sou · GSB3112d3 · 2005-01-01 00:00:00 — 10Företrädarskap inom området för social välfärd Den svenska sociala välfärden är på många sätt effektiv i sin för- måga att skapa rättvisa och trygghet för var och en. Den under- lättar för människan att fullt ut använda sin vilja och sin kapacitet. Viktiga beståndsdelar i välfärdsystemet är , social- försäkringarna och annan rättighetslagstiftning. Personer som är intellektuellt och psykiskt försvagade är emeller- tid ofta mycket sårbara för felaktig, orättvis eller nonchalant behand- ling. En funktionsnedsättning eller sjukdom kan innebära att de har svårt att bevaka sina rättigheter och att driva ett ärende. hör de i många fall till en kategori som är i oundgängligt behov av de hjälpmedel, bidrag eller andra stödinsatser som välfärdssystemet garanterar. Många som har ett hjälpbehov kan få godmanskap eller förvaltar- skap enligt anordnat för sig. Därigenom garanteras de en företrädare som enligt lag skall handla på det sätt som bäst gagn- ar den enskilde. En god man skall enligt utredningens förslag agera med samtycke från den enskilde för att en rättshandling skall bli bindande, såvida den enskilde inte uppenbart har saknat förmåga att ta ställning eller inte har kunnat meddela sin mening. För andra, t.ex. personer med svåra psykiska funktionshinder, kan stöd i form av personliga ombud vara en utväg, i vart fall om denne utrustas med en fullmakt. Ställföreträdarskapen enligt är emellertid inte en lösning för alla som har behov av hjälp. Vissa kan dra sig för att själva söka eller acceptera ett förslag om godmanskap. För andra visar det sig vara problematiskt att få en lämplig god man utsedd. utgör inte anordnandet av godmanskap eller förvaltar- skap någon garanti för att den enskildes vilja avspeglas i de rätts- handlingar som ställföreträdaren genomför, i allt fall inte när den en- skilde själv saknar beslutsförmåga. Företrädarskap inom området för social välfärd Från t.ex. sida görs ofta en genomgång tillsammans med den enskilde av vilket behov av stöd och hjälp som finns. Efter- som detta torde kunna ses som ärendehandläggning, kan ombud an- litas (se 9 § förvaltningslagen). Mer tveksamt är om den enskilde också genom fullmakt kan få lämna över åt någon annan att svara för sig när det gäller utformning av vård och omsorg som han eller hon får. Fullmakter av detta slag, i den mån de förekommer, skulle möj- ligen kunna ha ett värde i sig genom att den enskilde visar att om- budet åtnjuter hans eller hennes förtroende. Det har också anförts att en sådan fullmakt skulle kunna tolkas på så sätt att den enskilde därigenom samtycker till att lämnar ut uppgifter till ombudet (se Bemötandet av äldre, SOU 1997:170, s. 150 f). Som tidigare konstaterats (avsnitt B 6) är fullmakter troligen inte någon hållbar lösning sedan fullmaktsgivaren har förlorat sin rättsliga handlingsförmåga. Inte sällan torde dock anhöriga eller goda vänner träda in och hjälpa enskilda med diverse rättshandlingar, stundom med stöd av just fullmakter. I andra fall uppträder anhöriga eller vänner utan något formellt mandat. Detta förefaller, enligt vad utredningen har kunnat konsta- tera, vara en relativt vanlig – och i vissa fall accepterad – konstruk- tion som dock saknar egentlig grund. Eftersom den enskilde själv i många fall betraktas som okontaktbar, ses emellertid detta som enda möjligheten att utan omgång få till stånd olika åtgärder i dennes in- tresse. Stundom förefaller således även myndigheter acceptera att den som vill hjälpa den enskilde får åtgärder beviljade. Grunden till acceptan- sen av de anhörigas och de goda vännernas roll synes dock tämligen bräcklig; bortsett från att ett sådant förfarande är tveksamt ur juridisk synvinkel kan ett informellt ställföreträdarskap mycket väl stranda på att ny personal sätts att handlägga ärenden som gäller den hjälp- behövande. Det kan ifrågasättas om inte den enskildes rättssäkerhet fordrar att denna typ av informella ställföreträdarskap inom den sociala välfärden