sou · GSB3110d3 · 2005-01-01 00:00:00 — Rätten att vis- tas i , eller inom Schengenområdet, upphör när tidsfristen för ett beviljat uppehållstillstånd, arbetstillstånd, eller en visering löpt ut, tillståndet återkallats eller annars uppehållstillståndsfri tid har löpt ut. Rätten att vistas kan också upphöra om någon vistas här på andra grunder än dem på vilka tillståndet beviljats (om återkallelse av till- stånd se avsnitt 4.4.5). Om vistelsen inte stått i strid med beviljat tillstånd, skall inga åtgärder vidtas, men om vistelsen varat längre än vad tillståndet medgett, har personen också vistats i utan erforderligt tillstånd och skall med stöd av 10 kap. 1 § utlännings- lagen dömas till ansvar därför. Om det vid kontrollen framkommer, att utlänningen på annat sätt vistats här i strid mot beviljat tillstånd, får detta återkallas. Därutöver får ett utvisningsbeslut meddelas. Ett avvisnings- eller utvisningsbeslut får kombineras med ett återrese- förbud. Bakgrunden till bestämmelsen behandlas närmare i avsnitt 11. för ett nationellt, centralt viseringsregister – – i vilket huvuddelen av alla beviljade viseringar registreras. Eftersom Polisen har åtkomst till uppgifterna i , kan upp- gifterna inhämtas på ett effektivt och snabbt sätt (se avsnitt 13.4 om utredningens bedömning att även övriga gränskontrollmyndig- heter bör ges åtkomst till uppgifterna). Som framgått pågår också ett arbete med ett för alla Schengenstater gemensamt viserings- register, VIS (se avsnitt 3.4.3). Paragrafens första och andra stycken motsvarar med vissa förtydli- ganden 5 kap. 2 § utlänningslagen, se avsnitt 10.4. Kroppsvisitation enligt första stycket får ske av alla personer, dvs. oavsett medborgarskap, om det behövs för att fastställa någons identitet. Detta kan således ske när en person inte frivilligt med- verkar eller när det finns anledning att anta att denne uppger en oriktig identitet eller uppvisar en oriktig eller falsk identitetshand- ling. En utlänning, dvs. när det klarlagts att någon är utlänning, får också kroppsvisiteras för att fastställa dennes resväg till , om den är av betydelse för bedömningen av rätten att resa in i och vistas här. Legaldefinitionen av kroppsvisitation är den som anges i 28 kap. 11 § tredje stycket , dvs. kropps- visitation innebär att det får ske en undersökning av kläder och annat som någon bär på sig samt av väskor, paket och andra före- mål som någon medför. I andra stycket anges att en husrannsakan får vidtas i syfte att kontrollera att utlänningen uppfyller de krav som ställs enligt utlän- ningslagstiftningen för rätt till inresa och vistelse i (om kra- ven härför se vid 1 kap. 1 och 2 §§ och avsnitt 4.4). Bestämmelsen överensstämmer med 5 kap. 2 § första stycket tredje meningen utlänningslagen, men med ett förtydligande att undersökning också får göras i fartyg, containrar och lådor som kan rymma människor. I likhet med vad som gäller för husrannsakan enligt 28 kap. 1 § , dvs. husrannsakan under en förundersökning, får även kontors- och lagerlokaler, hytter, rum och andra utrymmen på fartyg undersökas. Bestämmelsen avser endast personkontroll vid inresa över yttre gräns. För att tillgripa motsvarande åtgärder i samband med utresa – såväl över inre som yttre gräns – krävs att det finns anledning att anta att den resande gjort sig skyldig till brott som framgår av 1 § första stycket. I den obligatoriska personkontrollen vid inresa över yttre gräns ingår, som framgått, att kontrollera om den inresande har begått eller kan förväntas begå brott. Paragrafens tredje stycke ger en tjänstemän vid gränskontrollmyn- dighet möjlighet att stoppa fordon och fartyg eller annat transport- medel för att kunna fullgöra kontrollskyldigheten. Att stoppa ett fordon, ett fartyg och andra transportmedel utgör här ett administ- rativt tvångsmedel som får tillgripas för att möjliggöra personkon- trollen, dvs. någon konkret brottsmisstanke krävs inte (se avsnitt 4.3 om definitionen administrativt tvångsmedel). Bestämmelsen har