sou · GSB383 · 2005-01-01 00:00:00 — Om det visar sig att personer med funktionshinder i en ökande utsträck- ning söker sig till KY och det innebär att sjukvårdshuvudmännen får ökade kostnader för personliga hjälpmedel får frågan om finan- siering regleras då. Sjukvårdshuvudmännen, främst landstingen, har enligt utredningens förslag ett fortsatt ansvar för att erbjuda personliga hjälpmedel till personer med funktionshinder men kan aldrig ha ansvaret för ut- rustning, läromedel eller pedagogiska hjälpmedel i skola eller ut- bildning. Vissa hjälpmedel kan vara såväl utrustning eller pedago- giska hjälpmedel som personliga hjälpmedel. Utredningen har i sina motiv utvecklat hur gränsen för sjukvårdshuvudmannens ansvar för personliga hjälpmedel kan dras mot utrustning och pedagogiska hjälpmedel som inte omfattas av ansvaret. Det innebär inga direkta nya skyldigheter men kan påverka fördelningen av ansvaret mellan sjukvårdshuvudman och skolhuvudman. Det främsta syftet är att uppnå en klarare fördelning som medför mindre omfattande dis- kussioner mellan huvudmännen och kortare handläggningstider och att tillgängliga resurser utnyttjas så bra som möjligt. Det kan innebära vissa ekonomiska effekter men dessa är med hänsyn till bristen på tillgänglig statistik svåra att beräkna. De största ekono- miska effekterna för huvudmännen inom båda områdena uppstår om man i ökande utsträckning erbjuder hjälpmedel till eftersatta grupper som personer med läs- och skrivsvårigheter/dyslexi och DAMP/ADHD. Det finns verksamma pedagogiska metoder som kan förebygga läs- och skrivsvårigheter/dyslexi men andra stöd- former kan också behövas. Skolans pedagogiska insatser påverkar såväl elevernas behov av pedagogiska hjälpmedel som av personliga hjälpmedel som det är landstingens ansvar att tillhandahålla. Skol- och utbildningshuvudmännen har redan ansvaret för att ge barn och ungdomar det pedagogiska stöd de behöver liksom sjuk- vårdshuvudmännen har ett ansvar för att tillhandahålla personliga hjälpmedel i skola och utbildning. Ett tydliggörande av gränserna mellan huvudmännens respektive förpliktelser innebär i princip inte något utökat ansvar som innebär behov av särskild finansie- ring. Omfattningen av sjukvårdshuvudmännens ansvar för att till- handahålla personliga hjälpmedel till vuxna i utbildning kan till viss del skilja sig från vad som gäller för elever i ungdomsskolan. Vägar till hjälpmedel och samhällsstöd. Så många barn. och Förbundet , 2002. Framtidens läromedel för personer med läs- och skrivsvårigheter/dyslexi. Myndigheten för skolutveckling, 2003. Att läsa och skriva, En kun- skapsöversikt baserad på forskning och dokumenterad erfarenhet. Att skapa konsensus om skolans insatser för att motverka läs- och skrivsvårigheter. och , 2002. Resurspersoner i särskild sats- ning på IT för elever med funktionshinder – en utvärdering. 1982/83:174. Om vissa ersättningar till sjukvårdshuvudmän- nen, med mera. 1992/93:159. Om stöd och service till vissa funktionshindrade. 1999/2000:79. Från patient till medborgare – en nationell handlingsplan för handikappolitiken. Tekniska hjälpmedel för handikappade. Hjälpmedelsverksamhetens utveckling – en kartlägg- ning och bedömning. Handikapp – Välfärd – Rättvisa. Vuxenutbildning för alla. Kunskapsbygget – det livslånga lärandet. Skollag för kvalitet och likvärdighet. Läromedel – specifikt. Vidare vägar och vägen vidare. Folkbildning och integration. 