får fastare former, även om myndigheterna från fall till annat accepterar behörigheten som sådan. En ökad förutsebarhet i acceptansen av t.ex. anhöriga som ställföreträdare skulle i sin tur kunna byggas ut i möjligheter till insyn i och krav på hur uppgiften skall hanteras. Utredningen vill först ge en bakgrund till de regelsystem där ett sådant ställföreträdarskap nu och kommer i fråga. Företrädarskap inom området för social välfärd är en central del inom välfärdspolitiken som syftar till att tillgodose individuella behov hos socialt och ekonomiskt utsatta grupper. Genom socialtjänstreform lades vissa av de grund- läggande målsättningarna och värderingarna fast för , närmare bestämt principerna om helhetssyn, frivillighet, det före- byggande perspektivet och tillvaratagandet av den enskildes resurser. Grundläggande är vidare att individens delaktighet och egna ansvar skall beaktas, liksom att skall präglas av kontinuitet, flexibilitet, normalisering, närhet och valfrihet. Dessa grundläg- gande värderingar gäller även för den nya socialtjänstlag som trädde i kraft (prop. 2000/01:80, bet. 2000/01:SoU18, SFS 2001:453). Socialtjänstlagen (SoL) är i stora delar en ramlag, även om den också innehåller rättighetsbestämmelser, där den enskildes rättssäker- het tryggas genom möjligheter att överklaga beslut till domstol. I SoL:s portalparagraf, 1 kap. 1 §, anges de övergripande målen och de grundläggande värderingarna för samhällets socialtjänst, näm- ligen demokrati, jämlikhet, solidaritet och trygghet. I paragrafens tredje stycke sägs att verksamheten skall bygga på respekt för män- niskornas självbestämmanderätt och integritet. Därmed är också sagt att kontroll- och tvångsåtgärder inte hör hemma i . Det är kommunen som har ansvaret för och som också ytterst svarar för att de som vistas i kommunen får det stöd och den hjälp som de behöver (2 kap. 1–2 §§). Kommunen får emellertid även sluta avtal med annan om att utföra kommunens uppgifter inom – dock med begränsningar i rätten att överföra uppgifter som innefattar myndighetsutövning till ett enskilt rättssubjekt – eller själv tillhandahålla tjänster åt en annan kommun (2 kap. 5 §). Insatser inom skall vara av god kvalitet (3 kap. 3 § första stycket). God kvalitet i omsorg och vård av de äldre förut- sätter att den enskilde och dennes företrädare ges ett verkligt infly- tande över insatsernas utformning. Dessa bör planeras och genom- föras i en förtroendefull samverkan med den enskilde och dennes företrädare (se prop. 1996/97:124 s. 52 ff). skall i den uppsökande verksamheten upplysa om och erbjuda grupper och enskilda sin hjälp (3 kap. 4 § första meningen). Den personliga integriteten får därvid inte Företrädarskap inom området för social välfärd äventyras (jfr prop. 1979/80:1 A s. 528). Även om inte mot den enskildes vilja kan sätta in åtgärder i syfte att stödja eller hjälpa denne, kan uppsökande verksamhet syfta till att åtminstone motivera den enskilde att ta emot adekvat stöd (se JO 1998/99 s. 224). Det kan tänkas uppstå nödsituationer där tvingas ingripa utan stöd av någon formell tvångslagstiftning. En allmän förutsättning är då emellertid att det föreligger en situation som svarar mot bestämmelser om nödrätt (och , Nya sociallagarna, 16 u, 2003, s. 56, cit. /Thunved). I 3 kap. 5 § första stycket anges att socialnämndens insatser för den enskilde skall utformas och genomföras tillsammans med honom eller henne. Bestämmelsen är av grundläggande betydelse för social- tjänstens arbete och innebär ett förbud mot att socialnämnden eller socialarbetarna vidtar insatser över huvudet på klienterna. Undan- tag härifrån kan göras vid bl.a. tvångsingripanden enligt särskild lag- stiftning. Den som inte själv kan tillgodose sina behov eller få dem tillgodo- sedda på annat sätt skall ha rätt till bistånd av försörjning eller sin livsföring i övrigt (4 kap. 1 § första stycket). Med begreppet livsföring i övrigt avses alla de olika behov som den enskilde kan ha för att tillförsäkras en