sou · GSB330d2 · 2005-01-01 00:00:00 — I studieförbundens lokalavdelningar är förhållandet omvänt, sex av tio lokala chefer är kvinnor. En orsak till detta kan vara att det fortfarande i några förbund finns ett stort antal små lokalavdelningar. Så är t.ex. i det studieförbund som har de flesta och minsta lokalavdelningarna, SV, av de lokala cheferna kvinnor. Även Sensus har, utan ha särskilt små lokalavdelningar, kvinnor bland de lokala cheferna. Undersökningen visar att kvinnorna dominerar inte bara bland del- tagarna i folkbildningsarbetet. Även i, framför allt, studieförbun- dens lokalavdelningar finns många kvinnor såväl i styrelser som bland anställda med ansvarsfunktioner. På de främsta posterna, som ordförande i styrelser och som rektor, dominerar männen. I studieförbunden lokalavdelningarna är kvinnorna i majoritet även på chefsposterna. Förhållandet i lokalavdelningarna varierar påtag- ligt mellan studieförbunden. En majoritet av folkbildningens deltagare, såväl på folkhögskolor som i studieförbund, är kvinnor. När det gäller organisation och ledningsfunktioner ser bilden annorlunda ut. studieförbundens lokala enheter finns en dominans av män i alla ledningsfunktioner. Den kvinnliga övervikten bland deltagarna är ett resultat av utvecklingen under det senast halvseklet. I den tidiga folkbildningen dominerade männen även bland deltagarna. Ganska sent har folkbildningen tilldragit sig ett intresse ur ett jämställd- hetsperspektiv. är en av få forskare som intresserat sig för folkbildningen ur ett genusperspektiv. Hon konstaterar att folk- bildningens institutioner, folkhögskolor och studieförbund, vuxit fram som ett svar på behov hos samhällsklasser som inte haft till- gång till annan högre utbildning. Ett klassperspektiv har, menar hon, dominerat och därmed har könsperspektivet inte lyfts fram. Detta gäller också huvuddelen av forskningen om folkbildning. Hennes egen genomgång visar hur folkbildningen präglats av man- liga strukturer på ett sätt som vi inte varit medvetna om. Den tidiga folkhögskolan tillkom för att ge bondeungdomens manliga del den utbildning de behövde för att ta plats i det offent- liga livet. Man talade inom folkhögskolan om att utbilda med- borgarsinnet, ge historiska kunskaper samt utveckla personlig- heten (, B, 1997). Inom detta rymdes dock från början endast männen, folkhögskolan beskrivs som ett manligt projekt. När man inom folkhögskolan började tala om folkbildning för kvinnor så var det fråga om en särartsbildning, en bildning inriktad mot kvinnliga uppgifter. Inom den tidiga folkhögskolan gjordes en handfull försök att starta självständiga kvinnofolkhögskolor (, B, 1997). Det blev dock fråga om kortvariga försök. Kvinnorna fick istället sin plats inom de särskilda sommarkurser som snart kom till stånd. Dessa kurser inriktades på kvinnornas privata roller i hem och hus- håll (, 2002). De tidiga folkhögskolorna var patriarkala institutioner med en könsbaserad bildningssyn och en åtskillnad mellan ett manlig och ett kvinnligt medborgarskap (, B, 1997). Uppdelningen i längre manliga vinterkurser och korta kvinnliga sommarkurser försvann när folkrörelserna började driva egna folk- högskolor. Kvinnorna fick tillträde till samma kurser som männen, kön tillmättes inte längre samma betydelse även om skolorna fort- satte att präglas av en patriarkalisk hållning. Först med 1970-talets moderna kvinnorörelse kom könsfrågan att uppmärksammas inom folkhögskolan. Kvinnokurser med femi- nistiska utgångspunkter startades på folkhögskolor. startade i , en skola med rötter i kvinno- rörelsen. har också en av LO:s folkhögskolor, , inriktat sitt arbete mot kvinnor. Detta är två av totalt 147 folkhögskolor och som framhåller arbetar folkhögskolan i övrigt efter samma könsneutrala princip som gällt de gångna hundra åren (, 2002). Studieförbunden tog form något senare, men ändå då det offentliga livet var helt dominerat av män. Det var först med den utveckling av verksamheten som skett och framåt