8 Hjälpmedel i arbetslivet Det delade ansvaret mellan arbetsförmedlingar och försäkringskas- sor är ändamålsenligt och bör behållas. Trots bristerna i denna an- svarsfördelning har den sina naturliga fördelar mot bakgrund av de båda myndigheternas ansvarsområden. Handläggningen behöver dock förbättras och kompetensen hos myndigheterna utvecklas ut- ifrån de skilda målgrupper som arbetsförmedlingar och försäkrings- kassor vänder sig till. Dagens regelverk hindrar en effektiv använd- ning av resurserna. och Riksförsäkrings- verket tar inte heller sitt fulla ansvar för verksamheten med arbets- hjälpmedel. Det finns behov av samordning mellan arbetsförmedlingarna och försäkringskassorna i hanteringen av arbetshjälpmedel. Samord- ningen kan avse informationsutbyte, kompetensutveckling och ut- veckling av arbetshjälpmedel. har en god överblick över hjälpmedelsområdet som bättre bör tas tillvara när det gäller utveckling av kompetens och hjälpmedel. skall ansvara för stöd till hjälpmedel på ar- betsplatsen för personer som är anställda med stöd av lönebidrag. och skall för- stärka sina insatser när det gäller verksamheterna stöd till hjälp- medel på arbetsplatsen och bidrag till arbetshjälpmedel. Regeringen skall ta initiativ till att ges ett uttalat ansvar för arbetshjälpmedel. skall tillsammans med Arbetsmarknads- styrelsen och genomföra utvecklingsinsatser inom området arbetshjälpmedel. För denna verksamhet skall tillföras ett särskilt anslag på 5 miljoner kro- nor. Verksamheten skall följas upp och utvärderas . skall tillsammans med Arbetsmarknads- styrelsen och genomföra insatser gällande kompetensutveckling inom området arbetshjälpmedel för personal inom arbetsförmedlingar och försäkringskassor som handlägger arbetshjälpmedel. För denna verksamhet skall tillföras ett särskilt anslag på . Verksamhe- ten skall följas upp och utvärderas . skall kunna erbjuda råd och information i samband med att arbetsförmedlingar och försäkringskassor medverkar i inköp av arbetshjälpmedel. För denna verksamhet skall tillföras ett särskilt anslag på 800 000 kro- nor. Verksamheten skall följas upp och utvärderas . Regeln om synnerliga skäl för stöd till hjälpmedel på arbets- platsen som överstiger i förordning om särskilda in- satser för arbetshandikappade (2000:630) skall tas bort. Regeln om synnerliga skäl för bidrag till arbetshjälpmedel som överstiger i förordning om ersättning från sjukför- säkring (1991:1046) enligt lagen om allmän försäkring (1962:381) i form av bidrag till arbetshjälpmedel skall upphöra att gälla. Regeln i förordning om ersättning från sjukförsäkringen i form av bidrag till arbetshjälpmedel, som begränsar det belopp en arbets- givare kan erhålla skall upphöra att gälla och samma regler gälla för både arbetsgivare och försäkrad vid beslut om bidrag till arbetshjälp- medel. Utredningen skall enligt direktiven: Se över det nuvarande systemet för arbetshjälpmedel. Kartlägga upphandlingen av och ägarförhållandena för sådana hjälpmedel och anpassningar som den funktionshindrade och/ eller arbetsgivaren beviljas bidrag till att köpa eller hyra. Översynen av systemet för arbetshjälpmedel skall avse ansvarsför- delningen och samordningen mellan berörda huvudmän vad gäller ansvaret för till exempel information, utprovning, tillhandahållande, träning och uppfölj- ning samt underhåll och reparationer av arbetshjälpmedel, utveckling och provning av nya arbetshjälpmedel, samt Möjligheterna att underlätta för personer med funktionshinder att komma in och stanna kvar på arbetsmarknaden skall vara utgångs- punkten för översynen. är det arbetsgivarna, försäkringskassorna och Ar- betsmarknadsverket som ansvarar för att en arbetssökande eller anställd får tillgång till de arbetshjälpmedel han eller hon behöver. delade ansvaret med arbetsgivar- na. I rehabiliteringsberedningens betänkande Tidig och Samordnad rehabilitering (SOU 1988:41) föreslogs en ny ansvars- fördelning, som framgår av följande citat: 1.hälso- och sjukvårdshuvudmännen svarar för hjälpmedel som handi- kappade behöver för sin dagliga livsföring, 2.arbetsmarknadsverket svarar för bidrag till arbetshjälpmedel och liknande som behövs för att en arbetslös person med funktions- hinder skall kunna få och utföra ett arbete, medan 3.försäkringskassorna svarar för motsvarande kostnader för funk- tionshindrade, som redan har en anställning, liksom för egna före- tagare och fria yrkesutövare, som är etablerade på arbetsmark- naden. Skälet för utredningens förslag var att ge försäkringskassorna en mer aktiv och pådrivande roll i