skälig levnadsnivå och som inte omfattas av försörjningsstödet, såsom bistånd till läkarvård eller tandvård, glasögon, möbler, husgeråd, vinterkläder, vård- och be- handlingsinsatser för missbrukare, hemtjänst och särskilt boende för äldre och funktionshindrade (prop. 2000/01:80 s. 92). Den enskilde skall genom biståndet tillförsäkras en skälig levnads- nivå. Biståndet skall utformas så att det stärker hans eller hennes möjligheter att leva ett självständigt liv (4 kap. 1 § andra stycket). får också ge bistånd utöver vad som följer av 1 § om det finns skäl för det (4 kap. 2 §). SoL innehåller inte några detaljerade regler som drar gränsen för ansvarsfördelningen mellan och hälso- och sjukvården, något som kan bli föremål för uppmärksamhet vid en biståndsbe- dömning. Tveksamheter får lösas genom överenskommelser mellan huvudmännen (jfr prop. 2000/01:80 s. 93 och /Thunved s. 32). I 5 kap. SoL finns särskilda bestämmelser för olika grupper. Av intresse är här bestämmelserna om äldre människor (5 kap. 4–6 §§) och människor med funktionshinder (5 kap. 7–8 §§). I viss mån be- rörs också bestämmelserna om missbrukare (5 kap. 9 §). Företrädarskap inom området för social välfärd Av 5 kap. 4 § framgår att skall verka för att äldre människor får möjlighet att leva och bo självständigt under trygga förhållanden och ha en aktiv och meningsfull tillvaro i gemenskap med andra. Det första ledet i bestämmelsen markerar inriktningen att äldre människor skall ges förutsättningar att bo kvar i sitt eget hem så långt det är möjligt. Det andra ledet lyfter fram vikten av att i sitt arbete med äldre beaktar dessa människors självbestämmande (prop. 1996/97:124 s. 121 f). Målsättningarna kräver insatser från i fråga om boende, hemtjänst, uppsökande verksamhet och socialjour samt tillhandahållande av tekniska hjälpmedel. – skall verka för att äldre människor får goda bostäder och ge dem som behöver det stöd och hjälp i hemmet och annan lättåtkomlig service. Kommunen skall också inrätta särskilda boendeformer för service och omvårdnad för äldre människor som behöver stöd (5 kap. 5 § andra stycket). Såda- na boendeformer kan utgöras av ålderdomshem och andra bostäder med gemensam service () men också av gruppboende för äldre och sjukhem eller motsvarande (/Thunved s. 103). I dessa boendeformer har den sociala och medicinska kompetensen integrerats som en följd av den s.k. Ädelreformen . Kommunernas sjukvårdsansvar framgår av 18 § HSL. Liksom de äldre människorna har lyfts fram, har socialtjänstlagen även särskilda bestämmelser som tar sikte på personer med funk- tionshinder. Ett funktionshinder är enligt () den begränsning eller det hinder som gör att en människa till följd av en skada inte kan utföra en aktivitet på det sätt eller inom de gränser som kan anses som normalt. Ett funktionshinder är i sig inget handikapp men kan bli det, om den miljö eller den situation som den funktionshindrade befinner sig i är sådan att tillvaron försvåras. Handikapp är således med detta synsätt en beteckning för de konse- kvenser som följer av ett funktionshinder (jfr /Thunved s. 106). Ett funktionshinder kan vara både psykiskt och fysiskt (jfr 5 kap. 8 §). Genom 5 kap. 7–8 §§ får kommunerna en skyldighet att ge erfor- derlig service, omvårdnad m.m. åt alla personer med fysiska och psy- kiska funktionshinder. Till skillnad mot vad som gäller enligt lagen om stöd och service till vissa funktionshindrade (LSS) är kommun- ernas skyldighet inte inskränkt till att avse personer med särskilt svåra funktionshinder. skall enligt 5 kap. 7 § första och andra styckena verka för att människor som av fysiska, psykiska eller andra skäl Företrädarskap inom området för social välfärd möter betydande svårigheter i sin livsföring får möjlighet att delta i samhällets gemenskap och att leva som andra. skall enligt bestämmelsen medverka till bl.a. att den enskilde får bo på ett sätt som är anpassat efter hans eller hennes behov av särskilt stöd. – Kommunernas sjukvårdsansvar för de personer