sou · GSB3122d3 · 2005-01-01 00:00:00 — Nämnden skall upprätta en arbetsplan, vars innehåll utgör de närmare villkoren för ungdomstjänsten. Arbetsplanen skall ange bl.a. vilken arbetsplats som den unge skall utföra det oavlönade arbetet på, avtjänandetakten samt innehållet i och omfattningen på den pedagogiska verksamheten. De närmare bestämmelserna härom finns i lagen (2006:000) om verkställighet av ungdomstjänst. I det tredje stycket regleras vilka konsekvenserna kan bli om den unge inte följer arbetsplanen och missköter en dom på ungdoms- tjänst. Åtgärderna förutsätter att anmäler missköt- samheten till åklagaren, som sedan väcker talan vid domstol. Domstolen har i ett sådant mål möjlighet att meddela den unge en varning, om det bedöms tillräckligt (punkten 1). En förutsättning härför är att den unge förklarar sig villig att i fortsättningen uppfylla det åläggande som ungdomstjänsten innebär och att domstolen bedömer detta som realistiskt. Domstolen kan vid en ny prövning av påföljdsfrågan också besluta att ändra omfattningen av den tidigare utdömda ungdoms- tjänsten (punkten 2). Det är därvid endast möjligt att sätta ned antalet ungdomstjänsttimmar. Detta kan bli aktuellt om den unge har verkställt merparten av ungdomstjänsten, men hans situation därefter har blivit sådan att han inte har personliga förutsättningar att verkställa påföljden till fullo. Så kan t.ex. vara fallet om han har återfallit i missbruk eller dylikt. torde då ha skäl att ingripa mot den unge i annan ordning. Är det inte aktuellt med de övriga åtgärderna har domstolen möjlighet att undanröja domen på ungdomstjänst och välja annan påföljd för brottet (punkten 3). För att ungdomstjänst skall kunna undanröjas på grund av den unges misskötsamhet, bör det vara fråga om förhållandevis allvarlig misskötsamhet. Så är naturligtvis fallet om den unge helt har avstått från att följa den för honom upprättade arbetsplanen eller om han, på ett tidigt stadium av verkställigheten återfaller i ett missbruk som innebär att han har svårt att verkställa påföljden. Också den omständigheten att den unge vid upprepade tillfällen uteblir från verksamhet som följer av arbetsplanen, utan att han kan lämna godtagbara förklaringar till sin utevaro, bör bedömas som sådan allvarlig misskötsamhet som skall medföra undanröjande av påföljden. Även i fall då den unge framstår som fullständigt omotiverad och likgiltig för de uppgifter som utförs enligt arbetsplanen kan skäl finnas för ett undanröjande. I fjärde stycket behandlas möjliga konsekvenser av att en upprättad arbetsplan inte kan följas som planerat, utan att fråga är om den unges misskötsamhet. Orsakerna härtill kan vara hänförliga såväl till den unge som till arbetsplatsen där ungdomstjänsten skall verkställas eller till . För påföljdens trovärdighet är det nödvändigt att en upprättad arbetsplan i princip ligger fast och inte kan ändras i väsentlig mån av på egen hand. Det skulle emellertid bli ogörligt om varje liten förändring av arbetsplanen skulle underställas domstolen. När fråga är om mer betydande avvikelser från den ursprungliga arbetsplanen kräver detta dock domstolsprövning. Enligt paragrafens femte stycke skall domstolen vid undanröjande av en dom på ungdomstjänst ta skälig hänsyn till vad den dömde har undergått till följd av domen när den nya påföljden bestäms. I sjätte stycket erinras om att närmare bestämmelser om verkställigheten av ungdomstjänst regleras i en särskild verkställig- hetslag. I den lagen ges ett bemyndigande för regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer att meddela närmare föreskrifter. Som har angetts i den allmänna motiveringen bör detta ankomma på . Paragrafen har sin motsvarighet i 31 kap. 1 § tredje stycket gällande rätt. De allmänna övervägandena om socialtjänstpåföljd i kombina- tion med ungdomstjänst och böter finns i avsnitt 11.2. Den nya bestämmelsen avviker från den gällande ordningen såtillvida att om det är aktuellt att skärpa en socialtjänstpåföljd