sou · GSB364d3 · 2005-01-01 00:00:00 — 2.För va-anläggning som förklarats för allmän enligt 31 § va-lagen eller motsvarande bestämmelse i äldre lag och som inte är att anse som allmän enligt 2 § första stycket denna lag skall bestämmelserna i va- lagen, utom 5–6 §§, 12 a § och de bestämmelser som motsvarar de i andra stycket uppräknade bestämmelserna i denna lag, gälla så länge anläggningen består som allmänförklarad, dock längst till och med . Följande bestämmelser i denna lag skall, i stället för motsvarande bestämmelser i va-lagen, tillämpas på anläggning som avses i första stycket: 2 § andra och tredje styckena, 13–14 §§, 16–33 §§, 34 § första och andra styckena, 36 § första stycket, 38 § första och andra styckena, 39–49 §§ och 52–54 §§. Huvudman för anläggning som avses i första stycket får inte fatta beslut i frågor som rör anläggningens verksamhetsområde. Vad som sägs i 7 § va-lagen skall, efter att den här lagen trätt i kraft, endast avse huvudmannens skyldigheter för tiden . 3.Vad huvudmannen meddelat i fråga om verksamhetsområde enligt va-lagen skall gälla som beslut i motsvarande fråga enligt denna lag. 4.Vad huvudmannen meddelat i fråga om allmänna bestämmelser och taxa enligt 22 eller 27 § va-lagen skall gälla som beslut i motsvarande fråga enligt denna lag, dock längst till och med . 5.Bestämmelserna i 41–43 §§ tillämpas första gången för det första räkenskapsår som påbörjas efter . 6.Denna lag skall inte tillämpas på mål eller ärende som enligt bestämmelserna i va-lagen har anhängiggjorts före ikraftträdandet. 7.Om det i annan lag eller författning finns hänvisning till bestämmelse i va-lagen, som ersatts genom bestämmelse i den här lagen, tillämpas i stället den nya bestämmelsen. Övergångsbestämmelserna har behandlats i den allmänna motiveringen i avsnitt 25. Punkten 2 gäller sådana anläggningar som allmänförklarats enligt 31 § va-lagen eller motsvarande bestämmelse va-lag, och som inte tillika är att anse som allmänna enligt definitionen i 2 § i denna lag. Va-lagen skall även i fortsättningen tillämpas på dessa anläggningar, dock som längst efter att lagen om allmänna vattentjänster trätt i kraft. Skälen för detta har utvecklats i avsnitt 10.7. Att va-lagen skall tillämpas här innebär framför allt att bestämmelserna i va-lagen om att huvudmannen beslutar taxa och allmänna bestämmelser skall gälla även i fortsättningen. Bestämmelserna i lagen om allmänna vattentjänster skall dock i den mån det är lämpligt tillämpas även på dessa anläggningarna. De aktuella bestämmelserna i lagen om allmänna vattentjänster anges i andra stycket i punkten 2. Bestämmelserna i 5 och 6 §§ va-lagen om verksamhetsområde skall inte tillämpas för de anläggningar som anges i punkten 2. Detta innebär att huvudman för sådan anläggning inte har rätt att besluta om verksamhetsområdet, varken i utvidgande eller inskränkande riktning. Ett uttryckligt förbud mot beslut i dessa frågor framgår av tredje stycket i punkten 2. befogenheter enligt 7 § va-lagen att förelägga huvudmannen att meddela vad som bestämts om verksamhetsområdet kan följaktligen enbart avse vad som ålegat huvudmannen före ikraft- trädandet av lagen om allmänna vattentjänster. Enligt övergångsregleringen har alltjämt befogenhet att förordna syssloman för de anläggningar som avses i punkten 2. Överklagande av beslut om föreläggande och syssloman enligt 7 § respektive 33 § va-lagen för anläggningar enligt punkten 2 sker enligt 35 § tredje stycket va-lagen till allmän förvaltningsdomstol. Det föreslås ingen motsvarighet i lagen om allmänna vattentjänster till 12 a § va-lagen, som stadgar att miljökonsekvens- beskrivning skall upprättas i vissa fall. Detta har utvecklats i den allmänna motiveringen i avsnitt 15.9. 