som berörs av bestämmelsen framgår av 18 § HSL. Liksom beträffande de äldre har kommunen en skyldighet att inrätta särskilda boendeformer för personer med de svårigheter som tidigare nämnts, närmare bestämt vad som i 5 kap. 7 § tredje stycket benämns som bostäder med särskild service. Verksamhet i form av sådana boenden som nämns i 5 kap. 5 § andra stycket och 5 kap. 7 § tredje stycket får inte utan tillstånd av yrkesmässigt bedrivas av enskilda rättssubjekt. Undan- tag härifrån gäller för entreprenadverksamhet som bedrivs med stöd av avtal med kommunen (7 kap. 1 §). Förutsättningarna för att en- skilda skall få driva hem regleras i 7 kap. 2 §. Av 8 kap. 1 § framgår att stöd- och hjälpinsatser av behandlings- karaktär enligt huvudregeln inte får vara förenade med kostnader för den enskilde hjälpbehövande. Kommunens rätt att ta ut avgifter för sociala tjänster av servicekaraktär, såsom hemtjänst och bostad i sär- skilt boende, regleras i 8 kap. 3–9 §§. Om kommunen har förmåtts att utge ekonomiskt bistånd enligt 4 kap. 1 § obehörigen eller med för högt belopp, antingen genom oriktiga uppgifter eller underlåtenhet att lämna uppgifter, får social- nämnden återkräva vad som har betalats ut för mycket. Även i andra fall får kommunen återkräva sådana belopp, om den som tagit emot biståndet skäligen borde ha insett detta (9 kap. 1 §). Handläggningen av socialtjänstärenden regleras i 11 kap. Av 11 kap. 1 § första stycket framgår att socialnämnden utan dröjsmål skall inleda utredning av vad som genom ansökan eller på annat sätt har kommit till nämndens kännedom och som kan föranleda någon åtgärd av nämnden. Nämnden har följaktligen en utredningsskyl- dighet beträffande sådant som hör till verksamhetsområdet. Blir det känt att någon kan vara i behov av stöd eller hjälp, är socialnämnden skyldig att också utreda hur behovet skall kunna avhjälpas. Det har härvid inte någon betydelse vem som har tagit initiativet. Utred- ningsskyldigheten är förenad med ett krav på skyndsamhet. I förarbetena till bestämmelsen (dåvarande 50 § i socialtjänstlagen [1980:620]) sägs att om den enskilde avvisar den erbjudna hjälpen, så kan nämnden oftast inte vidta någon åtgärd – utredningen måste då också avslutas, utom när nämnden oberoende av den enskildes vilja Företrädarskap inom området för social välfärd är skyldig att handla (prop. 1979/80:1 A s. 562). Beträffande hand- lingsreglerna anförde föredragande statsrådet bl.a. följande (s. 400 f): Om en enskild själv söker nämndens bistånd, bör uppgifter till grund för beslutet hämtas främst från honom själv. – enskild eller myndighet – bör primärt inte få inhämtas om inte sök- anden själv har gått med på det. Sökanden bör innan han ger sitt tillstånd informeras om vilka uppgiftskällor nämnden anser sig böra höra. Sär- skild försiktighet bör iakttas när uppgifter inhämtas från enskilda, även om sökanden har gett sitt tillstånd till åtgärden. Påkallas nämndens bistånd av någon annan än den hjälpbehövande själv, måste den första utredningsåtgärden som regel bli att kontakta den som har uppgetts be- höva hjälp eller i förekommande fall legal ställföreträdare för honom. då kan göra är att erbjuda stöd och hjälp. Avvisar den hjälpbehövande erbjudandet, kan någon ytterligare åtgärd som regel inte vidtas av nämnden. Undantag måste dock göras för de fall där den en- skilde på grund av brister i mognaden eller i sinnesfunktionerna inte in- ser sitt eget bästa. Detta är fallet när det inte kan uteslutas att den enskilde är i behov av vård oberoende av sitt samtycke enligt den lag- stiftning som reglerar detta. Här måste nämnden inom ramen för sitt yttersta ansvar ha skyldighet att agera utan den enskildes tillstånd för att få nödvändig vård till stånd. Ett annat undantag är när nämndens skyldighet att agera eller bistå med utredning har föreskrivits i lag eller annan författning. I dessa fall får den enskildes samtycke till utrednings- åtgärderna begränsad betydelse. För nämndens handlande gäller dock i samma mån