med en tilläggspåföljd skall domstolen i första hand välja ungdomstjänst. Endast om förutsättningar för att välja ungdomstjänst inte finns skall rätten i stället välja böter som tilläggspåföljd. Bestämmelserna i paragrafens första, andra och fjärde stycke, som behandlar förutsättningarna för att döma till sluten ungdomsvård, motsvarar nu gällande 31 kap. 1 a §. I tredje stycket har införts en möjlighet för domstolen att förordna att domen på sluten ungdomsvård skall gå i verkställighet. Skälen till ändringen har redovisats i den allmänna motiveringen, se avsnitt 16.8.5. Som där har angetts är syftet med förslaget att förkorta häktningstiden för unga lagöverträdare mot bakgrund dels av de negativa effekterna som en vistelse på häktet kan ge, dels vikten av att adekvat vård kan komma till stånd så fort som möjligt. Ett beslut om att domen på sluten ungdomsvård skall gå i verkställighet kräver att det föreligger särskilda skäl härför. Bestämmelsen, som gäller de fall då den unge är häktad och det inte är aktuellt att försätta honom på fri fot i avvaktan på att domen vinner laga kraft mot honom, är avsedd att tillämpas i sådana fall där den unge far mycket illa under vistelsen på häktet. Ett beslut om omedelbar verkställighet skall alltså vara påkallat med hänsyn till den dömdes personliga förhållanden. Det skall vid en samlad bedömning föreligga särskilda skäl för ett sådant förordnande. Den aktuella bestämmelsen har i viss mån sin motsvarighet i den möjlighet till omedelbar verkställighet som finns vid påföljds- kombinationen fängelse och skyddstillsyn i 28 kap. 3 § BrB. Den situation som vi nu behandlar skiljer sig emellertid från den som regleras i 28 kap. 3 § BrB på så sätt att möjligheten att förordna om omedelbar verkställighet beträffande sluten ungdomsvård är begränsad till situationer då den dömde redan är och även fortsättningsvis skall vara frihetsberövad. Den försiktighet som skall iakttas i fråga om att förordna om omedelbar verkställighet med stöd av 28 kap. 3 § BrB gör sig därför inte gällande med samma styrka beträffande föreliggande bestämmelse. Vi föreslår att åtalsunderlåtelse enligt och LUL skall ersättas med institutet straffvarning beträffande den som har begått brott innan han har fyllt . Se kap. 7 i den allmänna motiveringen samt avsnitt 21.4 och 21.6. En nyhet är att straff- varning skall kunna meddelas för sådant brott även av domstol om den finner att den unge skall fällas till ansvar för brottet, se avsnitt 7.5.4. Paragrafen, som är ny, innehåller förutsättningarna för att domstolen skall få meddela straffvarning. Den grundläggande förutsättningen är att det skall vara fråga om ett brott, som någon har begått innan han fyllt . Av första stycket framgår att rätten får meddela straffvarning om det föreligger särskilda skäl därtill och det är uppenbart att brottet har skett av okynne eller förhastande. Domstolens möjligheter att meddela straffvarning är alltså begränsade i förhållande till åklagarens befogenhet att meddela straffvarning enligt LUL. Skälen härför har redovisats i den allmänna motiveringen, se avsnitt 7.5.4. När det gäller kravet på att brottet uppenbarligen skall ha skett av okynne eller förhastande bör vägledning kunna hämtas från förarbetena och RÅ:s allmänna råd beträffande motsvarande bestämmelse i 17 § andra stycket LUL. Som framgått av den allmänna motiveringen förespråkar vi att RÅ utfärdar nya sådana råd beträffande straffvarning enligt LUL. Vi har därvid redovisat vissa principer som bör ligga till grund för de nya anvisningarna (se avsnitt 7.5.8). De fall där det kan bli aktuellt för domstolen att meddela den unge straffvarning är främst sådana där åklagaren sett sig tvungen att väcka åtal på grund av någon särskild anledning trots att förhållandena i övrigt talar starkt för straffvarning. En sådan omständighet kan vara att målsäganden begärt skadestånd i anledning av brottet. Ett annat exempel är den situation som ibland uppkommer när flera unga