sin motsvarighet i 6 kap. 6 § tullagen, en bestämmelse som också Polis och Kustbevakning får tillämpa när de medverkar i tullövervak- ningen och varukontrollen. har motsvarande möj- lighet också med stöd av 4 § lagen om medverkan vid polisiär övervakning och 11 kap. 14 § lagen (1980:424) om åtgär- der mot förorening av fartyg. Till skillnad från vad som krävs för att stoppa ett fordon eller far- tyg med stöd av 22 § 1–3 polislagen respektive 4 § lagen om medverkan vid polisiär övervakning krävs alltså inte att det finns anledning att anta att det i transportmedlet färdas en eller flera personer som kan antas ha gjort sig skyldig till brott eller att det finns laga grund att frihetsberöva en resenär eller på annat sätt begränsa dennes rörelsefrihet. Dock skall principen i 1 kap. 4 § beaktas, varför ett fartyg, fordon eller annat transportmedel inte får stoppas slumpmässigt. För att stoppa ett fordon m.m. krävs att det behövs för personkontrollen, och för att överhuvudtaget få vidta de åtgärder som regleras i förevarande paragraf krävs att det finns skäl för en sådan mer ingripande kontroll. Transportörers uppgifts- och kontrollskyldighet Bestämmelsen, som behandlas närmare i avsnitt 10.4.3, har för Tull- verkets del sin motsvarighet i 6 kap. 23 § tullagen och 15 § inre- gränslagen, samt för Polisens del i 25 § polislagen (jfr prop. 1995/96:166, s. 76 f. och 98 f. samt prop. 1996/97:175, s. 65 f.). Genom bestämmelsen ges en gränskontrollmyndighet befogenhet att begära in aktuella uppgifter om last, passagerare och fordon från transportföretag. Det saknar betydelse om transporten ankommer till eller avgår, eller om det sker över inre eller yttre gräns. Till skillnad från nämnda bestämmelser får myndigheterna också begära in uppgifter om besättning. Förevarande bestämmel- sen utvidgar dock rätten till information genom att uppgifter får begäras in inte bara, om det har betydelse för gränskontrollmyndig- heternas brottsbekämpande verksamhet, utan också för att kontrol- lera invandringen, dvs. uppgifter får begäras in om det har betydelse för personkontrollen i stort. Någon misstanke om brott, exempelvis att utlänningslagen bestämmelser har åsidosatts, behövs inte för att uppgifterna skall få begäras in. Dock måste 1 kap. 4 § beaktas. Bestämmelsen kan också användas i samband med den inre utlän- ningskontrollen. Exempelvis kan det, för att kontrollera en utlän- nings vistelsetid i eller resväg till , finnas behov av att kon- trollera om den personen har anlänt med angivet transportmedel eller . I likhet med vad som gäller för tullkontroll avses enbart aktuella uppgifter i fråga om transporter vars ankomst eller avgång tids- mässigt är nära förestående. Det är därför angeläget att transport- företaget skyndsamt efterkommer en begäran från en gränskontroll- myndighet om uppgiften, så att personkontrollen kan ske . Bestämmelsen påverkar inte nuvarande föreskrifterna i 5 kap. 12– 14 §§ utlänningsförordningen om befälhavares skyldighet att avge s.k. förhandsanmälan om sin ankomst m.m. Sådan anmälan skall lämnas, oavsett om en begäran om aktuella uppgifter framställs enligt denna paragraf. En befälhavare eller en företrädare för denne kan således inte undgå ansvar för bristande förhandsanmälan, med åberopande av att han eller hon lämnat uppgifter med stöd av denna bestämmelse. I andra stycket anges formerna för uppgiftslämnandet och myn- digheternas behandling av de inhämtade uppgifterna. trollmyndighet får inte slumpmässigt begära in uppgifterna, utan dessa måste behövas för att fullgöra en personkontroll. De uppgif- ter som mottages skall behandlas i enlighet med bestämmelserna i polisdatalagen (1998:622). Som nämnts i avsnitt 4.12 är denna lag f.n. under översyn. De nuvarande bestämmelserna i polisdatalagen innebär i detta avseende bl.a. att de endast får behandlas för samma ändamål som de har samlats in, dvs. Eftersom en person- kontroll kan föranleda att en förundersökning inleds och också att lagföring sker, får de användas som