sou · GSB3112d5 · 2005-01-01 00:00:00 — Detta är fallet, om ställföreträdaren själv förklarar att han eller hon inte kan eller vill ha uppgiften som representant eller av någon an- ledning, t.ex. visad olämplighet, bör avlägsnas från sin funktion. I det senare fallet kan orsaken till att ärendet väcks vara signaler från hälso- och sjukvårdsansvariga eller förmånsgivare, exempelvis socialnämnd, som kommit i kontakt med den enskilde och dennes ställföreträdare. Det kan också handla om att en framtidsfullmäktig påstås vara oförmögen att ta till vara fullmaktsgivarens intressen på det sätt som får anses vara förutsatt i framtidsfullmakten. I praktiken kan det bl.a. röra sig om att fullmäktigen utnyttjar framtidsfullmakten på ett illojalt sätt. Detta är en faktor som särskilt skall beaktas av rätten när ett godmanskap (eller ett förvaltarskap) övervägs, trots att en tillämp- lig framtidsfullmakt finns (se 1 kap. 18 § andra stycket LFA). Under alla förhållanden bör frågan om representation av den en- skilde i enlighet med de i 11 kap. 1 § angivna lagarna tas upp med den enskilde inför ett anordnande av godmanskap i den utsträckning som detta är genomförbart. Även utan den enskildes medverkan måste frågan beaktas, vilket kan ske genom att anhöriga genom överför- myndaren tillfrågas om förekomsten av eventuella framtidsfullmakter eller deras egen beredvillighet att t.ex. företräda den anhörige vid Information om huruvida det finns någon som enligt särskild lagstiftning kan och vill fungera som den enskilde ställföreträdare lär framkomma i samband med att yttran- den inhämtas enligt 11 kap. 27 §. Det får förutsättas att ämnet i många fall undersöks av överförmyndaren inför en ansökan till rätten; om så inte har skett, kan frågan behöva tas upp vid muntlig för- handling. I andra stycket anges att ett beslut om godmanskap inte får med- delas utan samtycke av den hjälpbehövande, om det inte är uppen- bart att han eller hon saknar förmåga att själv ta ställning i frågan eller att meddela sin mening, med andra ord saknar beslutsförmåga. Uppenbarhetskravet i denna paragraf, liksom i den föreslagna 11 kap. 7 § tredje stycket, ger således inte utrymme för tveksamhet. Oförmågan att själv ta ställning kan yttra sig i en avsaknad av för- måga att tillgodogöra sig information om vad godmanskapet inne- bär eller att självständigt överväga konsekvenserna av ett ställnings- tagande till godmanskapet. (Jfr 3 § första stycket LSH.) Brister i något av dessa hänseenden innebär således att den enskildes sam- tycke kan avvaras. Godmanskap skall följaktligen i vissa fall kunna anordnas även för personer som förklarar att de motsätter sig ett sådant beslut. Det i bestämmelsen angivna uppenbarhetsrekvisitet innebär dock att osä- kerhet rörande den enskildes beslutskompetens i relation till frågan bör föranleda att hans eller hennes negativa inställning till ställföre- trädarskapet måste respekteras. 11 kap. 3 § I paragrafens första stycke föreskrivs att godmanskapet bör anpassas efter det konkreta behovet, vilket i det enskilda fallet kan inskränka sig till ställföreträdarskap beträffande viss egendom eller en viss angelägenhet. Det är således av vikt att rätten eller, i förekommande fall, överförmyndaren (se 11 kap. 30 och 35 §§ FB) anger i beslutet vilka begränsningar som skall gälla för godmanskapet. Avgräns- ningen kan ta sig uttryck i en angiven kombination av ekonomiska och personliga angelägenheter. Någon möjlighet till tidsbegränsning av godmanskapet, exempel- vis med anledning av att en ordinarie ställföreträdare är förhindrad , ges inte. Samma resultat kan dock uppnås genom att godmanskapet upphävs sedan det konstaterats att behovet inte längre föreligger. I andra stycket görs ett förtydligande beträffande kategoriseringen av ekonomiska sociala förmåner, såsom pensioner, bidrag och ersätt- ningar (se avsnitt B 5.2). Ett godmanskap i personliga angelägen- heter innefattar rätt att företräda den enskilde i frågor om att er- hålla förmånerna, även