gärningsmän har agerat tillsammans och en av dem erkänner. Det förekommer att åklagaren under sådana förhållanden ser sig föranlåten att åtala samtliga även om den som erkänt i och för sig skulle kunna få straffvarning av åklagaren, eftersom hans uppgifter kan vara av betydelse för bedömningen av de övrigas ansvar för gärningen. I de beskrivna fallen kan alltså, om det bedöms som lämpligt, den unge meddelas en straffvarning av domstolen. Kravet på att det, utöver okynne eller förhastande, skall föreligga särskilda skäl bör innebära att straffvarning kommer ifråga främst i de fall där alternativet är ett relativt lågt bötesstraff. Det bör inte komma ifråga för domstolen att meddela straffvarning vid allvarligare brottslighet även om denna har sin grund i okynne eller förhastande. Skälet härtill är att domstolen, till skillnad från åklagaren, har möjligheter att välja bland alla till buds stående påföljder. När det gäller penningböter utgår dessa i huvudsak för brott av ordningskaraktär, dvs. överträdelser av ordningsföreskrifter t.ex. inom trafiken. Det saknas skäl för att särbehandla unga i påföljds- hänseende inom detta område och straffvarning bör följaktligen inte meddelas den unge för sådana brott. Paragrafens andra och tredje stycke motsvarar 17 § tredje respektive fjärde stycket LUL (se kommentaren till den paragrafen, avsnitt 21.6). Även beträffande dessa bestämmelser bör vägledning kunna hämtas från förarbetena till LUL och RÅ:s allmänna råd. En dom, varigenom domstolen meddelat straffvarning, kan naturligtvis överklagas på vanligt sätt. För den tilltalade kan dock endast ett överklagande av skuldfrågan komma ifråga, eftersom andra yrkanden inte skulle kunna leda till något för honom förmånligare resultat än det som blivit följden av tingsrättens dom. Vad som sagts innebär naturligtvis inga begränsningar i hans möjligheter att överklaga domen såvitt gäller skadestånd eller särskild rättsverkan av brott. Även den som meddelats straffvarning av domstol omfattas av det skötsamhetskrav som framgår av 22 § första stycket LUL. Som en reaktion på misskötsamhet från den unge kan åklagaren återkalla ett av åklagare meddelat beslut om straffvarning (se kommentaren till 22 § LUL, avsnitt 21.6). Eftersom domstolens dom, varigenom den unge meddelas straffvarning, är ett avgörande som vinner rättskraft kan inte domstolens beslut om straffvarning återkallas. Om den unge återfaller i brott beaktar domstolen detta som en försvårande omständighet vid påföljdsvalet och straffmätningen. Dessutom bör åklagaren vid sin prövning av om åtal skall väckas vid återfall i brottslighet beakta det förhållandet att den unge inte har uppfyllt skötsamhetskravet som följt på en tidigare meddelad straffvarning av domstol. Det förekommer att det i bestämmelser om förverkande av egendom eller annan särskild rättsverkan anges som en förutsätt- ning att någon döms till påföljd. Denna förutsättning är inte uppfylld om straffvarning meddelas. I 36 kap. 12 § BrB har därför införts en möjlighet för domstolen att i dessa fall besluta att sådan rättsverkan skall inträda (se kommentaren till den paragrafen). Ändringen i paragrafen är föranledd av vårt förslag om en ny lag om verkställighet av sluten ungdomsvård, se avsnitt 21.2. I paragrafens tredje stycke har ungdomstjänst lagts till. Stadgandet reglerar situationen att ett frihetsberövande har föregått domen på ungdomstjänst. Ett sådant frihetsberövande kan tillgodoräknas av domstolen på så sätt att påföljden skall anses helt eller delvis verkställd genom frihetsberövandet. Motsvarande ordning finns enligt gällande rätt för böter. Regeln är fakultativ för domstolen. När det gäller böter har HD i rättsfallet NJA 1989 s. 12 ansett att ett dygns frihetsberövande motsvarade tio dagsböter. Hur många timmar ungdomstjänst som kan anses motsvara ett dygns frihets- berövande går inte att ange utan det får bestämmas med hänsyn till vad som i varje särskilt fall bedöms skäligt. Även om avräkningen