rehabiliteringsarbetet. Utredningen menade att om ett arbetshjälpmedel kan medföra att en längre tids sjukskrivning kan brytas och den enskilde därmed kan återgå till arbetslivet, bör merkostnaden för hjälpmedel kunna betalas av för- säkringskassorna. Regeringen föreslog 1990 i propositionen om rehabilitering och rehabiliteringsersättning (1990/91:141) en ansvarsfördelning för ar- betshjälpmedel som följer rehabiliteringsberedningens förslag. Det framhölls i propositionen att någon ändring i praxis beträffande rätten till arbetshjälpmedel inte borde ske till följd av förändringen av det ekonomiska ansvaret för hjälpmedlen. Vidare utgick den an- svariga ministern från att försäkringskassorna skulle utnyttja den kompetens som redan fanns hos sjukvårdshuvudmännen och arbets- förmedlingarna. Därmed behövde inte försäkringskassorna bygga upp en egen teknisk kompetens på området. De remissinstanser som yttrade sig i frågan om ansvar för arbets- hjälpmedel instämde i förslaget från rehabiliteringsberedningen. Ansvaret för att tillhandahålla hjälpmedel i arbetslivet regleras på olika sätt. Nedan redovisas dessa regleringar och de olika aktörernas ansvar. Den svenska lagstiftningen innehåller regler som ålägger arbets- givaren ett ansvar att erbjuda de anställda en god arbetsmiljö, vilket innefattar olika former av individuella anpassningar. Arbetsmiljölagen (1977:1160) ställer stora krav på arbetsgivaren när det gäller arbetsmiljön. I 2 kap 1 § stadgas att arbetsförhållan- dena skall anpassas till människors olika förutsättningar i fysiskt och psykiskt avseende. Det innebär att krav skall kunna ställas på långtgående individuella anpassningar av arbetsplatsen. Arbetsmiljölagen är en ramlag och dess krav skall konkretiseras i avtal mellan arbetsmarknadens parter och föreskrifter från Arbets- miljöverket. framhåller i sin information att det alltid är arbetsgivarens ansvar att anpassa arbetet så att arbetstagaren kan utföra sina arbetsuppgifter. I denna anpassning av arbetet ingår möjligheten att få hjälpmedel för att klara arbetet. Lagen om förbud mot diskriminering i arbetslivet av personer med funktionshinder (1999:132) ställer också krav på att arbets- givaren skall kunna göra vissa anpassningar av arbetsplatsen. I 6 § anges att arbetsgivaren vid anställning, befordran eller utbildning för befordran skall vidta sådana stöd- och anpassningsåtgärder som det skäligen kan krävas att arbetsgivaren vidtar, för att skapa en situation för en person med funktionshinder som är jämförbar med den för personer utan sådant funktionshinder. Diskrimineringslag- stiftningen är nu föremål för en översyn och i direktiven framgår att utredningen skall se över hur arbetsgivares skyldigheter i fråga om stöd- och anpassningsåtgärder under pågående anställning skall regleras (Dir 2002:11 och Dir 2003:69). ansvar för arbetshjälpmedel regleras i för- ordningen om särskilda insatser för personer med arbetshandikapp (2000:630). I förordningens 11 § stadgas att stöd till hjälpmedel på arbets- platsen innebär ekonomiskt stöd till en arbetsgivare eller annan som har en kostnad för köp, hyra eller reparation av arbetshjälp- medel eller andra anordningar som en person med arbetshandikapp behöver som företagare eller fri yrkesutövare, eller för att kunna ta del av ett arbetsmarknadspolitiskt program, arbetslivsinriktad rehabilitering eller praktisk arbetslivsoriente- ring. Som framgår av stycket ovan behöver en person inte vara anställd eller företagare för att få tillgång till hjälpmedel. Även den som deltar i ett arbetsmarknadspolitiskt program, som till exempel en arbetsmarknadsutbildning eller praktik i skolan kan erhålla ett ar- betshjälpmedel. ansvar gäller bara för dem som är relativt nyanställda. Av 12 § framgår att stöd till hjälpmedel för någon som är anställd lämnas endast för behov som framkommer en person är anställd hos arbetsgivaren. Det finns begränsningar i möjligheter att ge stöd till hjälpmedel. Detta stöd får inte lämnas om kostnaderna