om dessa är av ekonomisk natur. Annat kan dock framgå av rättens beslut. Så kan förordnas att dessa ärenden inte skall falla under godmanskapet, utan under ett förvaltarskap (se 11 kap. 10 §). Det är också möjligt att hänföra dem till ett god- manskap för (i första hand) rent ekonomiska angelägenheter. En kanske ofta användbar konstruktion är att förordnandet får omfatta ekonomiska angelägenheter samt frågor om att erhålla ekonomiska sociala förmåner från det allmänna. För att en god man även skall kunna förvalta eventuella utbetalda medel krävs att denne har behörighet i ekonomiska angelägenheter. Ett godmanskap avseende personliga frågor skall, som förutsätts i tredje stycket, kunna avse även åtgärder inom hälso- och sjuk- vården. För att detta skall vara fallet krävs dock att det uttryckligen framgår av beslutet om att anordna godmanskap. Ett godmanskap enligt 11 kap. 2 § skall kunna avse ställföreträdarskap i enbart så- dana frågor. Av förslaget till 21 § lagen (2003:460) om etikprövning av forsk- ning som avser människor framgår att samtycke till forskning i sam- band med verksamhet som omfattas av hälso- och sjukvårdslagen (1982:763) följer behörigheten att samtycka till åtgärder inom själva hälso- och sjukvården, om inte annat framgår av förordnandet. Be- hörighet för en god man att samtycka till annan forskning följer enligt samma lagrum redan av ett förordnande som allmänt omfattar personliga angelägenheter. Kopplingen mellan förordnandets ut- formning och behörigheten att lämna samtycke till deltagande i kliniska läkemedelsprövningar respektive insamlande och bevarande av vävnadsprover berörs i förslagen till 13 d § läkemedelslagen (1992:859) och 3 kap. 2 b § lagen (2002:297) om biobanker i hälso- och sjukvården m.m. 11 kap. 4 § Paragrafen motsvarar 11 kap. 4 § andra stycket i gällande lag. Att flera gode män kan förordnas inom ramen för det beslutade godman- skapet framgår av 11 kap. 22 §. 11 kap. 5 § Paragrafen är ny. Innehållet i första stycket har berörts i avsnitt B 5.1. En god man skall alltid ha en skyldighet att bevaka den enskildes rätt inom ramen för sitt uppdrag. Uppgiften medföljer både ett upp- drag med inriktning på ekonomiska angelägenheter och ett uppdrag med inriktning på personliga sådana. Godmanskap som enbart går ut på att få sin rätt bevakad bör således inte komma i fråga, om för- ordnandet vilar på 11 kap. 2 § (jfr nu gällande lydelse av 11 kap. 4 §; annorlunda förhåller det sig med godmansförordnanden enligt 11 kap. 17 och 18 §§). Den gode mannens behörighet som juridisk representant i för- hållande till de angelägenheter som omfattas av uppdraget är oin- skränkt, såvida det inte är fråga om representation i förhållande till en sådan strikt personlig fråga som berörs av 11 kap. 6 §. Vidare följer av 11 kap. 7 § att rättshandlingar som utgångspunkt inte kan företas utan samtycke av den enskilde. Det gäller också processhand- lingar. En person som får förvaltarskap anordnat för sig fråntas sin rätts- liga handlingsförmåga i vissa avseenden. Så är inte fallet för en person för vilken godmanskap anordnas. Detta klargörs nu i andra stycket, i vilket sägs att ett beslut om godmanskap inte i och för sig begränsar den enskildes behörighet att företa rättshandlingar. En person som har ett godmanskap enligt 11 kap. 2 § är följaktligen som utgångs- punkt oförhindrad att ingå rättshandlingar utan sin gode mans med- verkan eller samtycke. Att den enskilde likväl kan ha nedsatt besluts- förmåga i sådan utsträckning att han – oavsett beslutet – inte kan ingå rättshandlingar med giltig verkan är en annan sak. Förhållandets inverkan på olika rättshandlingar får prövas från fall till fall (se lagen [1924:323] om verkan av avtal, som slutits under påverkan av en psykisk störning och 13 kap. 2 § ). 