12 a § va-lagen bör därför inte heller tillämpas för de anläggningar som avses i punkten 2 efter att lagen om allmänna vattentjänster trätt i kraft. Enligt lagen om allmänna vattentjänster är det kommunen och inte, såsom enligt va-lagen, huvudmannen som skall fatta beslut angående verksamhetsområde, taxa och allmänna bestämmelser. Punkterna 3 och 4 behandlar verkan av beslut i dessa frågor som huvudmannen fattat. Huvudmannens beslut skall gälla såsom beslut i motsvarande frågor enligt lagen om allmänna vatten- tjänster, såvitt avser taxa och allmänna bestämmelser dock längst till och med efter att lagen om allmänna vattentjänster trätt i kraft. För det fall kommunen och huvudmannen är skilda juridiska personer måste kommunen besluta ny taxa och bestämmelser om brukandet av den allmänna anläggningen. 27.2Förslaget till ändringar i anläggningslagen (1973:1149) Hänvisningen till allmän fjärrvärmeanläggning har tagits bort. 7 a § Bestämmelserna i 5 §, 6 § första stycket och 7 § skall inte tillämpas vid en av kommunen sökt anläggningsförrättning som föregåtts av ett beslut om va-samverkan enlig 5 § lagen (0000:0000) om allmänna vattentjänster. Paragrafen är ny. Den har behandlats i avsnitt 12.5.6. Om inrättande av en gemensamhetsanläggning föregåtts av ett beslut om va-samverkan enligt 5 § lagen om allmänna vattentjänster skall bestämmelserna i 5 §, 6 § första stycket och 7 § anläggnings- lagen inte tillämpas vid anläggningsförrättningen eftersom avvägningen mellan allmänna och enskilda intressen skett i beslutet om va-samverkan. 13 d § Vid en av kommunen sökt anläggningsförrättning som föregåtts av ett beslut om va-samverkan enligt 5 § lagen (0000:0000) om allmänna vattentjänster har en fastighetsägare rätt till ersättning för anordning för vattenförsörjning eller avlopp, som blir onyttig till följd av att en gemensamhetsanläggning kommer till stånd, om det är skäligt med hänsyn till anordningens art, ålder och skick, den fördel ägaren får av att anslutas till gemensamhetsanläggningen och övriga omständigheter. Paragrafen är ny. Den har behandlats i avsnitt 12.6.3. Förutsätt- ningarna för ersättning är desamma som enligt 28 § lagen om allmänna vattentjänster. 27.3Förslaget till ändringar i lagen (1976:839) om Ändringsförslagen har behandlats i den allmänna motiveringen i avsnitt 23. 1 § prövar mål enligt lagen (0000:0000) om allmänna vattentjänster. Som en följd av förslaget om att upphäva lagen (1981:1354) om allmänna värmesystem har uppgift att pröva mål enligt den lagen tagits bort. 2 § Nämnden består av ordföranden och fem andra ledamöter. Ordföranden skall vara lagfaren och erfaren i domarvärv. Av de övriga ledamöterna skall en ha sakkunskap och erfarenhet i tekniska frågor avseende vatten och avlopp. Två ledamöter skall vara väl förtrogna med förvaltning och skötsel av allmän va-anläggning. En ledamot skall vara väl förtrogen med bostadsfastigheters va- förhållanden. En ledamot skall vara väl förtrogen med va- förhållanden för annan bebyggelse än bostäder. I den utsträckning det behövs skall för ledamot finnas ersättare. Bestämmelserna om ledamot gäller även ersättare. Samma skäl som sagts under 1 § har föranlett en anpassning av kvalifikationskraven på ledamöterna. 3 § Regeringen förordnar två ordförande, av vilka en skall vara chef för myndigheten, samt övriga ledamöter och ersättare i nämnden. Ändringen till två ordförande, av vilka en skall vara chef för myndigheten, innebär en formell bekräftelse av den redan i praktiken rådande och väl fungerande ordningen. 10 § Nämnden skall hålla förhandling om det behövs för frågans avgörande. Förhandling skall hållas på plats som är välbelägen för parterna. Underlåter sökanden att på kallelse infinna sig till förhandling eller förberedande sammanträde, skall målet avskrivas. Motparten kan vid vite föreläggas att inställa sig. Kravet på förhandling inför fullsutten nämnd har i första stycket mildrats till att gälla när det behövs för frågans avgörande. Enligt andra stycket skall utevaropåföljderna också gälla vid förberedande sammanträde. 