sou · GSB368d2 · 2005-01-01 00:00:00 — består av en samordning av resur- ser för arbetsterapi, sjukgymnastik och hjälpmedel samt samarbete på lokal nivå i avsikt att befrämja livssituationen för individer med funktionshinder oavsett var dessa vistas. Samordningen av resurser syftar även till att ge bättre förutsättningar för effektiv rehabiliter- ing av hög kvalitet samt bättre förutsättningar för att möta ökade behov av rehabilitering utan stora resurstillskott. Genom sam- verkan mellan huvudmännen och den finansiella samordningen kan man fokusera individens behov – inte huvudmannaskapsgränserna. Individen har också en instans att vända sig till för att få den reha- bilitering som hon behöver. Verksamheten är gemensam för , kommun, primärvården i och Svenlunga samt inom . I den gemen- samma nämnden ingår tre ledamöter från Västra Götalands- regionen och två ledamöter vardera från kommunerna . Samrehab bedrivs som ett femårigt projekt . Verksamheten kommer att utvärderas för internt-, externt och nationellt bruk. En närmare beskrivning av projektet finns i en lägesrapport från maj 2003.143 142 , M. Kommunen tjänar pengar på att anställa arbetsterapeuter. Tidskriften arbetsterapeuten /2:8-9. 143 Ehrnlund,L. Essedal, L. , P-Å. Samrehab – Idé, verksamhet och erfarenheter . Äldre Väst , . Vård och omsorg - faktabakgrund Fördelningen av ansvaret för hjälpmedel varierar mycket i landet och följer inte alltid ansvaret för rehabilitering. Brukarna får ofta sina hjälpmedel förskrivna från olika verksamheter och huvudmän. Det är svårt för dem att veta vart de ska vända sig i olika situationer eftersom det är så många personer som är involverade i bedömning av behov, utprovning, förskrivning, uppföljning och service av hjälpmedel. Där- för finns det ett stort behov av samarbete mellan flera bland perso- nalen hos de olika huvudmännen. Men det brister ofta i överföringen av information i vårdkedjan när det gäller behov av hjälpmedel, träning och uppföljning. För att förskrivning och hantering av hjälp- medel ska fungera krävs en nära och lokal samverkan mellan huvud- männen i utformningen av policy och regler. Samverkan kan då bli ekonomiskt lönsam genom samordning av inköp, förråd, transporter, teknisk service och tillgång till kompetens. I de flesta län samverkar landstingen och kommunerna för att kunna driva en kostnadseffektiv och kvalitativt bra verksamhet. Den vanligaste samverkansformen styrs genom samverkansavtal. Där sam- verkan inte fungerar byggs parallella verksamheter. Ett delat huvud- mannaskap leder alltid till gråzoner vilket påverkar brukaren. Ju mindre samverkan är desto fler blir frågorna kring gränsdragning. Hjälpmedel har stor betydelse för att personer med funktions- hinder ska kunna leva ett självständigt och aktivt liv. De är ofta helt nödvändiga för att personerna ska kunna fungera i sin vardag – för att kunna laga och äta mat, förflytta sig, kommunicera, sköta sin hygien m.m. Hjälpmedel kan förebygga, förbättra och kompensera funktionsnedsättningar. De kan även hjälpa till att vidmakthålla förmågor samt skapa en känsla av trygghet och en vilja samt för- måga att vara aktiv. Hjälpmedel är avgörande för att principen om äldres kvarboende ska kunna förverkligas. Brist på hjälpmedel kan medföra att den enskilde blir mindre självständig och därmed blir mer beroende av samhällsinsatser såsom sjukvård, hemtjänst, färdtjänst eller flytt- ning till särskilt boende. Hjälpmedel såsom sängar, personlyftar och hjälpmedel för bad och dusch har även stor betydelse för att underlätta omvårdnads- Vård och omsorg - faktabakgrund arbetet och förebygga förslitningsskador hos närstående och per- sonal. Majoriteten av brukarna är äldre Enligt uppgifter från Hjälpmedelsinstitutet144: förskrivs av alla hjälpmedel till personer som är . av alla 70-åringar i ordinärt boende har s.k. enkla hjälpmedel för att kompensera ett rörelsehinder t.ex. toalett- stolsförhöjning, badbräda och griptång. Motsvarande siffra för 76-åringar uppskattas