av Lagrådet (prop. 1999/2000:111 bilaga 4 s. 67 f.). Det skall vara fråga om en framställning som kan sägas ingå i en annons och därmed inte i t.ex. redaktionell text. Med kommersiell avses att den utgör ett medel för marknadsföring av en vara. Meddelandet skall vara sådant att det av innehållet framgår att meddelandet är avsett att främja avsättningen av varan. Annons- meddelandet skall vidare avse en näringsidkares verksamhet och en där tillhandahållen vara. Med kommersiell annons menas alltså huvudsakligen ett av annonsören betalt meddelande. Undantaget omfattar inte redak- tionell text. Annonsen skall syfta till saluförande av bl.a. tobaks- varor. Att den är kommersiell i något annat hänseende är därför inte tillräckligt. Av det anförda framgår också att kommersiell annons är ett snävare begrepp än orden tobaksreklam och marknadsföring i konventionen och ordet reklam i direktivet. Här kan jämföras med rättsfallet NJA 2001 s. 319 (./.Konsumentombudsmannen i ett resnings- ärende om marknadsföring av snus). Fråga var i rättsfallet om tillämpning av 1 kap. 9 § TF på ett s.k. blandat meddelande, dvs. en annons med både kommersiellt och icke-kommersiellt innehåll. konstaterade att det är vanligt att kommersiella annonser innehåller även informativa uppgifter utan att annonserna för den skull förlorar egenskapen av reklam och marknadsföring. Annonsen var vidare som helhet att bedöma som marknadsföring av en tobaksvara. ansökte i , , om resning. HD framhöll bl.a. följande. Den grundläggande frågan i målet är om den förbjudna annonsen faller under undantaget i 1 kap. 9 § tryckfrihetsförordningen. Om så är fallet, har den nämligen kunnat förbjudas med stöd av tobakslagen och marknadsföringslagen. I förarbetena till 1 kap. 9 § tryckfrihets- förordningen angavs att endast meddelanden av rent kommersiell karaktär borde undandras tryckfrihetsförordningens exklusiva tillämpning. En annons skulle anses vara kommersiell endast om den utgjorde ett medel för marknadsföring av en vara. Meddelandet i annonsen skulle alltså vara sådant att det av innehållet framgick att meddelandet var avsett att främja avsättningen av en vara (jfr prop. 1973:123 s. 46 f.). Alla uppgifter i den aktuella annonsen handlar om det tillverkande företaget i och om snus, för vilket har en marknadsandel på i . Det kan inte råda någon tvekan om att annonsen är avsedd att främja avsättningen av företagets varor. HD anförde avslutningsvis följande: I annonsen ingår emellertid uppgifter och underrättelser – t.ex. uppgiften att snus är livsmedel, att snus inte innehåller krossat glas och att marknadsandel är i – vilka sedda för sig omfattas av skyddet i 1 kap. 1 § 2 st. tryckfrihetsförordningen. Om detta utan vidare medförde att annonsen i sin helhet trots ordalydelsen i 1 kap. 9 § föll utanför undantaget rörande alkohol- och tobaksreklam, skulle undantaget i praktiken förlora all betydelse, eftersom reklam alltid innehåller eller kan tillföras uppgifter av sådant slag. – dom, som grundas på en helhetsbedömning av annonsen, kan inte anses uppenbart strida mot tryckfrihets- förordningen eller annan lag. HD avslog resningsansökningen (en skiljaktig mening). Sammanfattningsvis avses med kommersiell annons i fråga om tryckta skrifter framställningar som kan sägas ingå i en annons och som utgör ett medel för marknadsföring av en vara. Av innehållet skall alltså framgå att annonsen utgör ett sådant medel och att den har kommersiella förhållanden till föremål. Utanför begreppet faller rent redaktionell text. Framställningar i sådan text är således skyddade av bestämmelserna i Enligt 1 kap. 1 § första stycket yttrandefrihetsgrundlagen (YGL) är varje svensk medborgare gentemot det allmänna tillförsäkrad rätt enligt YGL att i ljudradio, television och vissa liknande överför- ingar samt filmer, videogram, ljudupptagningar och andra tekniska upptagningar offentligen uttrycka tankar, åsikter och känslor och i övrigt lämna uppgifter i vilket ämne som helst. Yttrandefriheten enligt YGL har enligt andra stycket i samma paragraf till ändamål att säkra ett fritt meningsutbyte, en fri och allsidig upplysning och ett fritt konstnärligt skapande. I den får inga andra begränsningar göras än de som följer av YGL. Vad som sägs i grundlagen om radioprogram gäller förutom program i ljudradio och program i television och innehållet i vissa andra överföringar av ljud, bild eller text som