14 § I mål angående inlösen eller ersättning enligt 11, 27 eller 28 § lagen (0000:0000) om allmänna vattentjänster skall huvudmannen svara för kostnaderna på ömse sidor vid nämnden. Dock skall 18 kap. 6 och 8 §§ äga motsvarande tillämpning. I annat mål än som avses i första stycket kan part på begäran tillerkännas ersättning av motparten för kostnad vid nämnden, om det finns särskilda skäl för det. Om huvudmannen tappar mål som avses i 51 § andra stycket lagen om allmänna vattentjänster skall han ersätta motparten för kostnad vid nämnden som varit skäligen påkallad för tillvaratagande av dennes rätt. Hänvisningen i första stycket till lagen om allmänna värmesystem har utgått. Förutom mål om inlösen av va-anordningar och om ersättning för onyttigblivna sådana anordningar omfattar bestäm- melserna i första stycket nu också mål om ersättning enligt 11 § lagen om allmänna vattentjänster för skada till följd av inskränkning av verksamhetsområdet. Tredje stycket är nytt. Den närmare innebörden framgår i avsnitt 23.2.5. Utöver rena utredningskostnader kan även ombuds- kostnader ha varit skäligen påkallade för tillvaratagande av fastighetsägarens rätt. 27.4Förslaget till ändringar i prisregleringslagen (1989:978) samt i lagen (1991:852) om betalningsföreläggande för fordringar i arbetstvister och fordringar som skall prövas av statens va-nämnd Vi har inte föreslagit några ändringar i sak i lagen om betalnings- föreläggande för fordringar i arbetstvister och fordringar som skall prövas av statens va-nämnd. Ändringarna i den lagen och i prisregleringslagen avser endast att hänvisning sker till lagen om allmänna vattentjänster i stället för till va-lagen, samt att lagen om allmänna värmesystem föreslås bli upphävd. Utredningen har gjort en förtjänstfull genomgång av va- lagstiftningen. Föreslagna lagändringar är i allt väsentligt väl motiverade och avvägda. Det innebär inte att jag odelat ställer mig bakom alla skrivningar i betänkandet och lämnade lagförslag. Jag anser exempelvis att det funnits skäl att gå längre i frågan om kostnadsrelaterade avgifter. I detta särskilda yttrande vill jag utveckla min syn på ett par frågor av mera principiell natur, där jag har en avvikande uppfattning i förhållande till utredaren. Kommunernas ansvar för va-försörjningen Jag delar inte utredarens uppfattning att kommunernas skyldighet att tillgodose behovet av vattenförsörjning och avlopp skall utvidgas till att även kunna grundas enbart på hänsyn till miljön. Även om förslaget kan förfalla motiverat från vissa utgångspunkter anser jag att det inte redovisats tillräckliga skäl för en sådan utvidgning av kommunernas ansvar. Det krävs enligt min mening mycket starka skäl för att motivera tvingande lagstiftning mot kommunerna i detta avseende. Någon kvantifiering av problemets omfattning och vad den föreslagna utvidgningen av ansvaret kan tänkas innebära för kommunerna har inte gjorts. Frågan om allmänna va-anläggningar skall byggas ut av miljöskäl kan inte bedömas bara utifrån de kriterier som anges i va-lagstiftningen, utan måste ses i ett större sammanhang och grundas på en helhetssyn och planmässiga överväganden och prioriteringar. Jag kan inte heller ställa mig bakom förslaget om att fastighets- ägare och huvudmän skall ges möjlighet att direkt hos väcka talan mot kommunen om utvidgning av verksamhetsområdet med stöd av bestämmelsen om kommunens ansvar för va- försörjningen. Det har enligt min mening inte framkommit rättssäkerhetsskäl som motiverar detta. Det är som jag ser det fullt tillräckligt med de befogenheter som tillsyns- myndighet har på detta område. Som konstateras i utredningen är det av flera skäl angeläget att avtalstiden inte är alltför lång när driften av en allmän va- anläggning upplåts till annan. Jag delar dock inte uppfattningen att det är lämpligt att införa särskilda föreskrifter om maximal avtalstid för sådana driftentreprenader. Någon liknande reglering finns veterligen inte för annan offentlig verksamhet där driftentrepre- nader förekommer. Kraven på affärsmässighet enligt lagen om offentlig upphandling innebär att begränsningar ifråga om avtalstiden vid driftentreprenader bör undvikas. Sådana begräns- ningar