som i andra fall att utredningen bör bedrivas med stor hän- syn till den enskildes intresse av integritet och utan att kravet på saklig- het och opartiskhet eftersätts. För situationer i vilka den enskilde själv har sökt hjälp gäller att ut- redningen skall begränsas till att avse omständigheter som har bety- delse för behovsbedömningen. Ofta räcker det med ett samtal till sökanden, men ibland kan nämnden behöva vända sig till andra myn- digheter för att få reda på vilka hjälpinsatser som vidtagits. Det kan också finnas anledning att samordna insatserna med någon annan myndighet. Samråd med en annan myndighet bör som regel inte ske utan klientens samtycke. under utredningen kon- takta arbetsgivare eller annan enskild person förutsätter det att det görs i samförstånd med klienten (prop. 1979/80:1 A s. 398 f). När det gäller den uppsökande verksamheten skall nämnden vända sig till den saken rör, upplysa om vad som har blivit känt och före- slå stöd- och hjälpinsatser. Utredningen bör i sådana fall endast in- ledas i samförstånd med den enskilde, såvida det inte är fråga om sociala nödsituationer (prop. 1979/80:1 A s. 399). – skall enligt 5 kap. 3 § 1 socialtjänstförordningen (2001:937) anmäla Företrädarskap inom området för social välfärd till överförmyndaren att god man eller förvaltare bör förordnas för någon. Det finns också en skyldighet att göra en anmälan om nämn- den finner att någon inte längre behöver förvaltare (5 kap. 3 § 2). Av 11 kap. 8 § följer att nämnden skall tillämpa vissa bestämmel- ser i förvaltningslagen (1996:223) i ärenden som avser myndighets- utövning mot någon enskild. Det handlar härvid bl.a. om partens rätt att få meddela sig muntligen (14 § första stycket) och rätten att få del av uppgifter (16 och 17 §§). har tillsyn över och kan till ledning för tillämpningen utfärda allmänna råd (13 kap. 1 §). beslut om bl.a. bistånd enligt 4 kap. 1 § får enligt 16 kap. 3 § överklagas hos allmän förvaltningsdomstol. Regeringen har utsett en särskild utredare med uppdrag att ana- lysera varför det förekommer att kommunala och landstingskom- munala beslut inte verkställs och varför det förekommer beslut om avslag trots bedömt behov enligt socialtjänstlagen och lagen om stöd och service till vissa funktionshindrade. Av direktiven framgår att det till stor del är fråga om beslut om särskilt boende för äldre som ej verkställs i rimlig tid. Med utgångspunkt i analysen skall utredaren föreslå åtgärder som kan bidra till en förbättrad rättssäkerhet för enskilda i förhållande till de rättigheter aktuell lagstiftning ger. I uppdraget ligger bl.a. att utredaren skall göra en översiktlig kart- läggning av variationer i kommunernas och landstingens besluts- processer, från ansökan om insats till eventuell verkställighet, och ge exempel på lämpliga förfaranden som tillgodoser lagstiftningens krav på rättssäkerhet och likabehandling. Uppdraget skall redovisas (se dir. 2003:93 och 2003:116). I svensk lagstiftning saknas en definition av begreppet socialförsäk- ring. När socialförsäkringen diskuteras utifrån ett internationellt perspektiv används ibland i begreppet social trygghet (social security) som mer eller mindre synonymt. Lagstiftning om social trygghet är i spridd över ett flertal regelverk. Begreppet åter- finns inom EU bl.a. i Rådets förordning (EEG) nr 1408/71 om till- lämpning av systemen för social trygghet när anställda, egenföreta- gare eller deras familjer flyttar inom gemenskapen. Många av de för- måner som anges i denna förordning räknas i ett svenskt perspektiv även till socialförsäkringen. Till begreppet socialförsäkring hänförs Företrädarskap inom området för social välfärd de flesta trygghetssystem som administreras av , och de allmänna försäkringskassorna (den s.k. socialförsäkringsadministrationen). Enligt Riksförsäkrings- verkets årsredovisning delas socialförsäkringsadministrationen in i fem verksamhetsområden: ekonomiskt stöd till barnfamiljer, er- sättning till funktionshindrade, ersättning vid