som kvinnorna kom att dominera bland deltagarna. För- bunden har bildats inom folkrörelser där, i de flesta fall, männen dominerat strukturerna, i varje fall på central nivå. I de lokala organisationerna, lokalavdelningarna, har kvinnorna haft större möjligheter att ta plats, åtminstone som anställda. En anledning till detta torde vara att det ofta varit fråga om små enheter med deltids- tjänster, tjänster som kvinnor i högre grad än män efterfrågat eller fått nöja sig med. De folkrörelseorganisationer som bildat studieförbunden och utgör deras medlemsorganisationer är formellt könsneutrala. konstaterar att kvinnorna inom arbetar- och nykterhets- rörelsen trots organisationernas formella könsneutralitet arbetat i det fördolda och inom ramen för ett traditionellt särartsideal. Fri- kyrkorörelsen skiljer ut sig genom att ge ett större utrymme för kvinnorna (, 2001). kan vi konstatera att de fackliga organisationer som är viktiga medlemsorganisationer i två av studieförbunden, ABF och TBV, präglas av en tydligt könsuppdelad yrkesstruktur. I de poli- tiska organisationer, som är medlemmar i , Mbsk och SV, har kvinnorna med tiden fått en större plats även om mer återstår att göra. En genomgång av studieförbundens medlemsorganisationer visar att kvinnoorganisationer nästan helt saknas. ABF och SV har vardera två politiska kvinnoförbund i sina respektive förteckningar I NBV finns en kvinnoorganisation, i Sensus finns tre, i övrigt saknas enligt uppgifterna på förbundens hemsidor helt kvinnoorganisationer. En orsak till detta kan vara att de särskilda kvinnoorganisationer, som funnits inom ramen för de gamla folkrörelserna, inte längre spelar samma roll och i en del fall har försvunnit. De organisationer som aktivt arbetar med genus- frågor finns inom andra sammanhang än de gamla folkrörelserna, som till stor del präglar studieförbunden. Kvinnorna ute ur historien menar att denna situation hänger samman med att kvinnorna trängts undan under folkbildningens historia. Under folkhögskolans första period fanns ett par självständiga kvinno- folkhögskolor, som blev mycket kortlivade, kanske främst bero- ende på svårigheten att hitta finansiärer (, 2002). I detta sammanhang kan noteras att även den moderna kvinnofolkhög- skolan vid sin start mötte motstånd och ifrågasättanden på grund av in inriktning mot kvinnor (, B, 2001). Riksdagsbeslutet om bidrag till studieförbunden innebar en nystart med bättre ekonomiska förutsättningar för studieförbunden. organiserades flera av dagens studieförbund eller deras föregångare. Beslutet kan ses som upptakten till folkbild- ningens moderna period. visar att det i detta skede också inom kvinnoorganisationerna fanns ett intresse för studiecirkelfrågan. Man gjorde en egen utredning som bland annat visade att kvinnorna inom sina organisationer bedrev ett omfatt- ande studiearbete (, 2002). Några stora kvinnoorganisationer, , och , begärde i samband med bidragsreformen att få bilda studieförbund. , som hade att ta ställning till ansökan, avvisade den. Därmed fick vi ingen kvinnlig särorganisering på studieförbundsområdet (, 2002). drar två slutsatser av sin genomgång. Hon finner att inom de blandade organisationerna har kvinnornas möjligheter varit små att påverka och styra verksamheten åt ett håll som inte överensstämmer med männens önskemål. Vidare har alternativa strategier som utvecklats för att tillgodose behov som inte inordnats under de etablerade folkbildningsorganisationernas paraply per definition inte räknats som folkbildning (, 2002). I sin studie av studiecirklar i textila konsthantverk diskuterar dessa cirklars betydelse för individ och samhälle. Studiecirkeln bär på en samtalstradition som, menar hon, får en egen prägel just i de kvinnliga textila cirklarna. I hennes tolkning ges välbefinnandet en framträdande plats. Cirkeln för vidare en kvinnlig form av samvaro som förutom att den utvecklar både sinn- lighet och praktisk färdighet också skapar välbefinnande. De textila