sou · GSB325 · 2005-01-01 00:00:00 — Med det bredare spektrum som angivits ovan måste både sanno- likheter och konsekvenser inkluderas i en sammanhållen riskanalys med olika möjliga hot. Vissa angrepp torde få förödande nationella konsekvenser, medan till exempel en informationsoperation av en terrorgrupp eller ett kriminellt syndikat vore mindre skadever- kande för rikets säkerhet. Å andra sidan kan dessa typer vara mer sannolika, inträffa oftare och därmed ge en kumulativ effekt av betydelse för vår nationella säkerhet. Bör krisberedskap styras mot möjliga väpnade angrepp av annan stat med en låg san- nolikhet, men med svåra skadeverkningar, eller mot angrepp med högre sannolikhet, men med mindre förödande konsekvenser? Detta balansproblem utgör en svår nöt att knäcka för våra för- svarsplanerare. Konsekvenser måste nu ställas mot sannolikheter på ett tydligare sätt än under det mer endimensionella hotbild. I den säkerhetspolitiska debatten betonar traditionalister nöd- vändigheten av en dimensionering för värsta-fall-situationen av ett visserligen lågsannolikt men uppenbarligen högkonsekvent väpnat angrepp på eller runt vårt land. Man ser helst att de knappa för- svarsresurserna primärt används för detta ändamål. Andra debat- törer lyfter fram aktörsbaserade hot och strukturella sårbarheter av mer skiftande karaktär och av högre sannolikheter, men där konse- kvenserna inte självklart blir så förödande. Saklig information behövs kring dessa prioriteringsfrågor. En flexibel hot- och riskanalys behöver även breddas bortom aktörsbaserade hot där ett ont uppsåt föreligger. Strukturellt betingade sårbarheter behöver lokaliseras och deras potentiella ska- deverkningar bedömas. Till exempel torde ett kollapsat infrastruk- tursystem i ett närliggande samhälle få stora konsekvenser för vårt land, som när Tjernobylkatastrofen inträffade . Andra hotande scenarier kan tänkas, som till exempel omfattande smittepidemier. Omfattande social misär i eller politisk turbulens i Vit- skulle orsaka en rad följdverkningar för länderna runt dessa enklaver. Kriser som berör nationella överlevnad kan alltså ha sitt ursprung i strukturellt betingade förhållanden i andra länder. De behöver inte bygga på en ond avsikt att skada eller hota oss av någon identifierbar aktör. Hur inlemmas dylika riskfyllda situationer i beredskapstänkandet för samhällssäkerhet? Bör insatserna för samhällets säkerhet begränsas till att skapa en god beredskap inför det verkligt svåra, som inte är särskilt sanno- likt, eller kan man även allokera resurser mot mer sannolika situa- tioner som omfattar mindre förödande konsekvenser? Innefattas mer subtila konsekvenser, såsom en erodering av förtroendet för vår demokrati och rättsstat eller tilliten till regeringens och myn- digheters förmåga att hantera för medborgarna väsentliga och akuta problem? Vid en terrorattack eller en svår olycka står inte bara människors liv direkt på spel, utan en rad symbolpolitiska betingel- ser av nationell dignitet utsätts för påfrestningar. Cirkeln sluts mellan beredskapen inför ett väpnat angrepp från en främmande makt och förmågan att hantera en svår inhemsk påfrestning i alla dess dimensioner. har efter förskonats från medvetna terrordåd, som flygplanskapningen vid Bulltofta 1972 och ockupationen av den västtyska ambassaden . Å andra sidan har landet upplevt ett statsministermord , en enorm fartygsolycka 1994, en anlagd brandkatastrof 1998, uppskakande gatuvåld vid i samt ett statsrådsmord . Svåra händelser av olika typer kommer även i fortsättningen att inträffa i . Medborgare, kommuner och regeringen måste vara förberedda för att kunna lindra skadeverkningarna av sådana påfrestningar på samhället. Vi kan inte i förväg exakt veta vad landet kommer att utsättas för. De som ansvarar för rikets säkerhet och medborgarnas trygghet måste fortsätta arbetet med att flexibelt förbereda för det plötsliga och det oväntade. En rad institutionella, juridiska och resursmässiga dimensioner måste