sou · GSB327d3 · 2005-01-01 00:00:00 — Även i propositionen som handlade om hur löntagarfondernas medel skulle tillföras forskning diskuterades forskarskolor, och forskarutbildning föreslogs bli en integrerad del av de nya forskningsstiftelsernas verksamhet.37 Stiftelserna har också stått för den största delen av tillväxten i antalet forskar- skolor, och deras satsningar beskrivs översiktligt nedan. Utöver dessa forskarskolor, och de 16 som inrättades av regeringen, finns ett antal lokala forskarskolor. 33National , Science and Indicators 2002 (, VA [NSB 02–01], ). 34National , Graduate Education Reform in Europe, , and the and International Mobility of Scientists and Engineers: Proceedings of an (, VA: NSF 00– 318, 2000). 35För en utförlig historik, se , Forskarskolor – ett regeringsuppdrag. 1992/93:170, Forskning för kunskap och framsteg. 1992/93:171, Forskning i frontlinjen. Bilaga 5 SOU 2004:27 Till en början satsade () en betydande del av anslagen på olika former av forskarskolor (, motsvarande av de totala utbetalade anslagen fram t.o.m. ), för att senare svänga över mot mer renodlade forskningssatsningar. Inledningsvis var forskarskolorna ofta fullfinansierade (inklusive studiefinansiering). beviljar SSF endast medel till kurs- och handledningsdelen i sådana ren- odlade forskarskolor som har en utbyggd organisation för kurs- utveckling och administrativt stöd, medan den finansiering som avser själva forskningsuppgiften (inklusive doktorandens studie- finansiering) måste täckas på annat sätt. Enligt den granskning av SSF:s verksamhet som KVA genomfört38 fanns det 2 160 forskarstudenter registre- rade i SSFs programdatabas, varav var kvinnor. hade 426 avlagt doktorsexamen och 324 licentiatexamen. I KVA:s granskning konstateras att SSF:s stöd till forskarskolor har inneburit en mycket värdefull utveckling och förnyelse av den kursrelaterade delen av forskarstudierna, av särskild betydelse för de tillämpade områden där traditionella forskargrupper är för små för att kunna erbjuda ett brett och regelbundet återkommande kursprogram. SSF har också stött och stöder sex biomedicinska forskar- skolor som är ettåriga och utformade som bryggor mellan grund- utbildning och forskarutbildning. Över 700 studenter har antagits . finansierar 14 företagsforskarskolor, vilka beviljats t.o.m. och har rekryterat mer än 150 doktorander. Företagsforskarskolorna syftar till att öka samarbete och kunskapsöverföring mellan högskola och näringsliv med fokus på att bidra till en ökad andel forsknings- meriterade medarbetare i svenska företag. , – en granskning av verksamheten 1998–2002 (KVA rapport 2003:2). Satsningen på företagsforskarskolor har utvärderats utifrån ovanstående mål. Utvärderingen pekade på en samstämmig uppfattning hos de inblandade att det är en innovativ satsning med stor nytta , och med stor utvecklingspotential. Förutom att peka på ett antal kritiska faktorer och föreslå föränd- ringar noteras i utvärderingen att många respondenter önskade se färre och större flerdisciplinära satsningar inom nyckelområden, som samlar både stora och små företag och forskare i teman, konsortier etc. Många ansåg att det finns alltför spretiga och överlappande satsningar där finansiärerna skapar konkurrens i stället för slagkraft. ger också stöd till enskilda företagsdoktorander samt till magisterutbildningar med tydlig inriktning mot närings- livets behov. RJ har beviljat sammanlagt till fyra forskarskolor, som antagit 70 doktorander. (Moderna språk, matematikdidaktik, museivetenskap och studier om Stillahavs- asien.) De 16 nationella forskarskolorna De 16 forskarskolor som inrättades av regeringen finns beskrivna genom sina programförklaringar i Forskarskolor i – en sammanställning (rapportserie 2001:12 R) och i första uppföljningsrapport 16 forskar- skolor – statistisk uppföljning av doktoranderna och några resultat om verksamheten (). Några resultat från denna senare rapport återges i kapitel 8. Fördelningen av olika typer av