sker med hjälp av elektromagnetiska vågor. I paragrafens fjärde och femte stycken finns definitioner av uttrycket tekniska upptagningar respektive begreppet databas. YGL bygger på tanken att det skydd som TF ger det tryckta ordet också, så långt möjligt, skall ges andra medier. Yttrande- friheten skall m.a.o. i princip vara oberoende av medium, varvid regleringen i TF skall utgöra förebilden. I likhet med vad som följer av TF gäller förbud mot censur enligt YGL (1 kap. 3 § första stycket), meddelarskydd (1 kap. 2 §), rätt till anonymitet (2 kap. 1 §), rätt till framställning och spridning av tekniska upptagningar (3 kap. 8 §) och en principiell etableringsfrihet (3 kap. 1 § första stycket och 3 kap. 8 §). Etableringsfriheten är dock inte lika långtgående för de medier som omfattas av YGL:s tillämpnings- område som för de medier som omfattas av TF:s reglering. Som exempel härpå kan nämnas att programföretag för radio- eller TV- sändningar endast kan sända program i enlighet med de villkor som närmare anges i 3 kap. YGL och i radio- och TV-lagen. YGL är alltså tillämplig på alla varianter av eter- och trådsänd- ningar och motsvarande överföringar under förutsättning att 1 Jfr även prop. 2003/04:161 Alkoholpolitiska frågor s. 33. överföringen är riktad till allmänheten och avsedd att tas emot med tekniska hjälpmedel. Detta gäller oavsett sändningsteknik eller överföringsteknik och även överföringar via Internet (prop. 2001/02:74 s. 49 f.). Internet behandlas dock inte som ett särskilt medium i YGL och frågan huruvida grundlagen är tillämplig på överföringar via ett sådant datanätverk får behandlas i varje enskilt fall (SOU 1997:49 s. 181 och s. 220 f. och prop. 1997/98:43 s. 106 f.). Även elektroniskt överförda meddelanden via särskilda system för sådan överföring, e-postmeddelanden, torde i princip omfattas av YGL om överföringen är riktad till allmänheten. En sändning anses riktad till allmänheten om den sändande utan särskild begäran från mottagaren riktar sändningen till vem som helst som önskar ta emot den (prop. 1986/87:151 s. 164 och SOU 1997:49 s. 113–118). I 1 kap. 6 § andra stycket YGL anges att i fråga om radioprogram som förmedlas genom satellitsändning som utgår från gäller vad som i YGL föreskrivs om radioprogram i allmänhet. I lag får enligt 1 kap. 6 § tredje stycket föreskrivas om undantag från YGL bl.a. i fråga om radioprogram som sänds genom tråd men inte är avsedda att tas emot av någon större allmänhet. Ett undantag enligt 1 kap. 6 § tredje stycket får dock inte avse meddelarfriheten och censurförbudet m.m. Med radioprogram som inte är avsedda att tas emot av någon större allmänhet avses bl.a. små kabelnät, t.ex. nät inom ett bostadsområde eller ett hotell. Närmare bestämmelser finns i 1 kap. 3 § radio- och TV-lagen (1996:844) (se avsnitt 5.3.2). I 1 kap. 9 § första stycket YGL finns tämligen ingående bestäm- melser om ett automatiskt grundlagsskydd såsom för radioprogram även när informationen till allmänheten förmedlas genom nya medier. Skyddet i paragrafens första stycke omfattar redaktionen för en tryckt periodisk skrift m.fl. massmedieföretag. Som exempel har nämnts tidningsföretag som har klipparkiv i en databas (prop. 1997/98:43 s. 113 f.) som allmänheten kan tillgå via Internet. Det automatiska skyddet för redaktioner för tryckta periodiska skrifter m.fl. kompletteras av ett frivilligt skydd för andra företag och enskilda. Bestämmelser om denna möjlighet att erhålla grundlagsskydd för att tillhandahålla allmänheten information ur en databas finns i 1 kap 9 § andra stycket YGL. Det som fordras är ett utgivningsbevis, grundat bl.a. på att det finns en behörig utgivare för programverksamheten (jfr prop. 2001/02:74 s. 47 f.). 4.2.2Kommersiella annonser och sponsring I 1 kap. 12 § första stycket YGL anges att vad som sägs i 1 kap. 8 och 9 §§ TF om att föreskrifter i lag får meddelas i fråga om bl.a. vissa kommersiella annonser utan hinder av grundlagen skall gälla också i fråga om radioprogram och tekniska upp- tagningar. Som framgår av avsnitt 4.1.5 anges i 1 kap. 9 § TF vissa möjligheter att genom lag göra undantag från grundlagarnas tillämpningsområde. Utan hinder av YGL gäller således i lag stadgade förbud mot bl.a. kommersiella annonser för tobaksvaror. Enligt 1 kap. 12 § andra stycket YGL hindrar bestämmelserna i grundlagen heller inte att det i lag meddelas föreskrifter om förbud i övrigt mot kommersiell reklam i radioprogram eller om villkor för sådan reklam. Detsamma gäller i fråga om sponsring av program. I YGL har alltså öppnats en möjlighet att genom lag avgöra om reklam skall få förekomma i svensk radio och TV och att reglera villkoren för sådan reklam inom ramen för grundlagens syfte (prop. 1990/91:64 s. 113). Motsvarande anses gälla för sponsrade program (a prop. s. 114 och prop. 1986/87:151 s. 46 ff.). YGL:s undantag för sponsring av radioprogram gör det möjligt att ha bestämmelser om förbud mot tobaksrelaterad sponsring i radio- och TV-lagen (se avsnitt 5.3.2). 