11 kap. 6 § Paragrafen är ny. Bakgrunden och tillämpningen har närmare kom- menterats i avsnitt B 5.2 i allmänmotiveringen. En god man skall inte ha en oinskränkt rätt att företräda den en- skilde i personliga angelägenheter, även om själva beslutet om god- manskap synes oinskränkt. Sådana angelägenheter som är av strikt personlig natur utesluter den gode mannens företrädarrätt. I första meningen ges vissa exempel i vilka den gode mannen inte kan ge rättsligt bindande besked. Ytterligare exempel finns i avsnitt C 2.2. Att uppräkningen inte är uttömmande framgår också av andra me- ningen, i vilken tillika klargörs att en fråga kan vara av utpräglat personlig karaktär men likväl fordra ett ställningstagande; i de sist- nämnda fallen skall den gode mannen anses ha behörighet att före- träda den enskilde. Vilka dessa fall är får överlämnas till rättstillämp- ningen att bedöma. I klarhetens intresse bör också i lagar på sak- områden anges att vissa beslut kräver personligt ställningstagande. Redan av bestämmelser i gällande rätt kan utläsas att så är fallet, t.ex. av 4 kap. 5 och 5 a §§ FB om samtycke till adoption. Att en god man inte skall anses ha rätt att företräda den enskilde hindrar naturligtvis inte att han bistår den enskilde i dennes besluts- fattande eller rättshandlande i saken med information, råd och stöd. Detta lär tvärtom ofta vara både tillrådligt och erforderligt, efter- som det kan tänkas gagna den enskilde (se 12 kap. 3 §). 11 kap. 7 § Paragrafen motsvarar 11 kap. 5 § i gällande lydelse och har berörts i avsnitt B 5.1. I första stycket anges utgångspunkten för vad som krävs för att den gode mannens rättshandling skall vara bindande för den enskilde, nämligen att den gode mannen har handlat inom ramen för förord- nandet. I andra stycket tas det kompletterande samtyckeskravet upp. För att rättshandlingen skall binda den enskilde måste denne ha sam- tyckt till rättshandlingen. För att ett giltigt samtycke skall föreligga fordras naturligtvis att den enskilde har tillräcklig beslutsförmåga. – Om den enskilde uppenbart har saknat förmåga att själv ta ställ- ning eller att meddela sin mening, erfordras dock inte samtycke. Förutsättningarna för att samtycket skall kunna undvaras är de- samma som anges i 11 kap. 2 § andra stycket beträffande möjlig- heten att anordna godmanskap utan samtycke från den enskilde. Som framgår av 11 kap. 19 § är paragrafen även tillämplig på gode män som förordnats enligt 11 kap. 16–18 §§. För en god man som bevakar en bortavarandes rätt får paragrafen tillämpas på så sätt att den bortavarande just p.g.a. sin oförmåga att själv vara på plats för att bevaka sin rätt är ur stånd att meddela sin mening (se prop. 1987/88:124, s. 164 f). Behovet av att inhämta samtycke från under- åriga vars rätt bevakas enligt samma lagrum är dock beroende av deras förmåga att själva ta ställning. Paragrafens tredje stycke svarar mot 11 kap. 5 § andra stycket i gällande lydelse och utgör ett komplement till regeln om att den en- skildes samtycke krävs. Rör det sig om en rättshandling av det slag som sedvanligen företas med anknytning till en persons dagliga livs- föring skall samtycke från huvudmannen anses föreligga. Presum- tionsregeln bryts dock, om den enskilde har gett ut- tryck för tredje man att han inte vill gå med på rättshandlingen. En närmare redogörelse för vad som ryms inom rättshandlingar av sedvanlig karaktär med anknytning till en persons dagliga livsföring ges i avsnitt B 7.3.1 och i författningskommentaren till 2 kap. 2 § LFA. En anhörig ställföreträdares behörighet enligt nämnda lagrum att vidta rättshandlingar ryms inom ramen för vad en god man enligt denna paragraf skall kunna företa utan öppet samtycke från huvudmannen. Därigenom utökas i viss utsträckning presumtions- regelns tillämpningsområde. Som ett exempel kan anges att en god man skulle kunna köpa en TV-apparat till huvudmannen utan att först efterfråga dennes samtycke. Det är i vart fall tveksamt om motsvarande åtgärd skulle rymmas inom vad som enligt 11 kap. 5 § andra stycket FB i gällande lydelse anses höra till den dagliga hushållningen. Den måttstock som ges för presumtionsregelns räckvidd hänför sig till vad som