skall göras efter en individualiserad bedömning, kan dock som riktmärke gälla att ett dygns frihetsberövande normalt motsvarar ungdomstjänst. Ett tillgodoräknande kan också ske om ungdomstjänst döms ut i förening med socialtjänstpåföljd. Döms den unge till social- tjänstpåföljd kan dock ett frihetsberövande som föregått domen utgöra skäl för att inte förena påföljden med ungdomstjänst. Ändringen, som är av redaktionell art, är föranledd av förslaget till en ny lag om verkställighet av sluten ungdomsvård (se avsnitt 21.2). Paragrafen är ny. Ändringen innebär att det införs en möjlighet för den som har dömts till fängelse eller sluten ungdomsvård att i vissa fall få tillgodoräkna sig den tid han har varit frihetsberövad i administrativ ordning enligt LVU. Bakgrunden till ändringen har redovisats i den allmänna motiveringen, se avsnitt 17.4. avsnittet ges också utförliga kommentarer till stöd för paragrafens tillämpning. Den omhändertagnes ålder har inte någon betydelse för frågan om avräkning. Av 1 § LVU framgår dock att ett frihetsberövande enligt den lagen kan komma ifråga enbart beträffande den som inte har fyllt . Som framgår av lagtexten är ett krav för tillgodoräknande att frihetsberövandet till sin art har varit sådant att det är likvärdigt med häktning eller anhållande. Kravet är självklart uppfyllt i det fall den unge som omhändertagen enligt LVU har vistats på ett allmänt häkte. Om så ej är fallet torde det krävas att han under frihets- berövandet har vistats på ett sådant särskilt ungdomshem som avses i 12 § LVU. Även LVU-vård på de särskilda ungdoms- hemmen kan dock ske i öppna former. Avgörande vid bedöm- ningen av avräkningsfrågan bör därför vara under vilka former tvångsvården har verkställts i det konkreta fallet. Den som har tagits in på särskilt ungdomshem får, under vissa förutsättningar, i följd beredas vård vid en enhet inom hemmet som är låsbar eller på annat sätt inrättad för särskilt noggrann tillsyn (15 b § LVU). Den frihetsinskränkning som den unge är utsatt för under en vistelse på en sådan enhet bör normalt utan närmare utredning kunna jämställas med ett straff- processuellt frihetsberövande. I övriga fall krävs att domstolen gör en mer ingående prövning av förhållandena för att frihetsberöv- andets ingripandegrad skall kunna bedömas. För avräkning krävs vidare att frihetsberövandet har skett på grund av misstanke om brott som sedermera prövats genom domen. Förutsättningen är densamma som gäller för avräkning av ett straffprocessuellt frihetsberövande vid dom på fängelse (enligt 19 a § lagen om beräkning av strafftid m.m.) respektive sluten ungdomsvård (enligt nya 13 § lagen om verkställighet av sluten ungdomsvård). Frågan om huruvida avräkning skall få ske skall prövas av domstolen i samband med att målet avgörs. Domstolen skall i domslutet ange till vilken tid påföljden skall anses verkställd genom frihetsberövandet. Som underlag vid sin bedömning skall domstolen ha en redovisning från det särskilda ungdomshemmet, av vilken det skall framgå dels den tidsmässiga omfattningen av frihetsberövandet, dels under vilka förhållanden den unge har varit frihetsberövad. Att SiS på begäran av domstol skall lämna de uppgifter som är av betydelse för domstolens beslut om tillgodoräknande av frihetsberövande enligt förevarande paragraf framgår av 9 § förordningen (1998:641) om verkställighet av sluten ungdomsvård, se avsnitt 21.27. Redovisningen bör vara så utförlig att därav kan utläsas dels grunden för frihetsberövandet, dvs. vilka skäl som lagts till grund för beslutet om tvångsvård enligt LVU, dels frihetsberövandets omfattning och ingripandegrad. Självfallet skall endast sådant frihetsberövande som faktiskt ägt rum tas med, dvs. tid för permissioner, avvikanden och dylikt skall inte redovisas. Ändringen i paragrafen är föranledd av den nya 7 a §. Paragrafen är ny och reglerar situationen när den som dömts till ungdomstjänst har begått annat brott innan påföljden börjat verkställas. Domstolen