avser hjälpmedel eller anordningar som normalt behövs i verksam- heten eller som kan ersättas av annat statligt stöd eller som enligt bestämmelser i lag eller förordning skall utföras utan stöd. Genom denna regel sker en avgränsning gentemot arbetsgivaren, som skall ansvara för de hjälpmedel som normalt behövs i verksamheten. I förordningens 14 § regleras de högsta beloppen som får betalas ut för hjälpmedel. Normalt skall ett stöd inte uppgå till högre summa än vardera till den som har arbetshandikap- pet och den arbetsgivare eller annan som anordnar eller ansvarar för verksamheten. Denna kostnadsgräns kan överskridas om stödet gäller datorbaserade hjälpmedel eller om det finns synnerliga skäl för att betala en högre summa. Om hjälpmedlet inte används för avsett ändamål skall stödet betalas tillbaka. dock befrias från återbetalningen om det finns särskilda skäl för detta. har utfärdat allmänna råd om tillämp- ningen av förordningen om särskilda insatser för personer med arbetshandikapp (AMSFS 2001:20). Av dessa råd framgår bland annat att bidrag kan lämnas för expertmedverkan för utprovning av arbetshjälpmedel. Den som fått stöd till hjälpmedel på arbetsplatsen är också ägare av hjälpmedlet. Förhållandet beskrivs i administrativa föreskrifter om handläggningen av ärenden om sär- skilda insatser för personer med arbetshandikapp. I dessa föreskrif- ter sägs att information skall lämnas om att hjälpmedlet är bidrags- mottagarens egendom. Denne svarar för att hjälpmedlet förvaras på ett säkert sätt samt att det omfattas av erforderliga försäkringar. Den praktiska hanteringen av stöd till hjälpmedel på arbets- platsen ligger hos arbetsförmedlingarna (Af). , som är en resurs åt arbetsförmedlingarna när det gäller mer fördjupad vägled- ning för arbetssökande, ansvarar i vissa län också för dessa stöd. AMS har bedrivit ett utvecklingsarbete avseende IT- hjälpmedel i arbetslivet. Teknikupphandling För Funktionshindrade i Arbetslivet (TUFFA) var ett tidigt initiativ i detta utvecklings- arbete och genomfördes –1992. Sedan TUFFA formellt avslutades har utvecklingsarbetet fortsatt i form av satsningar på olika projekt för att utveckla ny teknik inom arbetslivet. Personkretsen för stöd till hjälpmedel på arbetsplatsen. För att en person skall kunna anvisas ett stöd för hjälpmedel krävs enligt förordningen att denne har ett arbetshandikapp. Med arbets- handikapp avses den som på grund av funktionshinder har nedsatt arbetsförmåga och som därför har eller kan förväntas få svårigheter att få eller behålla ett reguljärt arbete. Den aktuella personen påförs även en handikappkod, i enlighet med AMV:s anvisningar för ar- betsförmedlingssystemet. Det är den enskilde handläggaren på ar- betsförmedlingen som ansvarar för kodningen. För att styrka att koden är riktig krävs ett medicinskt intyg. Vidare skall den arbets- sökande också godkänna kodningen. I formell mening fattas inte några beslut om bidrag för arbets- hjälpmedel utan den arbetssökande anvisas bidraget. Detta innebär att den som nekas bidrag inte kan överklaga beslutet. Övrigt relevant i förordningen Förordningen om särskilda insatser för arbetshandikappade inne- håller bestämmelser om olika arbetsmark- nadspolitiska program för personer med arbetshandikapp. I betän- kandet kommer de båda programmen lönebidrag och skyddat arbete hos en offentlig arbetsgivare () att beröras. Nedan beskrivs kortfattat dessa program. Lönebidrag innebär ett ekonomiskt stöd till den som är arbets- givare åt en person med nedsatt arbetsförmåga. Stödet är ett bidrag till arbetsgivarens lönekostnad för den anställde. Lönebidrag får lämnas om en person med nedsatt arbetsförmåga inte bedöms kunna få eller behålla ett arbete utan detta stöd. Nivån på bidraget be- stäms med hänsyn till arbetsförmågan. Ett lönebidrag lämnas under längst men får förlängas efter särskild prövning. Arbetsför- medlingen skall verka för att arbetstagaren övergår till en anställ- ning utan bidrag. Bidraget följs upp och omprövas