kan verka konkurrenshämmande. Översyn av va-lagstiftningen m.m. Beslut vid regeringssammanträde . En särskild utredare tillkallas för att göra en översyn av den lagstiftning som rör allmänna vatten- och avloppsanläggningar, dvs. lagen (1970:244) om allmänna vatten- och avloppsanläggningar, lagen (1976:839) om , lagen (1991:852) om betalningsföreläggande för fordringar i arbetstvister och fordringar som skall prövas av statens va-nämnd samt instruktionen (1970:350) för . Utredaren skall lämna förslag till de författningsändringar som behövs. En utgångspunkt för översynen skall vara att det i första hand är en uppgift för det allmänna att tillhandahålla vattenförsörjning och avlopp, när det finns ett behov av samlade va-lösningar. Allmänna va-anläggningar bör därför främst ägas av kommuner eller andra offentligrättsliga subjekt. Det skall också vara en utgångspunkt för uppdraget att va-lagstiftningen inte bara skall säkerställa att va- anläggningar kommer till stånd i den omfattning som behövs för hälsoskyddet. Lagstiftningen skall även bidra till en hållbar utveckling och en god resurshushållning. Lagstiftningen bör utformas så att den möjliggör va-lösningar som tillgodoser moderna krav på miljöhänsyn och resurs- hushållning. Den bör också anpassas till den tekniska utvecklingen på va-området och till genomförandet i svensk lagstiftning av parlamentets och rådets direktiv /60/EG om upprättande av en ram för gemenskapens åtgärder på vattenpolitikens område, det så kallade ramdirektivet för vatten. Utvecklingen har gått mot att kommuner i allt större utsträckning överlåtit sina allmänna va-anläggningar. Främst har anläggningarna överlåtits till kommunala bolag, men det förekommer också att anläggningar säljs till bolag utan anknytning. Det är emellertid i första hand en uppgift för det allmänna att tillhandahålla vattenförsörjning och avlopp när det finns ett behov av samlade va-lösningar. Utredaren skall därför överväga hur fortsatta utförsäljningar skall kunna undvikas. I övrigt skall särskilt uppmärksammas om det behövs författningsändringar rörande kommunens ansvar för att nödvändiga va-anläggningar kommer till stånd, vad som skall anses vara nödvändiga kostnader för en allmän va-anläggning, redovisningsskyldigheten för huvudmän för allmänna va- anläggningar, förutsättningarna för sär- och säsongstaxa, avgiftsskyldighet för avledning av dagvatten, förutsättningarna för huvudmannen att meddela allmänna bestämmelser och huvudmannens möjligheter att kontrollera fastigheters inkoppling till den allmänna va-anläggningen samt prövningen av rättsliga tvister på va-området. Utredaren skall också utvärdera lagen (1981:1354) om allmänna värmesystem. Bakgrund och behov av översyn I lagen (1970:244) om allmänna vatten- och avloppsanläggningar (va-lagen) regleras främst förhållandet mellan huvudmännen för allmänna va-anläggningar och brukarna av sådana anläggningar. I lagen finns bestämmelser om bl.a. kommunernas skyldighet att se till att en allmän va-anläggning kommer till stånd, rätten att bruka en allmän va-anläggning, avgifter och taxor samt om skade- ståndsskyldighet. har vissa ändringar av lagen gjorts, men ingen av ändringarna har sakligt sett varit av genom- gripande karaktär. Det har emellertid i olika sammanhang uppmärksammats att det finns ett behov av en översyn av va-lagen. Plan- och byggutredningen (M 1992:03) fick därför 1995 enligt tilläggsdirektiv (dir. 1995:90) i uppdrag att göra en sådan översyn. I sitt slutbetänkande Översyn av PBL och va-lagen (SOU 1996:168) lämnade utredningen förslag till en ny lag om vattenförsörjning och avlopp, som skulle ersätta va-lagen. Förslaget ledde emellertid inte till någon förändring av va-lagstiftningen. Va-lagen utgår främst från hälsoskyddsaspekter. Utvecklingen på det miljöpolitiska området innebär emellertid att det bör övervägas hur va-lagstiftningen bättre skall kunna tillgodose moderna krav på miljöhänsyn, resurshushållning och kretsloppsanpassning. Också den tekniska