cirklarna ger också, enligt , ett eget perspektiv på samhället och dess offentlighet. Samtalen i cirkeln speglar en kvinnlig aspekt på samhället, ett kvinnligt medborgarskap. När kvinnors frågor räknas i in politiken blir kvinnor deltagare (, 1994). och hennes medarbetare ser de textila cirklarna som viktiga delar av det samlade folkbildningsarbetet. har man funnit att studieförbundens centrala ledningar värderar dessa kvinnodominerade ämnen lågt (, 1994). De får små resurser och får inte de utvecklingsmöjligheter som de skulle behöva. Vi kan också konstatera att ett kvinnodominerat ämnesområde som konsthantverket kontinuerligt minskat i volym. I ett av projekten inom SUFO 96 studerades hantverkscirklar på ett sätt som gav möjlighet till jämförelser. I sin rapport konstaterar forskarna att bilden av studiecirkeln förändras beroende på om den befinner sig i ett kvinnligt eller manligt sammanhang (och , 1996). Gemensamt för kvinnodominerade textilcirklar och mansdominerade trä/metallcirklar var den positiva upplevelsen av cirkelkulturen och integreringen av lärande och gemenskap kring ett intresse som man delade samt att cirkeln var ett avbrott i vardagen. En skillnad var kvantitativ. Textilcirklarna är långt fler än trä/ metallcirklarna. Forskarna tolkar detta som ett uttryck för skillna- den mellan det textilas plats i en kvinnlig kultur och trä/metall- slöjdens plats i en manlig kultur. Textilcirkel finns i en kultur där man för samtal med sysselsatta händer. Kvinnorna förde över- huvudtaget gärna samtal om privat bakgrund och personliga motiv medan man i trä/metallcirklarna var mer förtegen om det privata. För kvinnorna var cirkeln i de flesta fall en frizon för tillfreds- ställande av egna behov, en tom tid där de kunde återhämta sig från en ansträngande vardag. För många av männen var cirkeln en förlängning av något de gjort i sitt yrkesliv eller velat göra rent yrkesmässigt. Cirkeln strukturerade en alltför tom tid. När männen hade gott om tid sökte de sig till cirkeln medan kvinnorna pressade in cirkeln i ett överfullt schema. För kvinnorna var ofta målet att lära sig för att fortsätta hemma, på egen hand, medan männen ville fortsätta i cirkeln närmast en livstid. Kvinnorna betonade lust och vardagskunskap, männen yrkeskunskap och produktion. Även i SUFO 2:s antologi om informations- och kommunikations- teknikens (IKT) användning inom folkbildningen berörs frågor av intresse ur ett genusperspektiv. Så menar en forskargrupp att det är svårt att uttala sig om vad möjligheterna till IKT-stödda studier inom folkbildningen innebär. Risken finns att vi här ser ytterligare en kvinnofälla, där distansstudier å ena sidan skapar möjligheter att studera, men å andra sidan innebär att kvinnor riskerar att få kombinera en tredubbel arbetsbörda; förvärvsarbete, sköta hem/ barn samt studier (m.fl., 2004). Med utgångspunkt i synen på folkbildningen som en manligt präglad värld, diskuterar forskarna två olika sätt att se på rationa- litet (m.fl., 2004). De talar om omsorgsrationalitet respektive teknisk rationalitet där den senare ofta ses som överord- nad. Omsorgsrationalitet kan uppfattas som kvinnlig och teknisk rationalitet som manlig. Frågan om genus i folkbildningen kan då problematiseras ytterligare. I en analys av organisationer och officiella sammanhang blir en slagsida mot det manliga uppenbar. Utifrån vår tids könsmaktsordning är detta något följdriktigt, menar forskarna, då män i högre utsträckning har förväntats ägna sig åt den offentliga världen, medan kvinnor har förväntats sysselsätta sig med och i den privata. Folkbildningens syn på personlig utveckling och strävan mot att människor ska växa och utvecklas utifrån sina egna möjligheter bär tydliga drag av omsorgsrationalitet. Det konkreta studiearbetet i studiecirklar och folkhögskolekurser präglas möjligen också av omsorgsrationalitet. Denna tanke pekar i så fall mot att inom folkbildningen ryms dels en av omsorgsrationalitet präglad studie- verksamhet, dels