bevismaterial i undersökningen eller vad som i övrigt behövs för att utreda brottsligheten. Uppgif- terna får således behandlas i den utsträckning de behövs för den aktuella personkontrollen, men inte sparas allmänt för framtida profilering eller riskanalys (se avsnitt 10.4.3). Med stöd av bestämmelsen om uppgiftsskyldighet mellan gränskontrollmyndigheterna skall de uppgifter en myndighet mottager överlämnas till en annan gränskontrollmyndighet, såvitt de har betydelse för den mottagande myndighetens personkontrollverksamhet (se 5 kap. 1 §). Uppgifterna får också lämnas ut till utländska myndigheter eller mellanfolkliga organ, om de behövs för personkontrollen i ett internationellt perspektiv. Uppgifterna skall gallras så snart de saknar betydelse för den aktuella personkontrollen. Bestämmelsen motsvarar 5 kap. 2 a § utlänningslagen (för en när- mare kommentar se prop. 2003/04:50). Första stycket innebär att transportörer åläggs en uttrycklig skyl- dighet att kontrollera att en utlänning, som de transporterar till direkt från en stat som inte omfattas av Schengenkonven- tionen, innehar pass och de tillstånd som krävs för att resa in i lan- det. Transportören bör vid kontrollen kunna upptäcka frånvaron av eller uppenbart falska handlingar. I andra stycket anges att transportören även skall kontrollera att utlänningen har medel för sin hemresa. Denna kontroll skall dock inte göras, om den är obehövlig på grund av resultatet enligt första stycket, till exempel då utlänningen har permanent uppehållstill- stånd i . I utlänningslagen finns bestämmelser om en särskild avgiftsskyl- dighet, om en transportör bryter mot kontrollskyldigheten (10 kap. 9 §), och om kostnadsansvar för återresa och uppehälle m.m. (9 kap. 2 §). Bestämmelsen behandlas i avsnitt 12. Paragrafen motsvarar i huvudsak 5 kap. 6 § tredje stycket utlän- ningslagen, men anger också nivån för när inre utlänningskontroll får ske. Därutöver utvidgas syftet med den inre utlänningskontrol- len, såtillvida att kontrollen skall inriktas på att förhindra och bekämpa alla överträdelser och brott mot utlänningslagens bestämmelser, liksom också människohandel enligt 4 kap. 1 a § med hänsyn till denna brottstyps nära anknytning till brotten människosmuggling och organiserad människosmuggling, vilka finns intagna i utlänningslagen (se avsnitt 12.1). Utvidgningen får i sin tur till följd att bestämmelsen kan tillämpas såväl mot svenska som mot utländska medborgare. Syftet med kontrollen är således bl.a. att kontrollera att en utlänning inte befinner sig i utan erforderligt tillstånd för vistelse eller arbete, att en arbetsgivare inte anställer en utlänning som saknar arbetstillstånd eller att en person, såväl svensk som utländsk, inte organiserar eller planera människosmuggling eller människohandel. Som närmare redovisas i avsnitt 12.4 begår en utlänning som bryter mot ett beslut om uppsikt eller annan föreskrift ett brott mot utlännings- lagen (6 kap. 5 § jfrd med 10 kap. 3 § utlänningslagen). Person- kontrollen under vistelse i omfattar därför också en kon- troll av om en utlänning undanhåller sig ett verkställighetsbeslut, och därmed kan göra sig skyldig till brott mot utlänningslagen. I bestämmelsen anges nivån för när inre utlänningskontroll får ske, dvs. om det med hänsyn till en persons kännetecken eller andra iakttagelser på platsen och tillgänglig särskild information kan antas, att personen har begått brott mot utlänningslagstiftningen eller människohandel. Vilka iakttagelser och information som avses motsvarar vad som angetts i kommentaren till 2 kap. 1 §. Skillnaden består endast däri, att föreliggande bestämmelse endast avser miss- tanke om brott mot utlänningslagen och angivet brott enligt . I paragrafen regleras också vilka kontroll- och tvångsåtgärder som får användas i den inre utlänningskontrollen; de motsvarar såväl de straffprocessuella tvångsmedel som får användas under förundersökning som de övriga administrativa åtgärder som får vidtas vid personkontroll