arbetsoförmåga, er- sättning vid ålderdom och annan utbetalning. En person är försäkrad, om han eller hon ingår i de trygghets- system som hänförs till socialförsäkringen. Socialförsäkringen delas in i två delar: en del med förmåner som grundas på bosättning i och en som grundas på arbete i . Endast ett grundläg- gande försäkringsvillkor gäller för respektive huvudgren, nämligen bosättning i respektive arbete i . Den bosättnings- baserade delen avser förmåner i form av olika typer av garanti- eller grundskyddsförmåner och bidrag, t.ex. barnbidrag och bostadsbi- drag. Den arbetsrelaterade delen avser ersättningar för inkomstför- luster, t.ex. sjukpenning och föräldrapenning motsvarande förälderns sjukpenning. Gemensamma bestämmelser för detta tudelade försäkringssystem och dess olika förmåner ges i socialförsäkringslagen (1999:799) (prop. 1998/99:119, bet. 1999/2000:SfU3, rskr. 1999/2000:12, nedan SofL). I lagen avgränsas begreppet socialförsäkring med utgångs- punkt i hur trygghetssystemen administreras. Sådana anordningar som handhas av , de allmänna försäkringskas- sorna och omfattas i princip, medan t.ex. sådana system som arbetslöshetsförsäkringen och utbildnings- bidragen faller utanför. De specifika villkoren för ersättningsrätt m.m. finns i de särskilda författningarna om olika förmåner. All lagstiftning om social trygghet omfattas följaktligen inte av SofL. Ett avstamp för fortsatta diskussioner om social trygghet tas dock lämpligen i vad som enligt ovan benämnts socialförsäkringen, vilken alltså avgränsas av hur trygghetssystemen administreras enligt SofL. I 3 kap. 1 § SofL anges de förmåner enligt lagen (1962:381) om all- män försäkring (AFL) som en här i landet bosatt person är försäkrad för p.g.a. bosättningen (bosättningsbaserad försäkring), närmare be- stämt 1.ersättning för sjukvård m.m. enligt 2 kap. i fråga om förmåner som beslutas av de allmänna försäkringskassorna, 2.föräldrapenning på lägstanivå och grundnivå, Företrädarskap inom området för social välfärd 3.sjukersättning och aktivitetsersättning i form av garantiersätt- ning, samt 4.rehabilitering och särskilt bidrag enligt 22 kap. i fråga om för- måner som beslutas av de allmänna försäkringskassorna. I 3 kap. 2 § SofL anges den övriga lagstiftning om bosättningsbase- rade socialförsäkringsförmåner som en bosatt person omfattas av, nämligen 1.lagen (1947:529) om allmänna barnbidrag, 2.lagen (1986:378) om förlängt barnbidrag, 3.lagen (1988:360) om handläggning av ärenden om bilstöd till handikappade, 4.lagen (1988:1463) om bidrag vid adoption av utländska barn, 5.lagen (1990:773) om särskilt pensionstillägg till ålderspension för långvarig vård av sjukt eller handikappat barn, 6.lagen (1993:389) om assistansersättning, 7.lagen (1993:737) om bostadsbidrag, 8.lagen (2001:761) om bostadstillägg till pensionärer m.fl., 9.lagen (1996:1030) om underhållsstöd, 10.lagen (1998:702) om garantipension, 11.lagen (1998:703) om handikappersättning och vårdbidrag, 12.lagen (2000:461) om efterlevandepension och efterlevandestöd till barn i fråga om -garantipension till omställningspension och änkepension, -efterlevandestöd till barn, och -vissa andra pensionsförmåner, och 13.lagen (2001:853) om äldreförsörjningsstöd. Till den arbetsbaserade försäkringen hör enligt 3 kap. 4 § SofL följande förmåner enligt AFL för den som arbetar i : 1.sjukpenning och havandeskapspenning, 2.föräldrapenning över lägstanivå och tillfällig föräldrapenning, 3.inkomstrelaterad sjukersättning och inkomstrelaterad aktivitets- ersättning, samt 4.rehabilitering och rehabiliteringsersättning enligt 22 kap. i fråga om förmåner som beslutas av de allmänna försäkringskassorna. Övrig arbetsbaserad socialförsäkring som omfattas av SofL är för- måner enligt följande lagstiftning (3 kap. 5 § SofL): Företrädarskap inom området för social välfärd 1.lagen (1976:380) om arbetsskadeförsäkring, 2.lagen (1988:1465) om ersättning och ledighet för närstående- vård, 3.lagen (1998:674) om inkomstgrundad ålderspension, och