förberedas genom planering, samordning och uppföljning. Den mentala beredskapen behöver stärkas genom utbildning och information. Om man håller fast vid den traditionella utgångspunkten att värsta- fall-situationer bör vara dimensionerande för landets försvarsplane- ring samt accepterar den parlamentariskt förankrade slutsatsen att det storskaliga väpnade angreppet inte kommer , uppstår ett behov av ett övergripande planeringskoncept som vägledning för omdaningen mot en samhällssäkerhetslogik. Insat- ser för en godtagbar förmåga till nationell och internationell kris- hantering framstår som en primär och övergripande försvarspoli- tisk uppgift. Vägledande fokus blir inte ett visst angreppsfall, inte heller en given målbild, som berör skyddet av vårt territorium eller vår personal i internationell tjänst, och inte heller en rad möjliga svåra påfrestningar på samhället. Alla dessa situationer har den gemensamma nämnaren att de krä- ver tunga beslut i trängda lägen med hög osäkerhet och ofta hög- gradiga stressupplevelser. Beredskapsarbetet kan sålunda inriktas på att höja krishanteringskapaciteten inför en rad olika utmaningar, vilka kan beröra såväl lokala, regionala och nationella som interna- handlingsarenor. Oavsett investeringar i förebyggande och skadereducerande strukturer och resurser måste en kapacitet finnas för att hantera de akuta situationer som förr eller senare uppstår. En storskalig olycka eller en terrorhandling inom landet ställer betydande krav på de nationella ledningsstrukturerna, likväl som på de omedelbara hjälpinsatserna på platsen. Ett socioekonomiskt sammanbrott eller en väpnad konflikt i och i dess grann- stater skulle på ett liknande sätt direkt beröra svenska intressen och de grundläggande värden vi vill värna inom vårt närområde. Dessa ytterligheter och allt däremellan måste hanteras av svenska beslutsfattare som kriser av nationell dignitet. De som ansvarar för samhällssäkerheten måste förberedas för viktiga insatser inför dylika svåra påfrestningar hemma och i vår omvärld. Det ska betonas att begreppet krishantering inte endast omfattar den mest dramatiska delen av detta arbete, det vill säga akutinsatser när en hotande situation redan har uppstått. Förutom detta viktiga reaktiva inslag ingår flera mer pro-aktiva element i en nationell och EU-baserad krishanteringsförmåga. Sålunda omfattar krishantering mer än den gängse mediala bilden av internationella militära opera- tioner i fjärran länder. anammade detta holistiska synsätt när man fattade beslut om ett förnyat nationellt kris- hanteringssystem. Regeringen anför i propositionen Samhällets säkerhet och bered- skap (2001/02: 158, sidan 53) att begreppet krishantering inbegri- per alla typer av åtgärder som berör hanteringen av händelser. Åtgärderna sträcker sig från samhällets skadereducerande förbere- delser, via den operativa krishanteringen, till frågor som rör sam- hällets återhämtning efter krisens akuta fas. Vidare menar reger- ingen att det är väsentligt att människor har ett förtroende för det demokratiska systemets förmåga att kunna hantera det inträffade. Det är också viktigt att såväl landets högsta ledning som övriga verksamhetsansvariga förmår att förmedla budskapet att samhället bryr sig om det inträffade och de berörda. Det förebyggande arbetet är naturligtvis centralt för att minska sannolikheten av att behöva utsättas för en akutfas. Liksom kon- fliktförebyggande verksamhet anses viktigt, men mycket svårt, inom det internationella säkerhetspolitiska arbetet framstår krisfö- rebyggande insatser som nödvändiga, men svåra att genomföra. Vid toppmötet i antog sålunda EU ett gemensamt program för konfliktförebyggande. Förutsättningarna för att före- bygga kriser och väpnade konflikter går in i varandra, varför denna EU-satsning har betydande försvarspolitisk relevans. Krisförberedande arbete krävs för att minska konsekvenserna eller skadorna av den akuta situation, som inte kan undvikas genom förebyggande insatser. Beredskap inför