utvecklingen på va-området innebär att det finns ett behov av att närmare studera hur lagstiftningen svarar mot denna utveckling. När va-lagen infördes drevs de allmänna va-anläggningarna vanligtvis i regi. Utvecklingen har gått mot att sådana anläggningar i allt större utsträckning överlåts främst till kommunägda bolag. har det också förekommit att allmänna va-anläggningar överlåtits till företag utan anknytning och även till företag med utländska ägarintressen. Denna utveckling har väckt frågan om det finns ett behov av ändringar i va-lagstiftningen. och rådet beslutade direktivet 2000/60/EG om upprättande av en ram för gemenskapens åtgärder på vattenpolitikens område, det så kallade ramdirektivet för vatten. fick i uppdrag av regeringen att granska om va-lagens bestämmelser om avgifter och taxor uppfyller de krav som ställs i direktivet och att föreslå nödvändiga författningsändringar. (1999:03) har i tilläggsdirektiv (dir. 2001:25) fått i uppdrag att lämna förslag till genomförandet av många av direktivets materiella bestämmelser. En särskild utredare har också tillkallats för att lämna förslag till ett administrativt system för förvaltning av avrinningsdistrikt (dir. 2001:78). Det kan finnas ett behov av att anpassa va-lagstiftningen till de förändringar av svensk lagstiftning och administration som genomförandet av ramdirektivet kommer att innebära. Det finns alltså flera skäl som talar för att det nu är nödvändigt med en översyn av va-lagen och den övriga va-lagstiftningen och att i detta sammanhang följa upp flera av de förslag som PBL- utredningen lämnade. Utredaren skall göra en allmän översyn av va-lagstiftningen och lämna förslag till de författningsändringar som behövs. Om det med hänsyn till förslagen behövs ändringar även i andra författningar skall förslag till sådana ändringar lämnas. En utgångspunkt för översynen skall vara att det i första hand är en uppgift för det allmänna att tillhandahålla vattenförsörjning och avlopp, när det finns ett behov av samlade va-lösningar. Allmänna va-anläggningar bör därför främst ägas av kommuner eller andra offentligrättsliga subjekt. Detta hindrar i princip inte att driften av anläggningarna läggs ut på entreprenad, om det är förenligt med självkostnadsprincipen. Utredaren skall överväga vilka krav som skall gälla när driften läggs ut på entreprenad. Allmänna va- anläggningar som redan ägs av bolag eller andra enskilda rättssubjekt skall dock kunna fortsätta att drivas i sin nuvarande form. Det bör också i fortsättningen finnas möjligheter att allmänförklara va-anläggningar som drivs av enskilda. En annan utgångspunkt för översynen skall vara att va- lagstiftningen, liksom , skall säkerställa att va- försörjningen ordnas så att hälsoskyddet tillgodoses. Lagstiftningen bör emellertid också bidra till en hållbar utveckling och en god resurshushållning. Om det är lämpligt bör även risk- och sårbarhetsaspekter beaktas i lagstiftningen. Va-lagstiftningen bör också i fortsättningen främst reglera förhåll- andet mellan huvudmännen för allmänna va-anläggningar och brukarna. Lagstiftningen bör emellertid utformas så att driften av va-anläggningar kan ordnas på ett sätt som möjliggör lösningar som tillgodoser moderna krav på miljöhänsyn och resurshushållning. Till exempel bör lagstiftningen inte motverka småskaliga lösningar när sådana uppfyller långsiktiga krav på hälso- och miljöskydd. En annan utgångspunkt för översynen skall vara att lagstiftningen bör anpassas till den tekniska utvecklingen på va- området. I den utsträckning som det visar sig nödvändigt skall lagstiftningen också anpassas till genomförandet i av ramdirektivet för vatten. Det kan till exempel gälla frågan om den myndighetsorganisation som skall ansvara för förvaltningen av avrinningsdistrikt också skall ha uppgifter enligt va-lagstiftningen. Utredarens författningsförslag skall utformas så att en rimlig avvägning mellan huvudmannens och brukarnas intressen åstadkoms. Utredaren bör i sin översyn av