en av teknisk rationalitet präglad organisations- kultur. I detta finns en konflikt som tar sig uttryck i eller med- verkar till den könsfördelning som råder dels i verksamheten, dels i de ledande skikten inom skolor och organisationer. I anslutning till det spänningsförhållande som framträder här finns också anledning att reflektera över samhällets syn på folkbild- ningen. De förväntningar som regeringen och andra bidragsgivare ställer på folkbildningen utgår från en teknisk rationalitet med krav på målstyrning, effektivitet och resultat som strider mot det slag av rationalitet som är bestämmande ute i cirklar och kurser. Här finns ett fält där bland annat genusforskning eller en av genusmedvetenhet präglad organisations- och pedagogisk forskning skulle kunna bidra till att öka förståelsen för folkbildningsarbetet. En sådan forskning skulle också öka självförståelsen hos folkbild- ningen aktörer och i bästa fall kunna bidra till positiva förändringar (m.fl., 2004). Folkhögskolor och studieförbund möter intressen och behov hos både kvinnor och män. Att kvinnor totalt sett utgör en något större andel av deltagarna i såväl folkhögskolans kurser som studie- förbundens cirklar kan tyda på att dessa studieformer erbjuder kvinnor möjligheter som bättre stämmer med de förutsättningar för studier som deras livssituation medger. De tydliga skillnader som vi sett mellan mäns och kvinnors deltagande inom vissa ämnesområden kan ses som ett uttryck för att man söker olika slag av utbyte i cirklarna. Det kan också finnas ett samband mellan deltagandet, vad folkbildningen erbjuder och sättet att presentera verksamheten. De tydliga skillnader som finns mellan studieförbunden bör ge anledning till eftertanke. Folkbildningens organisationer skiljer sig inte från samhället i övrigt ifråga om könsfördelningen i ledande roller. Inte minst folkhögskolan bär på en starkt patriarkal historia. Vi ser det som angeläget att man inte minst inom rörelseskolorna medvetet arbetar för en jämnare könsfördelning i ledande positioner såväl i styrel- serna som på ledande tjänster. Den jämna könsfördelning som finns i lärarkåren bör kunna få genomslag även när det gäller rekry- tering av rektorer. Att andelen kvinnor är relativt hög bland styrelse- ledamöter ger goda förutsättningar för en jämnare könsfördelning även på ordförandeposterna. Även i studieförbundens styrelser ger den jämna fördelningen mellan könen på ledamotsnivå förutsättningar för en jämnare för- delning på ordförandenivå. I personalgruppen är förhållandet bättre under högsta chefsnivå vilket gör att det finns en rekryteringsbas för en ökad andel kvinnor även på cheftjänsterna såväl lokalt som i riksförbunden. Av den information som vi har tillgänglig framgår inte om eller hur en diskussion om jämställdhet förs inom studieförbunden och folkhögskolorna. Vi vet inte om det görs några ansträngningar för att t.ex. söka orsaker till varför den manliga dominansen på de ledande posterna är så markant. Man kan fråga om anledningen till den rådande situationen står att finna i utformningen av och förväntningarna på chefsfunktionen och om av det skälet många kvinnor avstår från en sådan arbetsuppgift. Vi vet inte heller något om vilken plats jämställdhetsfrågor har i verksamheten. Ett tiotal folkhögskolor anordnar kurser om och för kvinnor, men jämställdhetsfrågorna bör naturligen kunna rymmas även i övriga kurser hos folkhögskolorna. Av studiecirkel- statistiken går det inte att utläsa om studier kring jämställdhets- frågor arrangeras. Det är rimligt, anser vi, att folkhögskolor och studieförbund bidrar till en ökad jämställdhet i samhället, både genom en intern diskussion och genom kurs- och cirkel- och kulturprogramverksamheten. Vi har också tagit fram exempel på frågor från aktuell forskning som berör genusperspektiv på folkbildningen. Inom detta område finns behov av fördjupad kunskap för att öka förståelsen för folk- bildningens roll och betydelse i samhället. En sådan forskning