olika typsituationer kan byggas upp genom en rad olika åtgärder, enligt den klassiska bered- skapsplaneringstanken. Flera myndigheter är engagerade i detta arbete. Ett viktigt inslag i det krisförberedande arbetet är utbild- ning och övningar. Eftervården av en akut krisinsats är en väsentlig del av effektiv och legitim krishantering. Det är vanligt med en period av rannsa- kan och fingerpekande efter en dramatisk kris. Även detta efterspel behöver hanteras för att undvika öppna sår i samhället . En kris måste komma till ett avslut och inte omvandlas till ett utdraget nationellt trauma, liksom vi tyvärr har fått uppleva i flera svenska tragedier . Förutom dessa komponenter i en god krishanteringsförmåga är naturligtvis även en kapacitet för själva akutinsatsen fundamental; att kunna lösa en omedelbar, stressfylld och konsekvensskapande situation. I dagens mediespeglande samhälle är det inte tillfyllest med en effektiv operativteknisk insats. Detta är nödvändigt för framgång, men alls inte tillräckligt. Ett bredare perspektiv behövs på vad som utgör en krishanteringsuppgift. tiska och kommunikativa aspekter måste beaktas för att uppnå den legitimitet som krävs av en framgångsrik krishanterare. Offentligt ledarskap och informationstrovärdighet är också nödvändiga för- mågor. Försummelser eller missbedömningar härvidlag kan leda till en medialpolitisk uppgradering av en extraordinär händelse och ge den helt nya och än mer svårhanterliga krisproportioner. I många fall kan nationella kriser endast hanteras gemensamt med andra länder. Dessa nödsituationer har ofta ett transnationellt drag, såsom vid stora översvämningar, radioaktiva utsläpp, flyg- eller fartygsolyckor, terroristdåd, flyktingkatastrofer eller territoriella konflikter. Genom EU:s inre marknad, och nya kommunikationskanaler sprider sig snabbt diverse smittor på livsmedel, djur, människor samt inte minst på nödvändig dataut- rustning. Motåtgärder kräver då internationell samverkan för att vara effektiva. I många historiska fall har det visat sig hur svårt detta är att uppnå i den reaktiva akutfasen. Insatser kring de övriga komponenterna av en god krishanteringsförmåga ställer ännu högre krav på gemensamt arbete över . Internationell sam- verkan går därför hand i hand med effektiv nationell krishantering i den värld och det vi är en del av. Denna sanning börjar även få ett tydligt genomslag i arbetet inom EU. EUs krishanteringskapacitet kopplas oftast samman med det svenska försvarets internationella, fredsfrämjande uppgifter. En jämförelse görs med de klassiska internationella operationerna under FN-flagg. Detta är ett alltför begränsande perspektiv på denna nya utmaning för det europeiska samhällets säkerhet. EUs krishanteringsförmåga kan prövas i tre olika geografiska sfärer. Den externa insatsen, till exempel i eller i , har upp- märksammats i media. Primärt militära resurser mobiliseras för respons med stöd av civila insatser för omhändertagande och åter- uppbyggnad. Arbetet med att bygga upp strukturer för denna typ av externa krishanteringsinsatser är på god väg inom EU. Lösning- arna berör även samverkan med Natos kapaciteter. Därtill kan den Europeiska Unionen ställas till ansvar då den inre marknadens logik skapar interna krissituationer som måste hante- ras gemensamt. Ett exempel är den återkommande skräcken kring galna ko-sjukan. Andra scenarier kunde vara ett omfattande data- haveri, en kollaps i flygtransportsystemet, gränsöverskridande ter- rorism, en migrationsvåg eller mycket svåra naturkatastrofer i flera länder. I den svenska terminologin skulle här den gemensamma kapaciteten beröra en extraordinär händelse eller en svår påfrest- ning på samhället. Här föreligger stora behov att stärka EUs gemensamma förmåga och inte minst den mentala beredskapen. Resurser finns redan inom varje medlemsland, men regelverk och rutiner för ett gemensamt uppträdande är inte förberedda eller övade. Insatser av denna typ kräver även pelaröverskridande sam- verkan, vilket i sig är komplicerat. kan i denna inre sfär göra betydande insatser på samma sätt som man redan tillsammans med har lyckats föra fram den nödvändiga civila komponenten i operationer utanför EUs gränser. Krishanteringsarbetet med fokus mot svåra situationer inom EU kan generera integrerande effekter då problemen och deras lösningar engagerar samtliga tre pelare, flera av de gemen- samma institutionerna samt berörda nationella myndigheter. Även det civila samhället, näringsliv och frivilligrörelser kan dras med. Med ett sådant brett engagemang på djupet torde Unionen något kunna närmas dess medborgare. Ett demokratiskt tillskott är sålunda möjligt inom denna sfär och av uppenbar relevans för sam- hällets säkerhet. har ett särskilt intresse av att föra fram sambandet mellan utvidgningen och den gemensamma krishanteringsförmågan. Dels betonar den de civila och konfliktförebyggande aspekterna. Krishantering omfattar mer än militära akutoperatio- ner. Dels söker man i efter kreativa instrument och kanaler för att engagera och dess grannar i det europeiska säkerhetspolitiska samarbetet. De framgångar rönt inom området civil säkerhet kring kan tas som utgångspunkt för en bredare och EU-baserad satsning inom denna del av . I sårbara demokratier behöver man utveckla en god förmåga att hantera uppkomna kriser av nationell dignitet. Sådana påfrestningar kan lätt uppgraderas till konflikter med våldsinslag eller till politiska kriser som undergräver demokratins legitimitet. EUs krishanteringskapacitet kan sålunda användas som ett centralt instrument till stöd för utvidgningen och för inlemmandet av i en infrastrukturellt mer robust, mindre konfliktfylld och för medborgarna tryggare kontinent. Det behövs information inom landet om hur den svenska invävda säkerheten kan stärkas genom det utåtriktade arbetet i denna sfär. Överlevnadsfrågan är alltid mycket hård för de närmast berörda. Den inställningen gäller oavsett om detta grundläggande värde hotas av en antagonistisk våldsverkare eller av ett exploderande kärnkraftsverk. Det storskaliga väpnade angreppet är en ytterst svårbemästrad och i hög grad konsekvensskapande nödsituation. Men människors förintelse kan ha sitt ursprung i helt andra beve- kelsegrunder. Folkmord eller massvält kan inte förpassas till säker- hetspolitikens utmarker. Vad som mer behöver genomlysas offentligt är en rad principi- ella frågekomplex med betydande bäring på utformningen av Sveri- ges säkerhets- och försvarspolitiska linje. Informationsarbetet ska vara på framkant av kommande policydiskussioner och inte bara avspegla det senaste försvarsbeslutet eller den för dagen gällande regelboken. Ett exempel på en grundläggande och svårbemästrad säkerhets- politisk problematik är relationen mellan individuell och kollektiv överlevnad. Det finns en latent motsättning mellan trygghet för den enskilde medborgaren och säkrandet av nationen eller riket. Genom ökande och mer krävande internationella uppdrag, i samverkan med personal från andra länder, kan denna problematik snabbt komma i fokus. Den medborgerliga förankringen och den demokratiska legitimiteten för våra utlandsinsatser blir då en väsentlig säkerhetspolitisk tillgång. Förekomsten av transnationell terrorism ökar denna utsatthet då angrepp kan ske mot svenska medborgare hemma eller på internationella uppdrag. En informa- tionsberedskap för sådana situationer behövs. Sambandet mellan att trygga vårt lands säkerhet och att bidra till den euroatlantiska sfärens gemensamma säkerhet kommer sanno- likt att lyftas fram i debatten . EUs föreslagna Solidaritetspakt berör denna problematik. Försvarssamverkan inom EU kommer att intensifieras i efterföljd av det nu avslutade euro- peiska konventets förnyelsearbete. Global överlevnad kan ställas mot regional eller europeisk säker- het, så som skedde debatter om säkerhet och global utveckling. Genom självständig information kring dessa principiella problemkomplex kan man bättre möta den ankom- mande samhällsdebatten kring dessa säkerhetspolitiska utmaningar. En annan grundläggande problematik är sambanden mellan sta- tens, det politiska systemets och dess företrädares överlevnad och å andra sidan det civila samhällets fortbestånd. Den territoriella integriteten har länge varit i fokus för landets försvarsansträng- ningar. Vad krävs för att upprätthålla samhällets säkerhet, där kri- tisk infrastruktur garanteras, inklusive de nödvändiga kopplingarna till omvärlden? Den lättrörliga, transnationella ekonomiska sektorn utgör ett särskilt sårbarhetsproblem för den nationella säkerheten. Vems säkerhet skall statens begränsade resurser inriktas mot? Vad skall rikets ledning värna inom just detta ansvarsområde? Vad måste säkras genom egna insatser och vad bör det allmänna tillgo- dose? Kan någon del av verksamheten inom utgiftsområdet, För- svar samt beredskap mot sårbarhet, läggas ut på entreprenad? Om sjukvården kan privatiseras, om kyrkan kan skiljas från staten, kan då statens ansvar för medborgarna trygghet och rikets säkerhet delegeras eller privatiseras? Kan säkerhetsuppfyllande tjänster införskaffas internationellt eller måste ett suveränt rike ha en egen överlevnadskapacitet i dess nuvarande mångdimensionella bemärkelse? Gäller än det klassiska talesättet: Ett land har alltid en armé, sin egen eller någon annans? Hur hanterar andra länder sina mångdimensionella överlevnadsfrå- gor? Kommer några försvarsuppgifter eller sårbarhetsreducerande in- satser att flyttas över till EU:s gemensamma försvarspolitik i var- dande? Kan något säkerhetshöjande bidrag komma ur den förplik- tande och USA-dominerade Nato-alliansen? Kan samverkan med några mindre men likartade länder, som till exempel de nordiska, erbjuda kostnadseffektiva och legitima måluppfyllande lösningar på vårt nationella säkerhetsdilemma? Det säkerhetspolitiska upplysningsarbetet inbjuder till en rad provocerande frågeställningar om framtiden. Ämnet kan vitaliseras med dylika framåtblickande infallsvinklar. Dessa frågor berör i hög grad de ungdomar som förväntas leva med de beslut för , som vi äldre nu utformar genom en aviserad säkerhetsstrategi och kommande försvarsbeslut. Informationsarbetet behöver nå de yngre medborgare, som ska verka för att erforderliga förmågor skapas för att garantera det svenska samhällets invävda säkerhet. 1.1Vad är upplevelsebaserad inlärning? Hur ska vi då göra för att informera om samhällets säkerhet på ett framgångsrikt sätt ? Jag tycker att vi bör använda oss av teorin bakom upplevelsebaserad inlärning, UBI, som är väl lämpad för ett så mångfacetterat och komplext område som samhällets säkerhet. Upplevelsebaserad inlärning är en teori som beskriver hur vi människor skapar kunskap genom att ta in, bearbeta och omvandla information. Det är en medfödd process som följer ett visst möns- ter och som man kan se redan hos det nyfödda spädbarnet. Ett barn föds med reflexer och genom dessa agerar barnet och får upplevel- ser som det drar slutsatser av. När det ligger i sin vagga och råkar slå till skallran kan det registrera ljudet och rörelsen som uppstår och efter ett antal gånger också sätta dessa effekter i samband med rörelsen. tillbakabildas reflexerna och en medveten handling tar vid. Barnet slår till skallran för att få den att låta och prövar också sin nyvunna färdighet på nallen. Men nallen låter inte och barnet lär sig då att vissa saker låter när man slår på dem men inte andra. På detta vis skapar barnet sin egen inlärning, genom handling som ger nya erfarenheter, och denna upplevelsebaserade inlärningsprocess följer med oss resten av vårt liv. Bakom teorin står (1984). Han har byggt den på forskning av främst , och , vilka alla utgår ifrån att inlärningsprocessen består av fyra stadier som formar sig till en lärocirkel. 1.Konkret upplevelse, KU. Den konkreta upplevelsen är basen för lärocirkeln. Vi tar in information genom våra sinnesupplevelser, vikänner igen oss. Vi vet vad färgen blå är, vi känner igen den när vi ser den. Vi kan känna smaken av en persika när vi talar om den eftersom vi tidigare upplevt hur den smakar. Men vi kan inte beskriva denna färg och smak för någon annan, den finns bara i vårt sinne och skapas genom att vi känner. KU motsvarar höger hjärnhalva, som är konkret, kreativ och förut- sättningslös. 2.Reflekterande observation, RO. Vi tolkar upplevelsen och bear- betar den genom att dels observera hur vår omgivning agerar och dels genom att reflektera. Vi försöker förstå den under- liggande meningen och vad det kan leda till. 3.Abstrakt tänkande, AT. Reflektionen resulterar i att vi skapar slutsatser och teorier om det som hänt, vilka utgör basen för vårt kommande agerande. AT motsvarar vänster hjärnhalva, som är abstrakt, logisk och analytisk 4.Aktivt experimenterande, AE. De nya slutsatserna prövas och tillämpas genom beslut och handling, som också utgör en för- utsättning för utforskandet av nya upplevelser. Själva upplevelsen kan alltså inte ensam skapa inlärning utan behö- ver bearbetas utifrån olika perspektiv. Dessa reflektioner måste leda till slutsatser och logiska teorier och teorierna måste kunna omsät- tas till handling. Handlingen ger en ny upplevelse och cirkeln tar ett nytt varv. Hos en vuxen skulle inlärningsprocessen kunna se ut så här: har jobbat med datorer . ställs han inför ett problem som han inte tidigare hanterat. met och att han inte kan lösa det med hjälp av sin rutin, KU. Han börjar då reflektera över problemet, se det ur olika perspektiv, RO, som i sin tur leder till en förståelse av problemet. Han kanske råd- gör med andra eller söker svar i sina egna tidigare erfarenheter. De svar han finner formar han till en teori: Detta slags problem kräver denna åtgärd, AT. Han prövar sedan sin teori. Om teorin stämmer och problemet blir löst införlivar denna erfarenhet i sin erfa- renhetsbank. Om den inte stämmer får han söka nya vägar. Lärocirkeln är den ideala inlärningen, men i vardagen har vi sällan tid att stanna upp och reflektera så som gjorde i ovanstående exempel. Livet har lärt oss att ta genvägar. Ofta ser vi i vardagen hur vissa enbart handlar direkt utan eftertanke medan andra inte agerar utan att ha tänkt efter först. Kolbs modell utgår istället från hur kunskaper, förmågor och attityder uppnås genom konfronta- tion mellan å ena sidan den konkreta upplevelsen kontra det abstrakta tänkandet och å andra sidan reflekterandet kontra det aktiva agerandet. För hur kan någon vara konkret och spontan som man resonerar teoretiskt? Hur kan man reflektera och handla ? Det är svårt och därför löser vi konflikten mellan att vara konkret eller abstrakt och mellan att vara aktiv eller reflekterande genom att göra val som återkommer gång på gång och därför bildar ett förutsägbart mönster. Kolbs utgångspunkt blir att det skapas olika inlärningsstilar hos oss, baserat på hur vi utvecklar olika preferenser utifrån omgivningens krav under vår uppväxt. Vi väljer sätt att ta till oss och bearbeta information genom hur vi belönats, dels från omgivningen och dels genom våra egna framgångar. Väljer vi att agera eller vill vi tänka igenom vad som händer först? Ett val mellan KU och AT. Väljer vi att enbart betrakta en händelse eller väljer vi att försöka påverka den? Ett val mellan RO och AE. Valet mellan KU/AT avgör hur vi tar in information medan valet mellan RO/AE handlar om hur vi bearbetar information. Eftersom vi måste både ta in och bearbeta informationen för att inlärningen ska bli komplett leder detta till en modell som kombi- nerar de båda dimensionerna. Modellen heter Learning Style Inventory (LSI). LSI är inte avsedd att vara ett förutsägande test, som exempelvis IQ-tester, utan är en kartläggning som är utveck- lad för självskattning och feedback som ska leda till en vidareutveckling. LSI innehåller fyra grundstilar: Konkret upplevelse (känsla), KU (fler perspektiv) (praktisk tillämpning) Abstrakt tänkande (fakta), AT Divergerande KU+RO: Personer med denna inlärningsstil är mer intresserade av människor än av fakta.