lagstiftningen i relevanta delar ta förslag (SOU 1996:168) under övervägande och då även beakta de remissynpunkter som lämnats på förslagen. Utredaren kan även lämna förslag i andra frågor som rör va- lagstiftningen. Allmänna anläggningar som drivs av andra än kommuner Det förekommer i allt större utsträckning att allmänna va- anläggningar som tidigare drivits i regi överlåts till och drivs av bolag och andra enskilda rättssubjekt. Det är emellertid i första hand en uppgift för det allmänna att tillhandahålla vattenförsörjning och avlopp när det finns ett behov av samlade va- lösningar. Utredaren skall därför överväga hur fortsatta utförsäljningar skall kunna undvikas. I detta sammanhang bör utredaren uppmärksamma va-lagens bemyndiganden för huvudmannen att meddela allmänna bestämmelser och besluta om taxor. Dessa bemyndiganden gäller även för enskilda som är huvudmän för allmänna va-anläggningar. ansåg att det är mycket tveksamt om detta är förenlig med regeringsformen. Utredningen ansåg också att det inte är acceptabelt att beslut om verksamhetsområde fattas av enskilda rättssubjekt, med hänsyn till rättsverkningarna av ett sådant beslut. Utredaren bör alltså särskilt överväga förändringar av beslutsordningen för allmänna bestämmelser, taxa och verksamhetsområde i fall då huvudmannen inte är en kommun. Det förekommer att allmänna va-anläggningar ägs av en kommun medan driften av anläggningen sköts av en entreprenör. Det kan då vara oklart om ägaren eller den som driver verksamheten skall anses som anläggningens huvudman enligt va- lagen. Utredaren skall överväga författningsändringar som tydliggör vem som bör anses som anläggningens huvudman i sådana fall. Kommunens ansvar för att en allmän va-anläggning kommer till stånd Enligt va-lagen skall kommunen sörja för eller tillse att en allmän va-anläggning kommer till stånd, om vattenförsörjning och avlopp med hänsyn till hälsoskyddet behöver ordnas i ett större sammanhang. Även fortsättningsvis bör kommunens ansvar för att va- anläggningar kommer till stånd gälla när sådana anläggningar behövs för hälsoskyddet. Utredaren skall överväga om ansvaret bör utvidgas så att det gäller också när en va-anläggning behövs för att skydda miljön. Vidare skall utredaren analysera hur det kan säkerställas att kommunens ansvar fullgörs genom en anläggning som ägs av kommunen. Det bör också övervägas om ändamålet med allmänna va-anläggningar kan behöva vidgas så att det även omfattar till exempel vattenförsörjning för räddningstjänstens behov. föreslog att kommunens ansvar inte alltid skulle fullgöras genom en allmän va-anläggning. Det skulle i stället kunna fullgöras genom att kommunen såg till att fastighetsägarna utförde och drev anläggningen. Även om kommunerna skall ha ansvaret för va-försörjningen när den behöver ordnas i ett större sammanhang, bör utredaren överväga om det i undantagsfall är lämpligare att ansvaret läggs på fastighetsägarna. Det kan t.ex. gälla i mindre bebyggelseområden som ligger avskilda från verksamhetsområdet för kommunens anläggning. Utredaren bör därför analysera för- och nackdelarna med förslag. Om det är lämpligt bör förslaget vidareutvecklas såvitt avser begränsade undantagssituationer. I vissa fall kan situationen inom verksamhetsområdet för en allmän va-anläggningen förändras så att det är motiverat med en allmän va-anläggning i området eller delar av det. Det kan till exempel gälla om befolkningen minskar. Utredaren skall därför överväga om huvudmannen bör ha möjlighet att inskränka verksamhetsområdet. De avgifter som en huvudman för en allmän va-anläggning tar ut får inte överskrida vad som behövs för att täcka de nödvändiga kostnaderna för anläggningen. Denna självkostnadsprincip skall fortsätta att gälla. Beträffande vissa kostnader kan det emellertid råda tveksamhet om de är att betrakta som nödvändiga i lagens mening. Det gäller till exempel kostnader för olika miljöförbätt- rande åtgärder i samband med behandling av dagvatten och annat avloppsvatten.