sedvanligen företas med anknytning till en persons dagliga livsföring. Det är alltså inte nödvändigtvis fråga om vad den hjälpbehövande själv före den tidpunkt då hjälpbehovet uppstod hade för vanor. Det kan emellertid mycket väl vara det. Som angetts i kommentaren till 2 kap. 2 § LFA kan vad som i det konkreta fallet har betydelse för den enskildes dagliga livsföring skifta från individ till individ. Det skall anmärkas att en viss rättshandling kan utgöra ett förled till en annan. Ett uttag av pengar i bank kan t.ex. tänkas föregå ett inköp av livsmedel eller kläder. Om uttaget är ett förled i ett inköp av exempelvis en pälskappa är uttaget av pengarna inte en rätts- handling av sedvanlig karaktär, även om det till nöds skulle kunna sägas vara till stöd för den enskildes dagliga livsföring. Själva inköpet av pälsen, som teoretiskt skulle kunna genomföras med medel som inte först har tagits ur från bank, är naturligtvis inte heller en rätts- handling av sedvanlig karaktär. Denna tillämpning får anses överens- stämma med gällande rätt (jfr /Vängby s. 11:26). En god man kan ha behörighet även i personliga angelägenheter. Regeln synes emellertid knappast bli aktuell inom andra angelägen- heter än de ekonomiska. Även om en god man med stöd av den angivna regeln kan binda den enskilde också utan att ha inhämtat dennes samtycke, skall den gode mannen givetvis handla på det sätt som bäst gagnar den enskil- de och dessutom beakta dennes uttryckta eller förmodade inställning (se förslaget till ny lydelse av 12 kap. 3 §). Angående möjligheten att inhämta läkarintyg som utvisar den enskildes bristande förmåga att samtycka till den gode mannens rättshandlingar hänvisas till 11 kap. 37 §. I fjärde stycket, som är nytt, anges att tredje stycket är tillämpligt också på en rättshandling som är av annat slag än som anges i det stycket, såvida tredje man varken insåg eller borde ha insett rätta för- hållandet. Regeln är avsedd att tillämpas på rättshandlingar som tredje man med fog (men felaktigt) har antagit vara av sådant slag att samtycke kan presumeras. – I resonemangen nedan bortses från att en rättshandling p.g.a. ratihabition kan bli bindande för den enskilde, trots att förutsättningarna för ingående av en bindande rättshandling inte förelegat inledningsvis. En rättshandling, som i efterhand visar sig vara varken sedvanlig eller åsyftad för den enskildes dagliga hushållning, kan med dagens regler aldrig kan bli bindande för den enskilde så länge denne inte har lämnat sitt samtycke. Detta kan te sig oskäligt mot tredje man. Införandet av ett godtrosskydd syftar till att ge ett bättre skydd för olika tredje män än vad som är fallet med nuvarande regler. En mot- svarande bestämmelse föreslås bli införd i 2 kap. 8 § LFA när det gäller anhöriga som företräder en beslutsinkompetent släkting i vissa ekonomiska angelägenheter. I förgrunden står i princip dels frågan om rättshandlingen är sed- vanlig, dels frågan om den är företagen med anknytning till någons dagliga livsföring. Det sistnämnda kriteriet är nära förknippat med en behovsbedömning. När det gäller vissa inköp o.d. är regelns tillämplighet närmast oproblematisk. Svårare är det ibland vid penninguttag från t.ex. bank eller överföringar från olika konton. Rör det sig om mindre belopp, innestående på s.k. fria konton (se 14 kap. 8 § FB), torde någon undersökningsplikt knappast åvila t.ex. bankpersonal. Vid större ut- tag bör emellertid en förfrågan göras. Någon form av bedömning av nödvändigheten av uttaget eller transaktionen måste då komma till stånd. En rimlig förklaring till rättshandlingen bör dock ofta kunna accepteras. Tredje mans erfarenhet av den gode mannen får natur- ligtvis också betydelse i sammanhanget. 11 kap. 8 § Paragrafen motsvarar 11 kap. 6 § i nu gällande lydelse. Endast en paragrafhänvisning har ändrats. Av hänvisningen i 11 kap. 19 § fram- går att paragrafen tillämpas även på gode män som förordnats enligt 11 kap. 16–18 §§. 