5Marknadsföringen av tobaksvaror m.m. 5.1.1Varningstexter, innehållsdeklaration och produktkontroll De nuvarande bestämmelserna på ovan nämnda områden vilar bl.a. på och rådets direktiv /37/EG av om tillnärmning av medlemsstaternas lagar och andra författningar om tillverkning, presentation och försäljning av tobaksvaror, det s.k. märkningsdirektivet. Tillsyn utövas av . Enligt 9 § första stycket tobakslagen (1993:581) skall förpackning till tobaksvara som är avsedd att i näringsverksamhet tillhandahållas konsumenter inom landet i den utsträckning och på det sätt som regeringen föreskriver förses med 1.texter och illustrationer som upplyser om de hälsorisker som är förbundna med bruk av tobak och om rökavvänjning (varningstexter), 2.deklaration som upplyser om skadliga ämnen som tobaksvaran innehåller eller ger upphov till (innehållsdeklaration), 3.uppgifter för att säkerställa identifikation av platsen och tiden för tobaksvarans tillverkning. Regeringen får enligt paragrafens andra stycke överlämna åt en myndighet att meddela föreskrifter enligt första stycket. Av 18 § tobakslagen följer att en myndighet om regeringen så bestämmer även får meddela föreskrifter om gränsvärden för skadliga ämnen som tobaksvara får innehålla eller ge upphov till, samt om mätning och övervakning av sådana gränsvärden. En vara som inte uppfyller föreskrifterna får inte tillverkas eller säljas i och inte heller får en sådan vara föras in till för försäljning till konsumenter. Regeringen har genom tobaksförord- ningen (2001:312) överlämnat till att Marknadsföringen av tobaksvaror m.m. meddela föreskrifter om varningstexter och innehållsdeklaration, om gränsvärden för skadliga ämnen samt om mätning och övervakning av gränsvärden (2 §). Det åligger tillverkare och importörer av tobaksvaror att till institutet lämna en förteckning för varje märke och typ av tobaksvara över alla ingredienser och kvantiteter av dessa som används vid tillverk- ningen av varan (3 §). skall sedan sprida den informationen till konsumenter, med undantag för uppgift som utgör företagshemlighet. skall slutligen även översända årlig information till (4 §). Om det behövs för att bestämmelserna i 18 §, skall följas får enligt 20 § tobakslagen meddela förelägganden och förbud som behövs. Detsamma gäller bestämmelserna i tobaksförordningen och institutets föreskrifter. Enligt 12 § tobakslagen får tobaksvaror inte säljas till eller på annat sätt lämnas ut i näringsverksamhet till den som inte har fyllt . Den som lämnar ut tobaksvaror skall också förvissa sig om att mottagaren har uppnått nämnda ålder. Om det finns särskild anledning att anta att en tobaksvara är avsedd att lämnas över till någon som inte har fyllt får varan inte lämnas ut. Enligt 13 § tobakslagen får tobaksvara dessutom föras in i landet endast av den som har fyllt . I 12 a § tobakslagen anges att den som i sin näringsverksamhet säljer tobaksvaror till konsumenter skall anmäla försäljningen hos den kommun där försäljningen sker. Skälet för att denna paragraf infördes var att bestämmelserna om 18-årsgränsen inte efterlevdes och att man därför önskade bättre förutsättningar för tillsyn och riktad information (prop. 2001/02:64 Vissa tobaksfrågor s. 47 f.). Regeringen ansåg att det behövdes åtgärder som kunde bidra till att underlätta och effektivisera kontrollen. Dessa åtgärder borde emellertid framstå som rimliga och förståeliga med hänsyn till såväl åtgärdernas effekt som de olägenheter och kostnader som de kunde medföra. Ett system med säljtillstånd, som hade föreslagit i sitt betänkande SOU 2000:91 Hälsa på lika villkor – nationella mål för folkhälsan, skulle enligt regeringens Marknadsföringen av tobaksvaror m.m. mening föra för långt. Det ansågs i stället vara möjligt att med mindre ingripande medel uppnå att åldersgränsen