till . av dem som använder hörapparater är . Ca 250 000 personer använder rollator. Av dem är de allra flesta äldre personer. av alla rullstolar förskrivs till personer . förskrivs till personer . Svårt att veta vart man ska vända sig Brukarna får ofta sina hjälpmedel förskrivna från olika verksam- heter och huvudmän. Det är svårt för dem att veta vart de ska vända sig i olika situationer eftersom det är så många personer som är involverade i bedömning av behov, utprovning, förskrivning och service av hjälpmedel. Vid krav på besparingar förekommer det att vissa produkter såsom enklare hjälpmedel inte längre får förskrivas. Problemet är då att den enskilde inte vet att de finns och var de kan köpas. De finns på den öppna marknaden. Besparingar liksom hantering av hjälpmedel sker ofta utan att hel- hetseffekter och samverkan beaktas. Såväl brukare som deras när- stående behöver information. Även den som vårdar en närstående kan behöva hjälpmedel som underlättar vårdarbetet. Närstående, liksom undersköterskor och biträden i kommunerna, behöver också information för att stödja den enskilde att använda sina hjälpmedel på rätt sätt. Äldres hälsa, funktionshinder, boende och hjälpmedel. Vård och omsorg - faktabakgrund Många av de problem som gäller brukarnas syn på hjälpmedel be- skrivs utförligt i en rapport från Rörelsehinderförbunden.145 Den pekar bl.a. på att äldre personer i allmänhet är nöjda med sin hjälp- medelssituation men också på stora geografiska skillnader i hjälp- medelshanteringen. Som exempel kan nämnas att en äldre person i en kommun fick sin rullstol dagen efter att den beställdes, medan det tog att få en sådan i en annan kommun. Bland förbundens många förslag till förbättringar finns önskemål om en tydlig organisation för all hjälpmedelsinriktad verksamhet inom respektive landstingsområde/region. Man föreslår även att avgifter för hjälpmedlen tas bort. Ett delat ansvar för hjälpmedelsverksamheten Landsting och kommuner är enligt Hälso- och sjukvårdslagen (HSL 3b § och 18 §) skyldiga att tillhandahålla hjälpmedel till per- soner med funktionsnedsättningar. HSL är en skyldighetslag för landsting och kommuner, men ger inte rättigheter för den enskilde att få hjälpmedel. Beslut om hjälpmedel kan inte överklagas i dom- stol. Inom ramen för HSL kan landsting och kommuner själva besluta om vilka produkter som ska betraktas som hjälpmedel och kunna förskrivas till personer med funktionshinder. De beslutar även om eventuella avgifter. Möjligheten att erhålla ett visst hjälp- medel kan därmed variera beroende på var i landet man är bosatt. Hjälpmedel enligt HSL omfattar hjälpmedel för den dagliga livsföringen samt för vård och behandling. Ett omfattande system är uppbyggt inom hälso- och sjukvården för att prova ut och för- skriva hjälpmedel. Till förskrivning av hjälpmedel hör även förråds- hållning och återlämning. hjälpmedelsverksamhet är organiserad i fyra hjälp- medelsområden; hörcentraler, syncentraler, ortopedtekniska avdel- ningar och hjälpmedelscentraler. Kommunen har sedan Ädelreformen ett ansvar för hjälpmedel inom de särskilda boendeformerna. I ordinärt boende är detta an- svar delat mellan landsting och kommuner på samma sätt som för hemsjukvården. Även ansvaret för inkontinenshjälpmedel är delat 145 Rörelseförbundens hjälpmedelsprojekt 2003. Rörelsehindrades syn på hjälpmedel –En utredning om ansvar, bemötande och pengar. Rapporten kan beställas från de . Vård och omsorg - faktabakgrund mellan landsting och kommun, men upphandling av dessa hjälp- medel genomförs oftast gemensamt i respektive län. Hjälpmedel, som möjliggör för en person med funktionshinder att arbeta, kallas arbetshjälpmedel och är ett ansvar för länsarbets- nämnderna och försäkringskassorna. De hjälpmedel, som en an- ställd behöver för att motverka att arbetsskador uppstår i arbetet, kallas arbetstekniska hjälpmedel och är ett ansvar för arbetsgivaren. Landstingens ansvar för hjälpmedel Flertalet hjälpmedel till personer med rörelsehinder skrivs