kan också bidra till en fortsatt utveckling och förändring av de strukturer som styr folkbildningen. Folkbildningens organisationer bör utveckla strategier för att förändra det manligt hierarkiska mönster som ännu präglar dem. Det är viktigt också mot bakgrund av hur deltagandet i verksam- heten fördelar sig mellan kvinnor och män. Det finns, bedömer vi, goda förutsättningar för att lyckas i ett förändringsarbete. De skillnader vi sett mellan de politiskt styrda folkhögskolor som drivs av landsting och de skolor som drivs av folkrörelser kan uppfattas som att de folkrörelser, som står bakom bildningsorganisationerna, snarare är ett hinder för, än att de fungerar som pådrivande i jämställdhetsarbetet. Den fria och frivilliga folkbildningen har en lång tradition i vårt land. Den har sitt ursprung i våra äldre folkrörelser och i männi- skors strävan att skaffa sig redskap och personliga resurser för att kunna hävda sina intressen. Frihet och oberoende har genom folkbildningens hela historia ansetts vara viktiga kännetecken. De är begrepp som också fungerat som riktmärken för de ansvariga i folkbildningens organisationer. Det fria bildningsarbetet har enligt en allmänt vedertagen uppfattning gett viktiga bidrag till utveck- lingen av det moderna samhället. Uppgiften att utvärdera folkbildningen, så som den gestaltas av folkhögskolor och studieförbund måste, som vi ser det, lösas i medvetenhet om folkbildningens grundläggande kännetecken och dess roll i samhället. 10.1Styrning, mål, motiv, utvärdering Vi ser folkhögskolor och studieförbund som delar av ett stort folkrörelse- och frivilligsammanhang. Verksamheten har och bör ha sitt ursprung i och vägledas av idéer och värderingar. Detta innebär en mångfald som i sig är av avgörande värde för samhället som en demokratisk gemenskap. Folkbildningen ska enligt detta synsätt inte lieras med den politiska maktens organ. Ekonomiskt stöd till folkbildningen från stat och kommun har varit avgörande för bildningsorganisationernas styrka och utveckling. Från ömse håll har det emellertid setts som angeläget att bevara folkbild- ningens oberoende och distans till statliga organ. Detta synsätt bekräftades och fick en delvis ny utformning med reform av det statliga stödet till folkbildningen. I rege- ringens proposition angavs som den principiella utgångspunkten att folkbildningen ska vara fri och frivillig och styra sig själv. Sammanfattande bedömning och förslag fri och frivillig folkbildning bidrar, enligt propositionen, till en demokratisk grundsyn och utveckling av samhället (prop. 1990/91:82). Samma hållning kom till uttryck även folkbildningsproposition. 10.1.1En fri och oberoende folkbildning Folkbildningens självständighet säkras genom att staten endast anger syften med statsbidraget. Folkbildningsanslaget ska, som det uttrycks, stödja en verksamhet med vissa egenskaper och som får vissa konsekvenser. Det handlar om människors möjligheter att ta makt över sina liv, om att utjämna utbildningsklyftor, utveckla demokrati och delaktighet. Dessutom ställs krav på vissa prioriteringar, där regeringen i första hand riktar uppmärksamheten mot grupper som mindre än andra kunnat tillgodogöra sig sam- hällets resurser för utbildning och kultur (prop. 1997/98:115). Folkbildningens organisationer får själva bära ansvaret för sin verksamhet, utforma mål för denna samt följa upp och utvärdera. Genom fortlöpande rapportering från hålls regering och riksdag informerade om utvecklingen inom folkbild- ningen. Återkommande statliga utvärderingar ska ge en fördjupad bild av hur verksamheten inom folkhögskolor och studieförbund utvecklas. Utvärderingarna ska också ge en bild av folkbildningens roll i samhället och underlag för att bedöma om motiven för samhällets stöd till folkbildningen kvarstår. har två statliga utvärderingar genom- förts. Den första genomfördes –1996 och redovisades i betänkandet Folkbildningen – en utvärdering (SOU 1996:159). Betänkandet gav underlag för en ny proposition