vid yttre gräns. I paragrafen anges, att en gränskontrollmyndighet får företa kon- troll och åtgärder mot någon, mot vilken det föreligger ett verk- ställbart beslut om utvisning eller avvisning. Kontrollen och åtgär- derna är de administrativa åtgärder som anges i 3 § och 2 kap 5– 7 §§. Transportörs uppgiftsskyldighet enligt 2 kap. 8 § är inte tillämplig i detta avseende. Se avsnitt 12.3. Nuvarande bestämmelser om inre utlänningskontroll i utlän- ningslagen tillämpas också för att söka efter personer som håller sig undan ett verkställbart avvisnings- eller utvisningsbeslut, men utan att lagtexten uttryckligen ger direkt stöd för denna kon- troll eller för de åtgärder som därvid vidtas. I förevarande paragraf förtydligas därför, att i de fall det i fråga om en utlänning föreligger ett verkställbart beslut om utvisning eller avvisning, men ett beslut om uppsikt inte har meddelats eller delgivits utlänningen, dvs. något brott har ännu inte begåtts, får kontroll göras och de admi- nistrativa åtgärder som annars får tillgripas i den inre utlännings- kontrollen vidtas. För att dessa åtgärder skall få vidtas måste det alltså vara klarlagt, exempelvis genom att det framgår vid annan företagen kontroll såsom en fordonskontroll eller på annat sätt, att det beträffande utlänningen föreligger ett verkställbart beslut av angivet slag. Någon möjlighet att använda kontroll eller andra åtgärder enbart i syfte att utröna om förutsättningarna enligt para- grafen är uppfyllda finns inte. Paragrafen motsvarar i huvudsak 5 kap. 6 § första och andra styckena utlänningslagen, men förtydligar också att kontrollåtgärderna endast får vidtas, när det på grund av sådana omständigheter som anges 1 § finns anledning att anta att ett brott som anges där har begåtts. Kontrollen får således inte göras slumpmässigt och inte heller vara diskriminerande. I bestämmelsen förtydligas också att en utlän- ningen för vilken passfrihet enligt utlänningslagstiftningen råder, också skall visa detta. Bestämmelsen är också tillämplig i fall som avses i 2 §, dvs. ett verkställbart beslut om utvisning eller avvisning föreligger, men vistelsen är i sig ännu inte straffbar. När eller medverkar i eller har ansva- ret för personkontrollen, har tjänstemän vid dessa myndigheter samma befogenhet som en polisman att begära att utlänningen visar att han eller hon har rätt att vistas här. och Kustbevak- ningen ges emellertid inte rätt att kalla en utlänning till förhör, och inte heller att hämta en utlänning till förhör. Handläggande myndig- het i fråga om prövning av utlänningsärenden är alltjämt Migrations- verket, och i vissa fall polismyndighet, i enlighet med utlännings- lagens oförändrade bestämmelser härom (se dock förslag avseende 8 kap. 11 § utlänningslagen). 4 kap. Gränskontrollmyndigheternas och befogenheter, m.m. I paragrafen anges, att när eller med- verkar i eller har ansvaret för personkontrollen, dvs. när de är gräns- kontrollmyndighet, har tjänsteman vid dessa myndigheter samma rättigheter och skyldigheter som en polisman, och då även vad gäller rätten att använda våld eller tvång. Detta innebär att en tulltjänsteman och en kustbevakningstjänste- man i samband med personkontroll enligt denna lag har rätt att vidta alla de åtgärder som en polisman har med stöd av polislagen. Dessa tjänstemän har härigenom bl.a. befogenhet att omhänderta en person, i avvaktan på polismyndighets beslut därom (11 § polislagen), eller när det finns anledning omhänderta en okänd person för identifiering, om de finns anledning att anta att personen är efterlyst (14 § polislagen). I samband därmed eller i samband med annat gripande får tjänstemannen skyddsvisitera den omhändertagna personen eller kroppsvisitera denne för att fastställa identiteten (19 § polislagen). Tjänstemännens befogenhet att använda våld eller tvång är inte begränsad till vissa situationer men, liksom gäller för en polisman, får våld eller tvång endast användas när andra medel är otillräckliga, och det med hänsyn till omständigheterna är försvarligt (10 § polislagen). Tjänstemän vid gränskontrollmyndigheterna har även de befo- genheter som ges en polisman med stöd av annan lag. För person- kontrollen är bestämmelser av särskilt intresse. Härigenom har en tulltjänsteman och en kustbevakningstjänsteman bl.a. befogenhet att med stöd av 24 kap. 7 § första stycket rätte- gångsbalken gripa den som misstänks för brott som hör under all- mänt åtal, i avvaktan på ett beslut om anhållan. Av rättegångsbal- kens bestämmelser framgår också när ett frihetsberövande eller andra ingripanden skall anmälas till åklagare eller polismyndighet. Härav följer bl.a. att när en person gripits med stöd av nämnda paragraf skall åklagare underrättas om frihetsberövandet (24 kap. 8 § första stycket ). Ett annat exempel är 23 kap. 4 § andra stycket , som anger att en polisman, innan en förundersökning inletts, får hålla förhör och vidta vissa andra utredningsåtgärder. Även denna bestämmelse kan alltså också vara tillämplig för tjänsteman vid annan gränskontrollmyn- dighet än Polisen (se också 2 §). Utökningen omfattar dock inte befogenhet för och att inleda och leda förundersökning, och inte heller i övrigt fatta de beslut som ankommer på polismyndighet eller åklagare. Däremot ges, genom särskild reglering i gränskontrollagen, en möjlighet för polis- och åklagarmyndighet att dessa hänseenden anlita biträde av Kustbe- vakningen eller (se 2 §). Inte heller ges eller polismyndighets befogenhet att fatta beslut om avvisning eller verkställighet av sådant beslut, m.m. kan dock begära biträde av eller Kustbevakning vid verkställighet av ett av myndigheten meddelat avvisningsbeslut (se 8 kap. 11 § utlänningslagen). Genom förevarande bestämmelse utvidgas en tulltjänstemans och en kustbevakningstjänstemans nuvarande befogenheter såtillvida, att vid personkontroll i ett brottsbekämpande syfte (2 kap. 1 §) ges myndigheterna befogenhet att ingripa mot alla brott som hör under allmänt åtal, och då med fulla polisiära befogenheter. Vidare utvidgas tull- och kustbevakningstjänstemannens rätt att använda våld och tvång, eftersom några begränsningar i dessa befogenheter inte före- skrivs (se bl.a. lagen om medverkan vid polisiär övervakning, 29 § polislagen och 6 kap. 2 och 20 §§ tullagen). För att säkra att en effektivare personkontroll inte får till följd att rätts- säkerheten försvagas föreskrivs, att endast de tjänstemän vid Tull- verket och som har en viss befattning och erfor- derlig utbildning har denna befogenhet. Det ankommer på respektive myndighet att närmare besluta om vilken utbildning som skall krävas. En motsvarighet till förevarande bestämmelsen finns i 30 § smugglingslagen. Paragrafen reglerar att förundersökningsledare, oavsett om det är åklagare eller polismyndighet, har rätt att anlita biträde av Tullver- ket eller inom ramen för förundersökningen. Motsvarande bestämmelse finns för del i lagen om medverkan vid polisiär övervakning och för del i smugglingslagen. och verkets tjänstemän har, till skillnad från gräns- kontrollmyndigheterna och deras tjänstemän, inte rätt att generellt vidta kontroll- och tvångsåtgärder, när medverkar i personkontrollen. För att och dess tjänstemän skall få vidta sådana åtgärder i samband med personkontrollen skall det särskilt anges i denna lag. Sådana bestämmelser finns i 2 kap. 4, 5 och 6 §§, 3 kap. 3 § samt 4 kap. 5–9 §§ och 5 kap 3 §. En tjänsteman vid har inte heller rätt att använda våld eller tvång i samband med personkontrollen. Om den person som personkon- trollen avser sätter sig till motvärn eller på annat sätt försöker hindra tjänsteman att vidta de åtgärder denne enligt denna lag har rätt att vidta, får tjänstemannen således begära biträde av tjänsteman vid en gränskontrollmyndighet (se 4 §). Bestämmelserna i 24 kap. om nöd och nödvärn gäller dock även en tjänsteman vid , oavsett om han eller hon medverkar i personkontrollen. En tjänsteman vid Migrations- verket har också, liksom gäller för envar, rätt att med stöd av 24 kap. 7 § andra stycket gripa en person som har begått brott varå fängelse kan följa, om denne påträffas på bar gärning eller flyende fot. Även en person som är efterlyst för brott får gripas av envar; en bestämmelse som exempelvis kan användas av Migrations- verket när en sökning i SIS ger vid handen att en asylsökande är efterlyst för brott i annan EU-stat. Paragrafen motsvarar bestämmelsen i 5 kap. 7 § utlänningslagen, med den utvidgningen att biträde kan begäras också av eller när de utgör gränskontrollmyndigheter. När behöver biträde i övrigt vid handläggningen av ett utlänningsärende kan sådan begäran ske med stöd av bestämmelserna i utlänningslagen (se bl.a. 6 kap. 17 § utlänningslagen om biträde vid verkställighet av förvar). Omhändertagande av pass m.m. Bestämmelsen motsvarar i huvudsak 5 kap. 3 § utlänningslagen, men utvidgas såtillvida, att omhändertagande kan ske även om utlän- ningen inte söker uppehållstillstånd. Vidare får förfalskade eller ogil- tiga pass eller andra handlingar, samt en handling som använts eller kan komma att användas i otillbörligt syfte, omhändertas. Dessutom utvidgas bestämmelsen såtillvida, att och Kustbevak- ningen får fatta beslut om omhändertagande, när de utgör gräns- kontrollmyndighet. Detsamma gäller för utlandsmyndigheter. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 14.2. Paragrafens första stycke reglerar frågan om omhändertagande av pass eller annan handling i samband med en utlännings inresa i eller när denne ansöker om uppehållstillstånd. I andra stycket anges att, om det är sannolikt att ett beslut kommer att fattats om att en utlänning skall av- eller utvisas, får utlänningens pass eller annan identitetshandling omhändertas till dess beslut fat- tats. Liksom enligt nuvarande ordning får handlingen omhändertas redan innan ett beslut om av- eller utvisning har fattats, om det är sannolikt att sådant beslut kommer att fattas med stöd av bestäm- melserna i 4 kap. 1, 2, 3 eller 7 §§ utlänningslagen. Bestämmelsen innebär ett förtydligande i denna del, men utvidgar också till viss del tillämpningsområdet. Ett omhändertagande får ske även i samband med en inre utlänningskontroll och utan att uppehållstillstånd söks. Om exempelvis en utlänning i samband med en personkontroll inte kan visa att han eller hon har rätt att vistas i – exempelvis saknar erforderlig visering eller uppehållstillstånd, finns på SIS spärrlista eller saknar medel för sitt uppehälle – och inte ansöker om uppehållstillstånd, kan beslut om av- eller utvisning fattas. I samband därmed får med stöd av förvarande bestämmelse också utlänningens identitetshandlingar omhändertas. Liksom får ett pass eller annan identitetshandling omhän- dertas, till dess ett beslut om avvisning eller utvisning verkställts, dvs. till dess utlänningen har lämnat landet. I tredje stycket anges möjligheten att omhänderta falska handlingar eller äkta handlingar vilka använts eller kan komma att användas i otillbörligt syfte. Ett pass eller annan resehandling som är ogiltigt, t.ex. för att denna har spärrats eller giltighetstiden har löpt ut, får också omhändertas. Även en svensk ambassad eller konsulat, som har behörighet att fatta beslut i utlänningsärenden, får omhänderta sådana pass eller andra handlingar. Bestämmelsen omfattar såväl svenska som utländska medborgares identitetshandlingar, m.m. I paragrafens fjärde stycke anges att ett omhändertagande utan dröjsmål skall anmälas till behörig myndighet. Såvitt avser utlands- myndighets omhändertagande avses härmed såväl svenska som utländska myndigheter, beroende på handlingens karaktär. När det gäller utlandsmyndighets omhändertagande av utländska handlingar bör anmälan göras till utfärdande myndighet eller annan behörig instans. Om det finns anledning att anta att ett brott som hör under allmänt åtal har begåtts skall dessutom polismyndigheten under- rättas, oavsett om omhändertagandet skett i eller utomlands, dvs. det råder en anmälningsskyldighet (jfr 5 kap. 1 och 2 §§).