11 kap. 9 § Paragrafen anger förutsättningarna för att anordna förvaltarskap och motsvarar således 11 kap. 7 § i gällande lagtext. Till förtydligande har tillagts att en förutsättning för bestämmelsens tillämplighet är att den som berörs har fyllt . Som angetts i avsnitt B 5.2 skall förvaltarskap endast kunna an- ordnas i ekonomiska angelägenheter. Behöver den enskilde hjälp i personliga angelägenheter (eller är han eller hon helt ur stånd att hantera dem) är det således enligt huvudregeln endast godmanskap som kan anordnas i de angelägenheterna. Detta kan få till följd att en person som under protest försetts med ett förvaltar- skap i ekonomiska angelägenheter helt saknar ställföreträdare i per- sonliga angelägenheter, eftersom godmanskap enligt 11 kap. 2 § enligt huvudregeln fordrar samtycke. Att en förvaltare trots det nämnda har en skyldighet att informera sig om den enskildes per- sonliga förhållanden följer dock av 12 kap. 3 §. Vidare ges en möj- lighet att anordna förvaltarskap beträffande erhållande av ekono- miska sociala förmåner i 11 kap. 10 § andra stycket. Som preciserande förutsättningar anges att förvaltarskap för en person som är ur stånd att ha hand om sina ekonomiska angelägen- heter endast får anordnas när det är påkallat för att hindra att den enskildes ekonomi utsätts för väsentliga risker eller att han eller hon utnyttjas ekonomiskt på ett otillbörligt sätt (se avsnitt B 5.1, jfr NJA 1978 s. 350). Detta innebär emellertid inte någon egentlig förändring av rättsläget utan är i stället avsett att ha en pedagogisk effekt. Även om nu nämnda förutsättningar är uppfyllda, kan det finnas utrymme för att välja mindre ingripande hjälpåtgärder. 11 kap. 10 § Paragrafen, som i princip är identisk med 11 kap. 7 § andra stycket i gällande lydelse, svarar i första stycket mot vad som angetts beträf- fande anordnande av godmanskap i 11 kap. 3 § såtillvida att förvaltar- skapet skall erhålla en sådan begränsning som motiveras av den enskildes behov. Utöver att förvaltarskapet skall kunna avse viss egendom eller angelägenhet skall det även kunna avse egendom över- stigande ett visst värde. Erhållande av sociala förmåner är enligt den definition som lämnas i 11 kap. 3 § andra stycket att hänföra till de personliga angelägen- heterna i ett ställföreträdarskap, även om förmånen är av ekono- misk karaktär. Ett förvaltarskap skall emellertid kunna avse rätten till sociala förmåner av ekonomisk natur, trots att förvaltarskap i övrigt reserveras för mer strikt ekonomiska angelägenheter. Detta framgår av andra stycket. Skälen för ett sådant undantag från förval- tarskapets rent ekonomiska inriktning har redovisats i avsnitt B 5.2. Tredje stycket berör rättens möjlighet att överlåta bestämmande- rätten rörande förvaltarskapets utformning. Till förtydligande av att det endast är detaljerna som överförmyndaren genom delegation kan få råda över sägs nu att överförmyndaren närmare får bestämma uppdragets avgränsning. Enligt förarbetena till den ursprungliga bestämmelsen, som i gällande lagstiftning finns i 11 kap. 7 § tredje stycket, skall möjligheten utnyttjas framför allt när det kan bli aktuellt att låta den enskilde själv disponera över en del av sin pen- sion e.d., vilket kan ske genom att överförmyndaren inom ramen för rättens beslut ställer upp vissa begränsningar (företrädesvis belopps- gränser) och förbehåll (se prop. 1987/88:124 s. 169 f). Det bör så- ledes inte komma i fråga att rätten i mer vidsträckt mening låter överförmyndaren bestämma över i vilka avseenden förvaltarskapet Inte heller kan ett beslut som beskrivs i 11 kap. 13 § andra stycket delegeras till överförmyndaren (se /Vängby s. 11:35). 11 kap. 11 § Motsvarigheten till paragrafen finns i 11 kap. 7 § fjärde stycket. 11 kap. 12 § Paragrafen motsvarar nuvarande 11 kap. 9 §. Ett förtydligande har gjorts i första stycket såtillvida att det nu anges att förvaltaren ensam företräder den enskilde i alla angelägenheter som omfattas av upp- draget. Vidare har en hänvisning gjorts till 11 kap. 13 och 14 §§, av vilka följer bl.a. att vissa angelägenheter enligt huvudregeln inte in- går i ett förvaltaruppdrag och att den enskilde med förvaltarens sam- tycke själv kan företa rättshandlingar som i och för sig omfattas av förvaltaruppdraget. Tilläggen innebär inte någon ändring i sak. 11 kap. 13 § Paragrafen motsvarar nuvarande 11 kap. 8 §. Ett förtydligande har gjorts i första stycket av innehåll att det är beslutet om anordnande av förvaltarskap som skall relateras till vilka angelägenheter som den enskilde själv råder över. 11 kap. 15 § Paragrafen motsvarar nuvarande 11 kap. 11 §. Genom den nya hän- visningen till 11 kap. 13 § erinras om att en rättshandling som för- valtaren vidtagit kan falla utanför förvaltarens uppdrag och därmed sakna bindande verkan för den enskilde, trots att förhållandet inte särskilt framgår av beslutet. Om god man med anledning av bortavaro, jäv eller andra särskilda förhållanden 11 kap. 16 § Paragrafen motsvarar nuvarande 11 kap. 1 § och tar sikte på situa- tionen då en förmyndare för en omyndig person på grund av sjuk- dom eller av någon annan anledning inte klarar av att utöva för- mynderskapet eller blir skild från utövningen av det. För underåriga utländska eller statslösa personer som är i behov av en ställföreträ- dare skall det normalt utses en god man enligt den föreslagna lagen (2005:000) om god man för ensamkommande barn m.fl. och således inte enligt 11 kap. 16 §. Med hänsyn härtill har paragrafen tillförts ett tredje stycke i vilket det finns hänvisning dels till lagen (1904:26 s. 1) om vissa internationella rättsförhållanden rörande äktenskap och förmynderskap, dels till lagen (2005:000) om god man för ensam- kommande barn m.fl. 11 kap. 17 § Paragrafen motsvarar nuvarande 11 kap. 2 §. Ett nytt fjärde stycke har tillförts. Innebörden är att överförmyn- daren kan förordna god man i stället för den ordinarie, om den först utnämnde på grund av sjukdom eller annan orsak inte kan utöva ställföreträdarskapet. En god man kan också förordnas för en förvaltare som av motsvarande skäl inte kan fullgöra sitt uppdrag. Det får i förordnandet anges att den gode mannen har förvaltares behörighet. Ett beslut enligt fjärde stycket aktualiseras först när en fullmäktig eller annan medhjälpare enligt 11 kap. 23 § inte kommer i fråga (jfr även förslaget till 11 kap. 16 §). Något riktmärke kan inte fastställas för hur lång frånvaro som kan tolereras utan att överförmyndaren behöver fatta ett dylikt beslut. Detta är av naturliga skäl beroende av vilken hjälp den enskilde kan tänkas behöva . Den särskilt förordnade gode mannen bör naturligtvis entledigas när den ordinarie ställföreträdaren åter är tillgänglig; behovet av en sådan ställföreträdare har då upphört (jfr 11 kap. 31 §). Först genom beslutet återfår den senare sin behörighet. Med stöd av 11 kap. 33 § får såväl den först utnämnde som den tillfällige ställföreträdaren anses behörig att påkalla den tillfällige ställföreträdarens entledi- gande. I formell mening är den särskilt förordnande gode mannen under- kastad reglerna om redovisning av förvaltad egendom. I förslaget till 14 kap. 18 § fjärde stycket FB anges emellertid att om den särskilt förordnande gode mannens förordnande upphör innan tiden för avgivande av årsräkning eller sluträkning inträffar, får sluträkning rö- rande förvaltningen begränsas till att avse en redogörelse endast för de åtgärder som vidtagits av den särskilt förordnade gode mannen. Har ställföreträdarskapet utövats eller i övrigt inte föranlett några större dispositioner, kan det finnas skäl för över- förmyndaren att befria ställföreträdaren från kravet på att lämna års- eller sluträkning, alternativt att tillåta att sådana räkningar lämnas i förenklad form (jfr 14 kap. 19 §). Skyldigheten att inge förteckning över egendom som står under den särskilt förordnade gode mannens förvaltning skall kunna begränsas till lös egendom som den gode mannen har tagit hand om (se förslaget till 14 kap. 1 § andra stycket).