om folkbildning (prop. 1997/98:115). Vår utvärdering, som är den andra, inledde sitt arbete . Arbetet redovisas i fem delbetänkanden och detta slutbetänkande. Vi anser att den ordning, som tillämpats , i stort sett har fungerat väl. I kapitel 3 har vi framfört vissa synpunkter på hur fullföljt sina uppgifter och på regeringens relation till folkbildningens organisationer. Vi bedömer att det ännu tydligare än bör klargöras att regeringen anger motiven för ett statligt stöd till folkbildningen. Dessa motiv är, enligt vår uppfattning, främst av ideologisk karak- tär. Motiven ska sökas i den samhälleliga funktion folkbildningen förväntas fullfölja och som bärs upp av verksamhetens förankring i idéer och värderingar, som i sin tur lever inom det civila samhällets olika delar. Ett fritt bildningsarbete, där människor deltar av intresse och engagemang och som är väl förankrat i idéer och värderingar som bärs av rörelser och organisationer inom det civila samhället, är av avgörande betydelse för samhället. En sådan verksamhet bidrar till en värdefull mångfald. Den ger också utrymme för ifrågasättande, för nya perspektiv på samhälle och gemenskaper, för ny kunskap. Som en konsekvens av denna syn anser vi att folkbildningens organisationer ska vara fria och oberoende i förhållande till såväl samhällets politiska organ som ekonomiska intressen. En förutsätt- ning för att bevara detta oberoende är ett allmänt folkbildnings- anslag av sådan storlek att det ger folkhögskolor och studieförbund goda arbetsmöjligheter. Om bidragsgivaren till anslaget knyter krav ifråga om inriktning av eller innehåll i verksamheten riskeras det oberoende som utgör det bärande motivet för offentligt stöd till folkbildningen. Vi menar att målstyrning från bidragsgivarnas sida är oförenlig med den syn på folkbildningens funktion i samhället som vi här hävdat. Detta utesluter inte att särskilda uppdrag, som avser i förväg angivna mål eller verksamheter, ges till folkbildningen vid sidan av folkbildningsanslaget. Sådana uppdrag måste då få en särskild finansiering. Alla parter måste, om ett sådant uppdrag ges, upp- märksamma att det inte får sådan omfattning och uppläggning att utrymmet för det fria bildningsarbetet begränsas. En följd av de motiv för statligt stöd till folkbildningen, som vi angett, är att uppföljning och utvärdering tillmäts stor vikt. Det innefattar såväl utvärderingar av folkbildningens organisationer och deras verksamhet som utvärdering av stödet som sådant och dess betydelse. En fortlöpande rapportering som ger en så god bild som möjligt av den verksamhet som folkhögskolor och studieförbund bedriver är ofrånkomlig. bör som ansvara för denna rapportering som ska ge underlag för en fortlöpande bedöm- ning av om motiven för stödet till folkbildningens organisationer har fortsatt giltighet. Av rapporteringen bör också framgå om Sammanfattande bedömning och förslag motiven alltjämt är tillämpliga för den verksamhet som bedrivs av de bidragsmottagande organisationerna. Utöver den löpande rapporteringen av verksamheten bedömer vi att det även i fortsättningen krävs mer omfattande, av regeringen initierade, utvärderingar av folkbildningens organisationer och deras verksamhet. Erfarenheten från de två utvärderingar som genom- förts visar att de ger möjlighet till en djupare genomlysning och analys av folkbildningsarbetet och dess betydelse för enskilda och för samhället. Den statliga utvärderingen bör inriktas på att ge underlag för en bedömning av i vilken grad motiven för stöd till folkbildningen har fortsatt relevans. Syftet med en sådan utvärdering är med andra ord att studera och bedöma det organiserade folkbildningsarbetets värde för samhället. Den bedömningen ska göras i ljuset av de motiv för samhällets stöd som tidigare ställt sig bakom. Statliga utvärderingar bör genomföras med viss kontinuitet. Vårt arbete inleddes efter det att den förra utvärderingen lämnade sitt slutbetänkande. Vi bedömer detta vara en rimlig tidsperiod.