för inköp av tobak efterlevdes på ett bättre sätt. Ett system med anmälnings- plikt i kombination med en avgiftsfinansierad tillsyn befanns vara tillräckligt för att uppnå detta syfte. På detta sätt förutsattes kommunen få kännedom om de näringsidkare som säljer tobak i kommunen så att de kunde bli föremål för tillsyn och riktad information. behandlade i ett betänkande (1998/99:SoU8 Folkhälsofrågor m.m.) motionsyrkanden gällande förbud mot tobaksvaruautomater. Utskottet vidhöll sin tidigare inställning i frågan dvs. att något förbud mot tobaksförsäljning via automat inte skulle införas (s. 30). Utskottet hänvisade därvid bl.a. till tidigare behandling av frågan där utskottet uttalat att kommunerna har tillsynsansvar för att åldersgränsen vid försäljning av tobak följs av handeln och att utskottet utgick från att kommunerna noga följer denna typ av försäljning. kd och mp). följde utskottet (prot. 1998/99:79). Utskottet har även senare vidhållit sin inställning vad beträffar tobaksvaruautomater (bet. 2001/02:SoU8). Ansvar för brott mot bestämmelserna om handel Om straff för den som uppsåtligen eller av oaktsamhet bryter mot 12 § finns föreskrifter i 27 § tobakslagen. Den som uppsåtligen eller av oaktsamhet bryter mot 12 § döms för olovlig tobaksförsäljning till böter eller fängelse . Är gärningen att anse som ringa döms inte till ansvar. Den som överträtt ett vites- föreläggande eller ett vitesförbud skall inte dömas till ansvar enligt tobakslagen för gärning som omfattas av föreläggandet eller förbudet. I 28 § tobakslagen hänvisas beträffande ansvar för olovlig införsel och olovlig utförsel av tobaksvaror till lagen (2000:1225) om straff för smuggling (se avsnitt 6.3.6). Marknadsföringen av tobaksvaror m.m. Enligt 14 § första stycket tobakslagen får en näringsidkare som marknadsför tobaksvaror till konsumenter inte använda kommers- iella annonser i periodiska skrifter eller i andra jämförbara skrifter på vilka tryckfrihetsförordningen, TF, är tillämplig. Inte heller får vid sådan marknadsföring användas kommersiella annonser i ljudradio- eller TV-program. Detta gäller även sådana TV-sänd- ningar över satellit som omfattas av radio- och TV-lagen (1996:844). Marknadsföring av tobaksvaror på andra sätt än som avses i 14 § första stycket tobakslagen, dvs. genom annonser i tidningar m.m., är underkastad särskilda krav. I 14 § andra stycket tobakslagen anges att vid marknadsföring av tobaksvaror till konsumenter på något annat sätt än som avses i första stycket skall en näringsidkare iaktta särskild måttfullhet. I synnerhet gäller att reklam eller annan marknadsföring inte får vara påträngande, uppsökande eller uppmana till bruk av tobak. Genom propositionen Vissa tobaksfrågor, prop. 2001/02:64, föreslog regeringen ytterligare inskränkningar av möjligheterna till tobaksreklam. Förslagen beslutades sedermera av (se avsnitt 4.1.1 och 4.1.2). Förbudet gäller viss s.k. indirekt tobaksreklam dvs. förbud att vid marknadsföring av andra varor och tjänster än tobaksvaror använda varumärken som förknippas med tobaksvaror. Enligt 14 a § första stycket tobakslagen får en näringsidkare som marknadsför antingen en annan vara än en tobaksvara eller en tjänst till konsumenter inte använda ett varukännetecken som helt eller delvis används för en tobaksvara eller enligt gällande bestämmelser om varumärken är registrerat eller inarbetat för en sådan vara. Denna inskränkning gäller om marknadsföringen sker i kommers- iella annonser i periodiska tidskrifter eller i andra jämförbara skrifter på vilka tryckfrihetsförordningen är tillämplig (p. Detsamma gäller kommersiella annonser i ljudradio- eller TV- program eller i TV-sändningar över satellit som omfattas av radio- och TV-lagen (p. Av andra stycket i samma paragraf framgår att om en näringsidkare använder ett sådant varukännetecken vid marknadsföring till konsumenter på något annat sätt, skall näringsidkaren iaktta den måttfullhet som är betingad av att kännetecknet också förknippas med tobaksvaran. Marknadsföringen av tobaksvaror m.m. undantag i paragrafens tredje stycke. Bestämmelserna tillämpas således inte 1.i fråga om ett varukännetecken som i endast begränsad omfattning förekommer vid marknadsföring av tobaksvaror, 2.i fråga om ett varukännetecken som framträder i en form som tydligt skiljer sig från utseendet på tobaksvarans kännetecken, eller 3.i andra fall om det är oskäligt.