ut vid landstingens vårdcentraler. Från vårdcentralen kan man också remitteras till andra enheter såsom syn- eller hörcentral. Personal på hjälpmedelscentralerna arbetar vanligen konsultativt till landstingens och kommunernas förskrivare av hjälpmedel till främst personer med rörelsehinder, tal- och språkskador, kognitiva och medicinska funktionsnedsättningar. Konsultationen sker när det gäller komplicerade och ovanliga hjälpmedel och/eller funk- tionsnedsättningar eller vid specialanpassning av hjälpmedel. Centralerna har även en viktig funktion att tillhandahålla hjälp- medel samt svara för teknisk service. Som en del i hjälpmedels- centralernas verksamhet kan det finnas särskilda dataresurscentra med specialistkompetens om hjälpmedel som baseras på avancerad datateknik. Genom Ädelöverenskommelsen 1992 delades ansvaret mellan landsting och kommuner för de hjälpmedel och den verksamhet som traditionellt bedrevs inom landstingens hjälpmedelscentraler. Hjälpmedelscentralernas verksamhet omfattar logistik (upp- handling, lagerhållning, rekonditionering och transport), före- byggande och avhjälpande underhåll samt verksamhet rörande hjälpmedelskonsulenter, vilka utbildar och ger råd till förskrivare av hjälpmedel. Fördelningen av ansvaret mellan huvudmännen för de hjälp- medel som hör till hjälpmedelscentralernas område är unikt för varje län i landet. Det gäller hjälpmedel för att kompensera rörelse- hinder, tal- och språkskador samt kognitiva och medicinska funk- tionsnedsättningar. Fördelningen av ansvaret för dessa hjälpmedel baseras på boendeform, typ av produkter eller brukarens ålder eller kombinationer av dessa faktorer. Generellt gäller dock att lands- tinget ansvarar för hjälpmedel till barn, medicinska hjälpmedel, Vård och omsorg - faktabakgrund såsom ventilatorer och oxygenkoncentratorer och vanligtvis även eldrivna rullstolar samt avancerade hjälpmedel för kommunikation. Hjälpmedelsverksamheten drivs i 13 län av i sam- verkan med kommunerna genom avtal. I är sam- verkansformen ett kommunalförbund och i , och en gemensam nämnd. I har man en gemensam . I övriga län varierar organisationen för hantering av hjälpmedel. En stor del av hjälpmedel till äldre förskrivs inom kommunerna och landstingens primärvård främst av arbetsterapeuter, sjuk- gymnaster och distriktssköterskor. Hjälpmedel förskrivs dessutom vid landstingens ortoped-, medicin- och rehabiliteringskliniker, logopedmottagningar, geriatriska enheter m.fl. Syn-, hörsel- och ortopedtekniska hjälpmedel Syn- och hörcentraler samt ortopedtekniska verksamheter är specialistfunktioner inom länssjukvården. Det krävs remiss för att få komma till syn- och hörcentraler och förskrivning av hjälpmedel sker inom enheterna. Ortopedtekniska hjälpmedel förskrivs oftast av läkare som remitterar patienten till en ortopedteknisk avdelning där hjälpmedel provas ut och tillverkas. Eftersom ansvaret för syn-, hörsel- och ortopedtekniska hjälp- medel inte berördes under Ädelöverenskommelsen har fortfarande ansvar för dessa och det har inte funnits något behov av en formaliserad samverkan med kommunerna. Landstingen ansvarar även för habiliteringsenheter för barn och ungdomar och vuxna med medfödda funktionshinder, framförallt rörelsehinder och flerhandikapp. Hjälpmedel ingår i behandlingen och förskrivs av framförallt arbetsterapeuter, sjukgymnaster och logopeder. Vård och omsorg - faktabakgrund Vissa medicinska kliniker inom den slutna vården t.ex. lung- kliniker och diabetesenheter ansvarar för hjälpmedel inom sina om- råden. Vid logopedmottagningar förskrivs hjälpmedel för personer med tal- och språkskador och träning ges i alternativa kommunikations- sätt. Kommunernas ansvar för hjälpmedel Kommunerna har ett hälso- och sjukvårdsansvar för äldre personer med funktionshinder i särskilda boendeformer och i vissa kommu- ner även i det ordinära boendet. I ansvaret ingår rehabilitering och hjälpmedel främst för personer med rörelsehinder. I många kom- muner finns det en rehabiliteringsenhet med arbetsterapeuter och sjukgymnaster som svarar för verksamheten. I denna ingår utprov- ning och förskrivning av hjälpmedel samt träning att använda dessa. finns det ett nära samarbete med hjälpmedels- central. I ett antal kommuner finns det heminstruktörer och hörselom- bud som hjälper syn- och hörselskadade personer till ett aktivt liv t.ex. genom att träning att klara vardagliga aktiviteter i hemmet. Den medicinskt ansvariga sjuksköterskans ansvar för kvalitet och säkerhet i kommunerna omfattar även rehabilitering och hjälp- medel. I omkring 20 kommuner finns det personer som är medi- cinskt ansvariga för rehabilitering (). Kommunerna ansvarar även för bostadsanpassning, som efter intyg från vanligen arbetsterapeut kan erhållas för åtgärder som bedöms nödvändiga för att man ska kunna bo kvar i sin ordinära bostad. Bidraget till bostadsanpassning är inte inkomstprövat. Bidraget kan överklagas av den enskilde. Många, framförallt äldre personer, har flera funktionsnedsättningar och därmed behov av hjälpmedel från olika sjukvårdshuvudmän och verksamheter både från bas- och länsnivå. Det brister ofta i överföringen av information från en vårdnivå till en annan när det gäller behov av hjälpmedel, träning och uppföljning. Rehabilitering inklusive hjälpmedel är avgörande för att vårdkedjan ska fungera, Vård och omsorg - faktabakgrund men är trots detta inte något som självklart ingår i vårdplaneringen. En brist är också att rehabiliteringspersonal sällan deltar i denna. Det förekommer också att den enskilde inte får ta med sig hjälp- medel hem efter dessa har utprovats på sjukhus utan måste byta hjälpmedel vid hemkomsten. Väntetiderna för att erhålla hjälp- medel och bostadsanpassning kan vara långa. Det förekommer emellanåt tvister när det gäller vad som är att betrakta som hjälpmedel och vad som är att betrakta som bostads- anpassning. Den enskilde kan få bidrag till bostadsanpassning för sådana åtgärder som rör bostadens fasta funktioner, t.ex. hjälp- medel som monteras fast på väggar men inte till fristående sådana. Det innebär att en person inte kan få ett enklare hjälpmedel såsom trappklättrare, utan måste be om bidrag till en hiss, som är ett be- tydligt dyrare alternativ, men som inte klassas som hjälpmedel. Det är svårt för brukarna att veta vart man ska vända sig när nya eller förändrade behov uppstår eller när ett hjälpmedel behöver repareras. För den enskilde är det ofta onödigt många personer involverade i förskrivning och service. Fördelningen av ansvaret för hjälpmedel varierar mycket i landet och följer inte alltid ansvaret för rehabilitering. Förskrivning och service av hjälpmedel skapar därför behov av kontakter mellan flera bland personalen hos de olika huvudmännen. Även ansvaret för de arbetstekniska hjälpmedlen leder till problem då de bekostas av olika budgetar och ska tillgodose behov hos såväl brukaren som personalen. De olika hjälpmedelsområdena syn, hörsel, ortopedi och hjälp- medelscentralernas arbetsområde finns ofta i olika organisationer i landstingen. Ett problem av strukturell art är att syn- och hör- centraler endast finns inom länssjukvården. Väntetiderna till dessa centraler för inte yrkesverksamma personer är som regel mycket lång, framförallt för personer med hörselnedsättning. En förstärk- ning av kompetens och en samordning av insatser inom landsting- ens och kommunernas primärvård är därför nödvändiga åtgärder för att åstadkomma en rehabiliteringskedja så att även äldre personer kan få hjälp . Syn- och hörcentralerna skulle då få större möjligheter att klara sin specialistfunktion. Det finns även ett stort behov av att utveckla förståelse och kompetens för att tillgodose behov av hjälpmedel hos nya grupper av brukare t.ex. hos personer med nedsatt kognitiv förmåga. Vård och omsorg - faktabakgrund Behov av förstärkt kompetens och samordning Behovet av kompetensutveckling kring hjälpmedel är stort hos olika personalgrupper, inte minst hos undersköterskor och vård- biträden inom kommunerna. Till stor del kan detta lösas genom samverkan mellan huvudmännen och olika enheter. Specialist- kliniker på landstingsnivå kan medverka i fortbildning och hand- ledning av personal inom primärvård och kommuner. Motsvarande gäller mellan rehabiliteringsansvariga inom primär- vård och kommuner och de som arbetar inom särskilda boende- former. En sådan kompetensutveckling kan omfatta ett rehabilite- rande förhållningssätt med hjälpmedel. Ett ökat vårdbehov i kom- bination med tidsbrist och bristande kunskaper kan leda till att per- sonal utför sådant som den enskilde skulle kunna utföra själv eller att hjälpmedel används i stället för att individen får utnyttja sina egna resurser. För att förskrivning och hantering av hjälpmedel ska fungera smidigt krävs ett nära lokal samverkan mellan sjukvårdshuvud- männen i utformningen av policy och regler. Samverkan kan då bli ekonomiskt lönsam genom samordning av inköp, förråd, trans- porter, teknisk service och tillgång till kompetens. I de flesta län samverkar landstingen och kommunerna för att kunna driva en kostnadseffektiv och kvalitativt bra verksamhet. Den vanligaste samverkansformen är samverkansavtal. Där sam- verkan inte fungerar byggs parallella verksamheter. Ett delat huvudmannaskap leder alltid till gråzoner vilket påverkar brukaren. Ju mindre samverkan är desto fler blir frågorna kring gräns- dragning. Det finns flera olika sätt att samverka kring rehabilitering och hjälpmedel. Som exempel kan nämnas samfinansierade enheter för rehabilitering i gråzonen mellan landsting och kommun, som ofta kallas för samrehabilitering. Vid dessa enheter kan det finnas vård- platser, team för hemrehabilitering och dagrehabilitering. Sådana enheter finns bl.a. i , i och i Vård och omsorg - faktabakgrund Andra samverkansstrukturer kan utgöras av gemensamma samfinansierade hjälpmedelscentraler under en gemensam nämnd. Incitamentet till att bilda gemensamma nämnder har varit att be- driva hjälpmedelsverksamheten på professionellt och kvalitets- mässigt bra sätt samt så kostnadseffektivt som möjligt. Nämnderna underlättar gemensamma upphandlingar som bidrar till större volymer och lägre priser. Man undviker också att bedriva parallella organisationer och kan se hjälpmedel i ett länsperspektiv. Hjälpmedelsinstitutet146 har per telefon intervjuat företrädare för hjälpmedelsverksamheten i de tre län som har en gemensam nämnd med driftsansvar, dvs. , och samt , som har en gemensam av hjälp- medelsverksamheten. De fyra länen består av 6–11 kommuner och ett landsting. Intervjuerna har omfattat nämndernas ordförande, hjälpmedelschefer och en representant vardera från landsting och kommuner inom vilka hjälpmedel förskrivs. Ansvarsfördelningen för hjälpmedel i de fyra län som ingått i inter- vjuerna, ser olika ut. Den upplevs ändå som tydlig, men inte alltid ändamålsenlig. En ändamålsenlig ansvarsfördelning bör i så stor utsträckning som möjligt följa rehabiliteringsansvaret. Ur ett brukarperspektiv är det en fördel om ansvaret är tydligt och att det finns en eller ett par personer att vända sig till i olika situationer oavsett vilken huvudman som har det formella ansvaret. En gemensamt driven verksamhet vid en hjälpmedelscentral an- ses vara en förutsättning för att nå krav på hög kvalitet, tillgänglig- het och kontinuitet. En gemensam verksamhet leder till kostnads- effektivitet genom samordnade upphandlingar, gemensamt nytt- jande av hjälpmedel och tillgång till kompetens. Frågor om till- gänglighet gällande leverans- och väntetider är något som man ar- betar med kontinuerligt. Webbplats Best nr 04308-pdf Vård och omsorg - faktabakgrund Fördelarna med en gemensam nämnd Resultatet av kartläggning och telefoninter- vjuer pekar på följande vinster av en gemensamt driven hjälpmedel- central under en gemensam nämnd: En gemensam nämnd ger förutsättningar för såväl formell som reell samverkan för att lösa gråzons- och gränsdragningsfrågor. Ansvaret kan inte skjutas över från en huvudman till en annan. Den gemensamma nämnden tillåter full insyn och möjlighet för alla parter att påverka hjälpmedelsverksamheten. Man har en gemensam policy och regelverk. Förändringar och prioriteringar görs gemensamt i nämnden. Hjälpmedlen ses i ett större sammanhang och ur ett brukarperspektiv så att man t.ex. kan möta behov hos nya målgrupper. Nämnden underlättar att hjälpmedel kan förskrivas över huvud- mannaskapsgränser så att vård-/rehabiliteringskedjan fungerar utan avbrott. I syfte att uppnå en god kvalitet i hjälpmedelshanteringen i hela länet har tre av länen förskrivarutbildning som ett krav för att få förskriva hjälpmedel. Andra utbildningar erbjuds också kontinuer- ligt och anpassas till förskrivarnas behov. En gemensam upphandling begränsar volym- och kostnads- ökningar. Gemensamma prioriteringar har även lett till en satsning på ändamålsenliga lokaler och inrättande av tjänster för att snabbare kunna återanvända hjälpmedel. Nämnden har också i tre av länen underlättat införandet av ett gemensamt datasystem. En gemensam nämnd löser problem med sekretess mellan huvud- männen. Datasystemet ger möjlighet till uppföljningar och jäm- förelser inom länet. Nämnden kan även påverka frågor om till- gänglighet t.ex. snabba leveranser av hjälpmedel vid akuta behov såsom vid vård i livets slutskede. Eftersom nämnden inte har ansvar för rehabilitering löser den inte alla problem inom hjälpmedelsområdet. En gemensam nämnd minskar dock risken för att det uppstår gränsdragnings-, gråzons- och samverkansproblem direkt kopplade till hjälpmedel. I de fall problem ändå uppstår kan de diskuteras i nämnden. Vård och omsorg - faktabakgrund De flesta intervjuade anser att man har, eller är på rätt väg mot, en organisation för hjälpmedelsområdet som uppfyller kraven på hög kvalitet, tillgänglighet och kontinuitet. Några av de intervjuade anser dock att organisation skulle bli ännu bättre om även hjälp- medel för syn- och hörsel ingick. Ur ett brukarperspektiv skulle det innebära en helhetssyn inom större delar av hjälpmedels- området . Inom hjälpmedelscentralens verksamhet diskute- ras ett utökat regionalt och/eller samarbete över länsgränserna för att öka kostnadseffektiviteten och dessutom minska sårbarheten då viss kompetens endast innehas av en person. Behov av forskning och utveckling Det finns ett behov av forskning och utveckling för att kunna säkra och utveckla kvaliteten inom hjälpmedelscentralernas verksamhet. För att nå kostnadseffektiva lösningar på hjälpmedelsområdet är det t.ex. nödvändigt med konsekvensanalyser och hälsoekonomiska studier. Det är även angeläget att det finns möjlighet till fortbild- ning såsom högskoleutbildningar för hjälpmedelskonsulenter, hjälpmedelstekniker och rehabiliteringsingenjörer. Vård och omsorg - faktabakgrund Landstingens hälso- och sjukvård I detta kapitel beskrivs landstingens ansvar för hälso- och sjukvård. Kapitlet belyser primärvårdens roll och behovet av en förstärkt läkar- medverkan vid vård och omsorg av främst äldre personer med sam- mansatta behov av vård och omsorg. Läkare gör i praktiken mycket få hembesök hos äldre. I kapitlet ges också goda exempel på läkarmed- verkan. Vidare beskrivs försök med primärkommunal primärvård och utvecklingen inom specialistsjukvården, framväxten av närsjukvård och goda exempel på samarbete mellan öppen och sluten hälso- och sjukvård. Enligt den nationella handlingsplanen för utveckling av hälso- och sjukvården (prop. 1999/2000:149) ska den lokala hälso- och sjuk- vården – primärvården - utvecklas till basen för befolkningens be- hov av hälso- och sjukvård. Primärvården har därmed en väsentlig roll inte minst för de äldre. Den öppna vården måste enligt hand- lingsplanen få en tydlig funktion och en balans mellan uppdrag och resurser. Primärvårdens uppdrag behöver preciseras utifrån de regionala förutsättningarna. För att primärvården ska bli basen måste bl.a. antalet allmänläkare öka och var och en ska kunna ha en fast läkarkontakt genom val av en egen familjeläkare.