forskarskolor beskrevs av Hög- skoleverket i Forskarskolor – ett regeringsuppdrag. I de svar som inkommit på våra frågor till universitet och högskolor finns uppgifter om forskarskolor, men de redovisas på alltför olika sätt för att ge en uppdaterad samlad bild. Några exempel kan dock ges. namnger 13 forskarskolor, varav 8 var stiftelse- finansierade (5 av SSF), två hörde till de 16 nationella, och tre var egna, interna forskarskolor (en i samarbete med SLU). har organiserat en stor del av forskarutbildningen i forskarskolor, och uppger att 7 av 10 doktorander där deltar i någon av de 35 fors- karskolor som finns. KI anger att 6 kompletta forskarskolor finns, varav en nationell. deltar i 11 nationella eller regionala forskarskolor. Noteras kan att en del av forskarskolorna mer motsvarar ameri- kanska graduate schools, dvs. en organisatorisk bas för den reguljära forskarutbildningen – så t.ex. i fysikämnena vid och . 4Forskarutbildningens utveckling – antagning, examination och genomströmning Forskarutbildningen har expanderat kraftigt . Nedan beskrivs utvecklingen av antalet nybörjare och examinerade, samt forskarutbildningens effektivitet i termer av genomströmning. Antalet nybörjare39 låg ganska kring 2000 , men har fördubblats . förändringar medförde en drastisk ökning före reformen, främst inom medicin, och en kraftig minskning omedel- bart efter, mest uttalat inom humaniora och samhällsvetenskap. Den ämnesmässiga fördelningen har förändrats markant över tid – teknik och medicin har ökat kraftigt, medan antalet nybörjare inom humaniora och samhällsvetenskap bara är marginellt högre än . är det fram- för allt humanioras andel av nybörjarna som har minskat. Natur- vetenskap uppvisar en stabil, långsam ökning. 39 Som nybörjare i forskarutbildningen räknas en doktorand som har en registrerad aktivitet i forskarutbildningen om . Antal nybörjare 1972/73 2001/02, fördelat på ämnes- områden (sammanslagna nationella forskningsämnen) Källa: SCB samt (NU-databasen). Andelen kvinnor bland nybörjarna har ökat inom alla stora ämnes- områden och är i genomsnitt . Av de fem stora ämnena40 är det bara inom teknik som andelen inte håller sig inom intervallet 40–– och inom medicin, där andelen män bland nybörjarna /02 hamnade precis . Inom övriga forskningsområden (huvudsakligen vårdvetenskap) är andelen kvinnliga nybörjare . 40 av doktoranderna finns inom fem av de tolv nationella forskningsämnen som SCB räknar med (kod på tvåsiffernivå): humaniora och religionsvetenskap (11), samhällsvetenskap (13), naturvetenskap (15), teknikvetenskap (16) och medicin (18). Andel (%) kvinnor av nybörjare 1992/93–2001/02, fördelat på nationellt forskningsämne (sammanslaget för huma- niora och samhällsvetenskap) Källa: SCB. Examinationen uppvisade en ganska svag ökning , men fördubblades . Även antalet avlagda licentiatexamina fördubblades och fortsätter att öka. Ökningen av examinationen har varit mycket snabbare än ökningen av antalet nybörjare, beroende på att genomströmningen i forskarutbildningen ökat, vilket diskuteras närmare under egen rubrik nedan. Doktorsexamina, doktorsgrader och licentiatexamina 1969/70 – 2001/02 Källa: SCB. Examinationen har ökat inom alla stora ämnesområden, och ämnesfördelningen är relativt stabil . Några effek- ter på examinationen av den kraftigt minskade antagningen inom humaniora efter 1998 är inte synliga ännu (se bilaga 6). Antal doktorsexamina 1992/93–2001/02, fördelat på natio- nellt forskningsämne Källa: SCB. Andelen kvinnor bland de examinerade har också ökat kontinuer- ligt och uppgick /. Humaniora, sam- hällsvetenskap och naturvetenskap ligger nära detta genomsnitt, medan andelen är lägre inom teknikvetenskap () och högre inom medicin (). Antal doktorsexamina 1981/82–2001/02, fördelat på kön Källa: SCB. Genomströmning – studietid och examinationsgrad Den genomsnittliga nettostudietiden har legat strax under 9 terminer, och bruttostudietiden runt 12 termi- ner. 1996/97 var siffrorna 9,5 respektive 13 terminer. Genomsnittet är alltså i god överensstämmelse med en studietid , men det döljer stora skillnader mellan ämnen. Exempelvis hade universitets examinerade 2002 en genomsnittlig nettostudietid , men den varierade mellan inom medicin och inom humaniora. Medicinområdets andel av de examinerade har ökat, vilket medför en för totalen genomsnittligt kortare studietid. Den korta studietiden inom medicin har till stor del sin förklaring i att antagningen sker först efter att forskarutbildningen påbörjats. Studietiden ger bara halva bilden, nämligen hur det tog för dem som blev klara. En kanske än mer intressant fråga är hur många som når examen inom , här kallat examinations- grad. kohortstudier visar att bland dem som antogs till forskarutbildning i hade omkring 20 pro- cent av de antagna inom humaniora disputerat efter antag- ning; motsvarande siffra var inom naturvetenskap, inom teknik och inom medicin.41 Dessa uppföljningar har också visat en stor skillnad mellan dem som har godtagbar finansiering och dem som inte har det. Av dem som haft reguljär studiefinansiering hade cirka 40 pro- cent tagit examen inom humaniora och samhälls- vetenskap, medan detsamma bara gällde 5–av de dok- torander som inte haft någon studiefinansiering inom högskolan. Utredningen har beställt uppgifter från SCB om antalet exa- minerade läsåren 1980/81 t.o.m. /02 uppdelat på ny- börjarläsåren42 1980/81–2001/02, ämne och kön. Dessa uppgifter visar att andelen av nybörjarna ett visst läsår som har tagit doktorsexamen har ökat kontinuerligt. Av de som var nybörjare i forskarutbildningen hade i genomsnitt tagit doktorsexamen , medan motsvarande siffra för dem som var nybörjare var . Andelen exa- minerade har ökat från mellan ny- börjarläsåren 1990/91 och 1996/97. Eftersom endast de exami- nerade /02 finns med i materialet har de som antogs förändringar inte hunnit så långt. Andelen som tagit doktorsexamen ligger dock högre för nybörjarna /99 än för något tidigare nybörjarläsår. 41Dessa kohortstudier gjordes av UHÄ års forskningsproposition (1989:7 Bilaga 18) och uppdaterades av i Forskarutbildningen : reformer och resultat. De redovisas också i , Universiteten och forskarna – från stagnation till förnyelse. I om samhällsvetenskaplig forskarutbildning (RRV 1996:52) framgår att examinationsgraden för antagna var inom samhällsvetenskap. 42Avser det nybörjarläsår som uppnått den högsta doktorsexaminationsfrekvensen. humaniora är detta 1989/90, för samhällsvetenskap 1991/92 och för övriga 1990/91. Andel (%) doktorsexaminerade av nybörjare 0–efter nybörjarläsåret. Nybörjarläsåren 1995/96–1998/99 samt medel- värde för femårsperioder nybörjarläsåren 1980/81–1995/96 Källa: SCB. Den högsta totala andel doktorsexaminerade som uppnåtts i SCB- materialet är , och avser nybörjarna 1990/91 som alltså haft på sig. I figur 7 och tabell 1 nedan används det senast tillgängliga nybörjarläsåret, dvs. 1997/98 för 4 studieår, 1996/97 för 5, osv. Det senast tillgängliga nybörjarläsåret är i samtliga fall nedan också den årskull som uppnått högst examina- tionsgrad. Andelen av samtliga nybörjare som tagit doktorsexamen har alltså aldrig varit högre än , aldrig högre än , osv. Examinationsgraden är något lägre för kvinnor än för män, men skillnaden är mindre . Andel (%) doktorsexaminerade 4–8 samt efter nybörjarläsåret, fördelat på kön. Källa: SCB. Andel (%) doktorsexaminerade 4–8 samt 10–efter nybörjarläsåret, fördelat på kön och nationellt forskningsämne. Skillnaderna mellan ämnen visar ungefär samma mönster som tidigare studier: högst examinationsgrad inom naturvetenskap och medicin, lägst inom humaniora. Inom alla ämnesområden har examinationsgraden ökat. 43 Avser det nybörjarläsår som uppnått den högsta doktorsexaminationsfrekvensen. För humaniora är detta 1989/90, för samhällsvetenskap 1991/92 och för övriga 1990/91. Andel (%, två perioders glidande medelvärde) av nybörjare som tagit doktorsexamen efter nybörjaråret, fördelat på sammanslagna nationella forskningsämnen. Nybörjarläsåren 1980/81–1995/96 1980 1981 1982 1983 1984 1985 1986 1987 1988 1989 1990 1991 1992 1993 1994 1995 Medicin, odontologi och farmaci Humaniora och religionsvet. Noteras bör att endast doktorsexamen räknas här, och att teknikområdet därför ser ut att ha en lägre examinationsgrad än de har, med tanke på det stora antal som avslutar sin utbildning med licentiatexamen. I nedanstående diagram visas andelen examinerade efter /94. Om slutliga licentiatexamina räknas med ökar examinationsgraden för teknikområdet från . Andel (%) av nybörjare 1993/94 som avlagt doktors- examen t.o.m. /02 eller avslutat med licentiatexamen t.o.m. . Slutlig licentiatexamen innebär att nybörjaren avlagt licentiatexamen men ej doktorsexamen, och inte har någon aktivitet registrerad i forskarutbildningen fr.o.m. tredje terminen efter licentiatexamen Skillnaden mellan ämnesområdena, särskilt mellan humaniora och samhällsvetenskap, blir mindre om man jämför andel examinerade efter ett större antal år. Bland nybörjarna 1997/98 hade mer än dubbelt så hög andel examinerats inom samhällsvetenskap än inom humaniora, medan andelen examinerade av dem som var nybörjare är densamma inom humaniora som inom samhällsvetenskap. Det kan dels bero på studietidernas längd, men också på skillnader mellan ämnen i hur mycket forskarutbildningen effektiviserats . Andel (%) som tagit doktorsexamen t.o.m. /02 eller avslutat med licentiatexamen av nybörjare läsåren 1995/96, 1996/97 och 1997/98 samt medelvärden för femårsperio- der nybörjaråren 1980/81–1994/95. För definition av slutlig licentiatexamen, se figur 9 Vi har inte haft möjlighet att göra alltför ingående analyser av materialet. Många olika aspekter bör beaktas för att t.ex. dra slut- satser om orsaken till skillnader mellan ämnen och kön. Helt klart framgår dock att en positiv utveckling ägt rum, som indikerar en ökad effektivitet i forskarutbildningen. Det är också ett rimligt antagande att examinationsgraden, särskilt under 4–efter starten, kommer att fortsätta öka förändringar. trädde ett antal förordningsändringar i kraft, som enligt budgetpropositionen skulle innebära en reformerad forskarutbildning (kallas i det följande bara för propo- sitionen).1 Det som brukar kallas forskarutbildningsreformen innebar i princip inga substantiella förändringar av själva forskar- utbildningen. I stället var det uttryckliga syftet att förverkliga det som redan gällde sedan 1969 års reform, och att befästa den posi- tiva utveckling som ägt rum i form av en mer strukturerad forskarutbildning. I praktiken upplevdes det dock som ett stort ingripande inom vissa områden. Så hänvisas t.ex. ibland till studietidsförkortningen trots att forskarutbild- ningen är fyraårig . Den striktare tidsgränsen samt den starka kopplingen mellan antagning och finansiering är de föränd- ringar som väckt mest diskussion. En ordentlig utvärdering av reformen kan egentligen inte göras förrän , då bl.a. genomströmningen av doktorander antagna efter 1998 och eventuella förändringar av avhandlingarna kan studeras. Vissa effekter, t.ex. för antagningen, är dock omedel- bart synliga i statistiken. Genom de frågor som utredningen ställt till samtliga lärosäten samt de kontakter utredningen haft med lärosäten och doktorander kan också vissa upplevda tendenser urskiljas. I denna bilaga ges en översikt över de förändringar som gjordes och de effekter som kan iakttas. 1997/98:1, Utgiftsområde 16, avsnitt 5.5 (En reformerad forskarutbildning). De förändringar som infördes var: krav på studiefinansiering vid antagning (9 kap. 3 § HF) hårdare begränsning av studietiden: krav på att forskarutbildningen bedöms kunna genomföras för antagning (9 kap. 3 § HF) anställda doktorander får ägna av tiden till annat än sin egen forskarutbildning, jämfört med en tredjedel tidigare (5 kap. 2 § HF) avräkning ska göras för all studietid, och inte bara tid med utbildningsbidrag, vad gäller hur anställning som doktorand får innehas (5 kap. 7 § HF) en doktorand som haft utbildningsbidrag ska anställas som doktorand (5 kap. 4 § HF) anställningar som doktorand ska utannonseras om de helt eller delvis finansieras av högskolans anslag för forskning och forskarutbildning (5 kap. 5 § HF) förordningen om doktorsavhandlingar avskaffades fakultetsnämndens ansvar för och tillsyn över forskarutbild- ningen betonades (8 kap. 5 § HF) en individuell studieplan ska upprättas för varje doktorand, där såväl doktorandens som fakultetsnämndens åtaganden anges (8 kap. 8 § HF) om en doktorand i väsentlig utsträckning åsidosätter sina åtaganden enligt den individuella studieplanen ska fakultets- nämnden dra in rätt till handledning och andra resurser för forskarutbildningen (8 kap. 10 § HF) Dessa förändringar behandlas i tur och ordning i det följande. Hänvisningar till de kapitel där frågor som har koppling till dessa förändringar diskuteras ges i förekommande fall inom parentes under varje avsnitt. I vissa fall beskrivs problematiken mer utförligt i dessa kapitel. 1 Studiefinansiering vid antagning Från får doktorander bara antas om de (1) kan erbjudas anställning som doktorand eller utbildningsbidrag, eller (2) har någon annan form av studiefinansiering som bedöms kunna säkras och göra det möjligt för doktoranden att slutföra studierna . Som exempel på det senare nämns i sammanhanget högskoleadjunkter samt anställda inom sjukvården och näringslivet. Även studiemedel och stipendier nämns dock i propositionen. Att antagningen bör anpassas till tillgängliga resurser och dokto- randerna ha förutsättningar att bedriva studierna på heltid (dvs. inte behöva förvärvsarbeta vid sidan av studierna för att finansiera dessa) var en slutsats som drogs redan av forskarutred- ning. Trots det var högskoleförordningen länge inte särskilt på- drivande härvidlag. Fram till lydde 8 kap 17 § högskoleförordningen (1977:263): Om det är oundgängligen nödvändigt får fakultets- eller sektionsnämnd fastställa det högsta antal studerande som under ett läsår får finnas antagna för forskarutbildning inom ett ämne eller inom del av ett ämne. forskningspolitiska proposition betonades att institu- tionerna måste ta ett direkt ansvar för de doktorander de antar. Studerande får inte antas till forskarutbildning med mindre än att institutionen kan erbjuda godtagbara villkor i fråga om handledning och arbetsmiljö. Försörjningen måste vara tillfredsställande ordnad.2 Finansieringen framhölls dock inte i förordningstexten, utan fick inrymmas inom godtagbara studievillkor i övrigt (9 kap. 1 § HF). Bakgrunden till åtstramning var att det inom vissa ämnen fortfarande antogs långt fler doktorander än som kunde erbjudas godtagbara villkor enligt ovan, och att detta ledde till långa studietider eller studieavbrott. 1986/87:80 om forskning, bilaga 6 () 26. Effekter på antagning och examination Kritiken mot studiefinansieringskravet var skarpast från samhälls- vetenskap och humaniora, där den förväntades leda till kraftigt minskad antagning eller rena antagningsstopp inom vissa ämnen. Antagningen minskade som väntat efter 1998, och särskilt inom humaniora och samhällsvetenskap. Den dock återgått till nivån före reformen, utom inom humaniora. Även inom humaniora har antagningen ökat, men inte i en omfattning som uppvägt det kraf- tiga fallet efter reformen, och antalet nybörjare är fortfarande lägre än nivå. Det kan dock konstateras att en minskad antagning utifrån propositionens analys måste ses som en förutsedd och önskad effekt av studiefinansieringskravet. Nybörjare i forskarutbildning per nationellt forsk- ningsämne (de fem största) En effekt som var uttalat önskad var förstås att andelen nybörjar- doktorander med studiefinansiering ökade. Den drastiska kurvan för humaniora i figuren nedan beror till stor del på den minskade antagningen. Antalet doktorander inom humaniora med utbild- ningsbidrag eller anställning som doktorand har dock också ökat, från drygt 600 till cirka 1 000 . Antalet nybörjare inom både humaniora och samhällsvetenskap som får utbildningsbidrag eller anställning som doktorand ökar också, med särskilt stor ökning mellan 1998/99 och 1999/00. Andel (%) nybörjare med anställning som doktorand, de fem största ämnesområdena, 1991/92–2002/02 Det är ännu för tidigt att se effekterna på studietid och genom- strömning. Examinationen har inte sjunkit inom något av de större ämnena , förutom inom medicin där /01 utgjorde en topp (dock en avsevärt mindre sådan än ökningen av antalet nybörjare strax före reformen). Inom humaniora har examinationen ökat kraftigt, och kvoten examinerade/nybörjare ligger nu nära 1:1. har stora särskilda insatser gjorts för tidigare antagna ofinansierade doktorander, med medel som har avsatts bl.a. från regeringen, och högskolorna själva. Det kan alltså finnas en risk för att examina- tionen minskar när effekterna av dessa satsningar planar ut. Nybörjare och doktorsexamina inom humaniora 1992/93– 2001/02 Nybörjare Humaniora och religionsvet Doktorsexamina Humaniora och religionsvet Upplevda effekter vid lärosätena Utredningen ställde ett antal frågor till samtliga univer- sitet och högskolor (bilaga 4). Såväl positiva som negativa effekter noteras. De problem som rapporteras från högskolorna motsvarar i hög grad de problem som de förväntade sig före reformen. Effekter på urval m.m. En omedelbar effekt i vissa ämnen, särskilt inom humaniora och samhällsvetenskap där externa medel inte finns i så stor utsträck- ning, är att det är fler sökande som inte kan antas (statistik på söktryck förekommer dock inte i någon större utsträckning). Detta har lett till både positiva och negativa effekter: Det framhålls ibland som ett problem för forskningen om forskarbegåvningar inte får tillträde till forskarutbildningen, särskilt om doktoranderna producerar en stor del av den totala forskningen. Det förekommer också signaler om att söktrycket till såväl fors- karutbildning som C- och D-kurser tycks minska på vissa håll, på grund av att intresserade studenter avstår från att söka, när de inser hur svårt det är att bli antagen till forskarutbildning. rapporteras att det kan ibland bildas ett väntrum före antagning där sökande fortsätter att läsa och arbeta för att meritera sig. En högskola uttrycker det så att proletarise- ringen på det sättet fortsatt på ny plats i strukturen; dvs. före i stället för efter antagningen till forskarutbildningen. Vissa högskolor ser en tendens att det blir svårare för sökande från andra universitet och utländska sökande när konkurren- sen om platserna hårdnar. En medicinsk fakultetsnämnd har angett att finansierings- kravet tillsammans med det stora beroendet av kortsiktiga externa medel leder till att handledarna tvingas anta den student som råkar visa intresse vid rätt tillfälle, snarare än att genom urval rekrytera den mest lämpliga av flera kandidater till forskarutbildning. Liknande signaler har utredningen fått från andra företrädare från det medicinska området. På den positiva sidan framhålls att den ökade konkurrensen om platserna, samt svårigheten att hantera sökande med och utan egen finansiering (se nedan), visserligen har vållat besvär, men också givit upphov till mer strukturerade urvalsprocedurer. En annan positiv tendens är att de doktorander som antas är bättre förberedda, mer målinriktade och påbörjar avhandlings- arbetet snabbare. (Kapitel 2, 5, 6 och 7) I enstaka svar framkommer en önskan om att återgå till det två- stegsförfarande med relativt öppen antagning och därefter urval till finansieringsrum som var praxis inom delar av humaniora tidigare, bl.a. med hänvisning till att även de som inte är finansierade berikar seminariemiljön. Den motsatta uppfattningen uttrycks dock också i svaren, att en av reformens fördelar var att denna praxis omöjlig- gjordes. I propositionen uttrycktes att en god forskarutbildningsmiljö bör bestå av omsorgsfullt utvalda doktorander som har sin försörjning ordnad och med stöd av god handledning kan ägna sig åt studierna på heltid (eller minst halvtid).3