regelbundet. Vid uppföljningarna sänks ofta bidragsnivån. Skyddat arbete hos en offentlig arbetsgivare () OSA innebär att en offentlig arbetsgivare kan få en lönesubvention om denne ordnar skyddade arbeten åt personer med socialmedi- cinska arbetshandikapp, personer som är berättigade till insatser enligt lagen om stöd och service till vissa funktionshindrade (LSS) eller personer som på grund av långvarig svår psykisk sjukdom inte tidigare haft kontakt med arbetslivet. Den stora majoriteten av per- soner anställda i OSA har socialmedicinska arbetshandikapp. Nästan alla arbetsgivare inom OSA utgörs av kommuner. I likhet med löne- bidragen skall anställningen följas upp och omprövas. ansvar för arbetshjälpmedel regleras i lagen om allmän försäkring (1962:381) och förordningen om ersättning från sjukförsäkringen enligt lagen om allmän försäkring i form av bidrag till arbetshjälpmedel (1991:1046). Vidare kan bidrag till hjälpmedel erhållas enligt lagen om arbetsskadeförsäkring (1976:380). I 2 kap 14 § lagen om allmän försäkring fastslås endast att bidrag till sådana arbetshjälpmedel som en förvärvsarbetande försäkrad behöver som ett led i sin rehabilitering utges enligt föreskrifter som regeringen meddelar. De närmare bestämmelserna om bidrag till arbetshjälpmedel regleras följaktligen i förordningen. I denna förordning stadgas i 2 § att bidrag får lämnas till arbets- givare eller den försäkrade och får avse kostnader för 1.att köpa eller, om det är ekonomiskt mer förmånligt, att hyra sådana arbetshjälpmedel eller anordningar på arbetsplatsen som behövs för att den försäkrade skall kunna utföra sitt arbete, 2.expertundersökningar i ärenden av sådana anpassningsåtgärder som avses i 1, och 3.att reparera arbetshjälpmedlet. Av 3 § framgår vilka begränsningar som gäller för möjligheten att erhålla arbetshjälpmedel. Bidrag får inte lämnas för ett hjälpmedel eller en anordning som normalt behövs för verksamheten eller som krävs för att arbetsmiljön skall vara tillfredsställande. Vidare kan inte bidrag lämnas för reparation av en fast anordning, en maskin eller en byggnad eller ändamål för vilket stöd kan lämnas enligt för- ordningen om statligt stöd till jordbrukets rationalisering eller för- ordningen om särskilt stöd till lantbruksföretag i vissa glesbygder. kan lämna bidrag till jordbrukare om det med hänsyn till behovet av rehabilitering är nödvändigt för att verksam- heten skall kunna fortsätta. I likhet med de regler som gäller för kan ar- betsgivare och den enskilde få bidrag om vardera högst 50 000 kro- nor. Om det finns synnerliga skäl kan medge ett högre belopp. Vidare får datorbaserade hjälpmedel beviljas med ett högre belopp. Förordningen inskränker de summor som kan betalas ut till en arbetsgivare genom att först ange ett lägsta belopp på 10 000 kro- nor som arbetsgivaren alltid måste stå för. Därutöver lämnas ett bidrag med hälften av kostnaden för arbetshjälpmedlet. finns särskilda skäl av avgörande betydelse för den försäkrades möjligheter att kunna ha kvar sitt arbete, får bidrag lämnas för mer än hälften av kostnaden. Bidrag till den försäkrade lämnas för hela kostnaden om hjälp- medlet saknar värde för någon annan person. I andra fall lämnas ett bidrag med lägst halva kostnaden. Om bidraget inte längre används för avsett ändamål stadgas i för- ordningen att bidraget skall betalas tillbaka. Beräknad avskrivnings- period för hjälpmedlet är . Finns det särskilda skäl behöver inte hjälpmedlet återbetalas. Bidraget till arbetshjälpmedel lämnas längst till och med månaden före den månad den försäkrade fyller . beslut om hjälpmedel kan omprövas och överklagas enligt den ordning som gäller för lagen om allmän för- säkring. I en särskild vägledning från (Vägledning Nr 2002:8) ges råd om handläggning av arbetshjälp- medel. Vägledningen lyfter fram att arbetshjälpmedel kan lämnas för att bryta en längre tids sjukskrivning eller om det kan fylla en viktig funktion som förebyggande åtgärd. I denna vägledning på- pekas