skall, om påföljden även för detta brott bestäms till ungdomstjänst, iaktta att det sammanlagda antalet timmar ungdomstjänst inte blir högre än det antal timmar som skulle ha fastställts vid en gemensam påföljd för brotten. Stadgandet är föranlett av att det bedöms som mindre lämpligt, inte minst på grund av svårigheterna för att administrera ett mycket stort antal ungdomstjänsttimmar, att en ung person skall utföra . Om någon begår nya brott innan den tidigare domen på ungdomstjänst börjat verkställas skall ungdomstjänst inte väljas som påföljd om brottens straffvärde är så högt att regeln i denna paragraf inte går att tillämpa. I paragrafen finns bestämmelser om konkurrens vid verkställighet av mellan å ena sidan ett långvarigt frihetsberövande och å andra sidan andra påföljder. I såväl paragrafens första som andra stycke har ungdomstjänst lagts till i uppräkningen av påföljder som inte skall verkställas i de i paragrafen angivna situationerna. Den situation som avses med tillägget i första stycket torde dock, med tanke på förbudet att döma någon till livstids fängelse för brott som han begått innan han fyllt , mycket sällan om ens någonsin komma till användning. Paragrafen är ny. I bestämmelsen föreskrivs preskriptionstider för en dom på ungdomstjänst. Paragrafen, som enligt sin nuvarande lydelse reglerar särskild rättsverkan då påföljd efterges, har ändrats. Genom ändringen har det införts en möjlighet för domstolen att besluta att sådan rättsverkan skall inträda också i det fall den har meddelat straff- varning. Ändringen är föranledd av förslaget att den som har begått brott innan han har fyllt skall kunna meddelas straffvarning av domstol och inte bara som av åklagare. Se avsnitt 7.5.4 och kommentaren till den nya 32 kap 6 §. Paragrafen innehåller inte längre några bestämmelser som gäller påföljden överlämnande till vård inom . Dessa återfinns i stället i 32 kap. 2 §. Paragrafen reglerar därför enbart situationen när vård med stöd av 31 kap. 2 §, dvs. vård enligt LVM, inte kunnat anordnas i enlighet med socialnämndens yttrande. Paragrafen innehåller vissa forumregler. Regeln i första stycket såvitt gäller fråga om föreskrift om ungdomstjänst återfinns , med viss förändring till följd av att ungdomstjänst är en föreskrift vid påföljden överlämnande till vård inom , i 32 kap. 3 §. I paragrafens tredje stycke har lagts till mål som gäller ny pröv- ning av påföljdsfrågan vid socialtjänstpåföljd och ungdomstjänst. Domförhetsreglerna i paragrafen har gjorts tillämpliga även i fall när fråga är om att enligt 32 kap. 3 § ompröva en tidigare dom på ungdomstjänst. Bestämmelserna gäller ungdomstjänst som huvud- påföljd och som tilläggspåföljd i kombination med socialtjänst- påföljd. Övriga ändringar i paragrafen är redaktionella. I paragrafen har ett tillägg gjorts som innebär att mål om omprövning av en tidigare dom på ungdomstjänst omfattas av bestämmelsens handläggningsregler. I de mål som omfattas av paragrafen skall huvudförhandling inte hållas. Det har bedömts tillräckligt att den unge bereds tillfälle att yttra sig. Muntligt förhör skall hållas vid tingsrätten om den unge begär det eller om rätten bedömer det erforderligt. Rättens avgörande av saken sker genom beslut, vilket innebär att 52 kap. RB är tillämpligt i hovrätt. Övriga ändringar i paragrafen är redaktionella. I paragrafen har tillägg gjorts som innebär att rättens beslut att meddela varning eller att upphäva en tidigare fastställd överens- kommelse om behandling (ungdomskontrakt) och fastställa en ny sådan överenskommelse vid socialtjänstpåföljd skall gälla , om inte något annat förordnas. Motsvarande tillägg har gjort beträffande rättens beslut att meddela varning vid dom på ungdomstjänst och rättens beslut att ändra omfattningen av en tidigare utdömd ungdomstjänst. I paragrafen har gjorts ändringar av redaktionell art. 21.4Förslaget till lag om ändring i Paragrafen anger förutsättningarna för att meddela åtalsunder- låtelse. Genom en ändring i första stycket har paragrafens tillämp- ningsområde begränsats till att avse brott som är begångna av den som har fyllt . Bakgrunden till ändringen är att åtals- underlåtelse har ersatts med institutet straffvarning enligt LUL beträffande den som har begått brott innan han har fyllt . Se kap. 7 i den allmänna motiveringen samt avsnitt 21.6. Paragrafen, som reglerar frågor om offentliga försvarares rätt till ersättning, har ett nytt andra stycke. De allmänna övervägandena för bestämmelsen finns i avsnitt 6.6.2. Enligt paragrafen har offentliga försvarare rätt till skälig ersättning av allmänna medel för bl.a. arbete som uppdraget har krävt. För att ersättning skall utgå för visst arbete som försvararen utfört krävs att den yrkade ersättningen är ersättningsgill. Detta bestäms utifrån vad som kan anses ligga inom ramen för försvararuppdraget. Möjligheterna för offentliga försvarare att få ersättning för arbete som inte avser själva biträdet i processen är begränsade. Det råder således betydande restriktivitet i fråga om att tillerkänna försvarare ersättning för åtgärder som t.ex. främst är av kurativ natur. Unga lagöverträdare särregleras i straffrättsligt hänseende. Även rättegången bör därför så långt möjligt anpassas efter den unges personliga mognad och särskilda förhållanden. Detta gör sig särkilt gällande för de allra yngsta lagöverträdarna. Det är således angeläget att genom särskilda insatser göra processen så begriplig som möjligt för en ung tilltalad. Bestämmelsen i andra stycket innebär att ett stort ansvar i detta hänseende läggs på försvararen. Denne bör t.ex. förbereda den unge väl inför rättegången och under rättegången vara särskilt vaksam på att den unge förstår vad som händer. Försvararen bör vidare fånga upp frågor och funderingar som den unge kan ha sedan rättegången avslutats. Det är även angeläget att försvararen försäkrar sig om att den unge verkligen har förstått innebörden av domen. I mål med de allra yngsta lagöverträdarna bör försvararen normalt även ha ett engagemang i förhållande till den unges vårdnadshavare eller annan som svarar för den unges vård och fostran samt annan som har en fostrande roll i förhållande till den unge. Bestämmelsen i andra stycket innebär att försvararuppdraget för tilltalade som inte fyllt i större mån än för äldre tilltalade kan omfatta arbete som har kurativa och pedagogiska förtecken. I mål där den s.k. brottmålstaxan är tillämplig torde bestämmelsen medföra att möjligheten att överskrida taxebeloppet kommer att användas i större utsträckning än . I paragrafen har vidtagits redaktionella ändringar. Sålunda motsvaras första stycket av nu gällande andra stycket medan andra och tredje stycket motsvarar det nu gällande första stycket. Fjärde stycket är detsamma som det nu gällande tredje stycket. Som framgår av den allmänna motiveringen, avsnitt 16.8.3, är syftet härmed att tydliggöra att paragrafen innehåller tre självständiga fall då reseförbud och anmälningsskyldighet kan ersätta häktning. I första stycket har tillagts att anmälningsplikten kan fullgöras även hos anvisad socialtjänst (se avsnitt 16.8.3). De fall där det ligger nära till hands att använda denna möjlighet är då personen ifråga har en fortlöpande och regelbunden kontakt med social- tjänsten. Ett annat fall är när avståndet mellan bostaden och polis- myndigheten kan tala emot en anmälningsskyldighet hos polisen. I enlighet med vad som redan gäller kan det föreskrivas att anmälningsskyldigheten skall fullgöras mer eller mindre ofta – ibland krävs kanske medan det i andra fall kan räcka med någon eller . I paragrafen har det uttryckligen angetts att domstolen har möjlighet att förena ett beslut om anmälningsskyldighet med sådana villkor som avser behandling, drogkontroll m.m. (se avsnitt I sak innebär detta tillägg inga förändringar i förhållande till gällande rätt. De villkor som avses skall, som framgår av lagtexten, vara sådana som behövs för den misstänktes övervakande.