också att en anställd som fått bidrag till ett arbetshjälpmedel äger detta hjälpmedel. Vidare framgår att en försäkrad eller en ar- betsgivare kan lämna in flera ansökningar om olika hjälp- medel. Ansökningarna skall då behandlas var för sig och inte ses som en ansökan. Detta har betydelse för beräkningen av bidragets storlek. RFV:s vägledning ger olika praktiska exempel på hur bestämmel- serna i förordningen kan tolkas. Bland annat behandlas gränsdrag- ningen mot arbetsgivarnas ansvar och vad som avses med bestäm- melsen i förordningen om att bidrag inte skall beslutas för hjälp- medel som normalt behövs för verksamheten eller som krävs för att arbetsmiljön skall vara tillfredsställande. har också i en rapport i serien RFV Anser (2001:1) presenterat Kammarrättsdomar 2000, som en ytterligare vägledning för handläggarna vid försäkringskassorna. Följande uttalande av Kammarrätten i kan tjäna som en illustration till hur domstolarna ser på arbetsgivarnas ansvar för att arbetsmiljön skall vara tillfredsställande: Det ingår i arbetsgivarens skyldigheter att genom att anpassa arbets- förhållandena eller vidta annan lämplig åtgärd ta hänsyn till arbetsta- garens särskilda förutsättningar för arbetet. Någon klar avgränsning av hur mycket som kan krävas av arbetsgivaren är dock inte möjligt att göra. Arbetsgivarens möjligheter att anpassa arbetsvillkoren har emeller- tid ökat genom den tekniska utvecklingen och genom bättre kunskap inom rehabiliteringsområdet. Detta måste också avspeglas i vad man kan kräva av arbetsgivaren. Allmänt sett bör det självfallet åvila en arbetsgivare att ta tillvara de möjligheter som finns för att underlätta fortsatt verksamhet för en anställd som av medicinska skäl inte kan utföra sitt arbete. Detta åliggande innefattar i förekommande fall att inom rimliga gränser anskaffa hjälpmedel och/eller anordningar utöver sådant som normalt sett behövs för verksamheten. Vid bedömningen av vilket ansvar arbetsgivaren har för att anskaffa hjälpmedel bör hänsyn tas till bl. a kostnader för hjälpmedlet och hur näraliggande från verksamheten som den aktuella utrustningen kan anses. ersätts och för- säkringskassorna av en ny sammanhållen myndighet benämnd För- säkringskassan. Det finns inga förslag som ändrar förutsätt- ningarna för bidraget till arbetshjälpmedel. Ovan har ansvarsfördelningen mellan inblandade aktörer redovisats utifrån de lagar, förordningar, allmänna råd och vägledningar som styr deras arbete. I detta avsnitt går utredningen igenom den finan- siella styrningen av verksamheten med arbetshjälpmedel. Varken hos /eller Arbets- marknadsverket är arbetshjälpmedel ett stort område, utan ryms i stället som en del i andra insatser. Detta gäller också styrningen på politisk nivå från riksdag och regering. Arbetshjälpmedel nämns till exempel mycket knapphändigt i regleringsbreven. Bidrag till hjälpmedel på arbetsplatsen ryms i regleringsbrevet under verksamhetsgrenen Stöd till dem som har det svårast på arbetsmarknaden. Det finns inget särskilt mål formulerat för just bidrag till hjälp- medel på arbetsplatsen utan det ryms under målet för anslaget 22:4 Särskilda insatser för arbetshandikappade. Målet för detta anslag formuleras enligt följande: Målet är att i genomsnitt minst 60 000 kvinnor och män med arbets- handikapp skall ha lämplig sysselsättning för beloppet som tilldelats under anslaget 22:4 Särskilda insatser för arbets- handikappade. I regleringsbrevet finns ett återrapporteringskrav för bidrag till arbetshjälpmedel som formulerades enligt följande: Redovisning av antal personer fördelat på branscher som får del av hjälpmedel på arbetsplatsen, stöd till personligt biträde, särskilt introduktions- och uppföljningsstöd () och särskilt stöd vid start av näringsverksamhet för arbetshandikappade. Anslaget 22:4 Särskilda insatser för arbetshandikappade omfattade ett ramanslag på cirka 7, 2 miljarder för . Bidrag till arbetshjälpmedel ryms under en anslagspost i anslaget 22:4, där det framgår att: