sou · GSB31 · 2005-01-01 00:00:00 — I ett brottmål behöver inte parternas och vittnenas personupp- gifter lämnas i stämningsansökan. Det räcker att domstolen får uppgifterna från åklagaren på annat lämpligt sätt (se 5 kap. 3 § lagen om rättegång i brottmål). Vidare får domstolen inte lämna ut personuppgifter till parter och andra, om det finns risk för att infor- mationen kan skada någon (se 24 § lagen om allmänna handlingars offentlighet). I finns inga regler om byte av identitet. Hot mot vittnen är ett begynnande problem även på . Hoten förekommer framför allt i samband med den organiserade brottslig- heten. Det finns därför ett behov av ett fungerade skydd för bevis- personer. Enligt gällande rätt finns möjligheter till förhör i parts utevaro, bevisupptagning utom huvudförhandling och besöksförbud. Vid den nationella polisen i finns en särskild enhet för vittnesskydd. Denna enhet lyder under den nationella kriminal- polisen och samarbetar med de lokala polismyndigheterna. Verksam- heten innefattar såväl rent skydd av bevispersoner som hantering av anonyma vittnen. Poliserna som arbetar med vittnesskydd har enligt lag rätt att använda alternativa identiteter och täckföretag. Vittnesskyddet i ges åt följande kategorier: Personer som är i behov av skydd på grund av att de är inblan- dade i ett ärende där kriminella personers illegala verksamhet skall utredas eller åtalas. Personer som är i behov av skydd på grund av att de arbetat som informatörer åt polisen Poliser som arbetat under täcknamn. Innan någon tas in i ett vittnesskyddsprogram prövas om det är till- räckligt att låta personen avlägga ett anonymt vittnesmål. Ett sådant vittnesmål har emellertid ett lägre bevisvärde än ett vanligt vittnes- mål, och dessutom kan innehållet i vittnesuppgifterna och andra omständigheter göra det omöjligt för vittnet att förbli anonymt. I dessa fall prövas i stället om bevispersonen skall tas om hand som skyddat vittne. Skyddade vittnen som skall avtjäna ett fängelsestraff placeras på en särskild avdelning på ett visst fängelse. För vittnesskyddsarbetet finns pengar avsatta i en särskild budget. tillkommer drygt sextio nya ärenden. Hälften av antalet ärenden rör anonyma vittnen. I finns inget nationellt sammanhållet vittnesskydds- program, och det saknas lagstiftning rörande vittnesskydd. Varje polismyndighet får då det blir aktuellt ordna sitt eget vittnesskydd. De flesta större polismyndigheter har egna vittnesskyddsenheter medan de mindre i vissa fall har någon enstaka vittnesskyddshand- läggare eller köper tjänsten från en större myndighet. Även tullen har en egen vittnesskyddsenhet. I de ärenden det är aktuellt med identitetsbyte kopplas dock Metropolitan alltid in. Vissa av de aktuella myndigheterna handlägger endast ett tiotal vittnesskyddsärenden medan andra kan ha upp till ett par hundra . Några särskilda medel avsätts inte för vittnes- skydd utan kostnaderna för dessa ärenden belastar polisens och tullens vanliga budget. Vittnesskydd förekommer främst i samband med organiserad brottslighet. De flesta bevispersoner som skyddas har själva ett kriminellt förflutet. Ofta skyddas också familjemedlemmar till bevis- personen. Kriterierna för att få vittnesskydd kan se ut på följande sätt: Bevispersonen måste lämna uppgifter i ett ärende om grov brottslighet eller om en brottsling som är föremål för spanings- och utredningsinsatser från polisens sida. Det finns en klar indikation på att bevispersonen eller någon i dennes familj är eller kommer att hamna i fara på grund av de uppgifter som bevispersonen lämnat. Bevispersonen har lämnat en skriftlig redogörelse innan han erhöll löfte om ekonomisk eller annan hjälp. Bevispersonen och hans familj är beredda att följa de villkor som uppställs för att erhålla vittnesskydd. Samtliga vittnesskyddsenheter har rätt att använda täcknamn på sin personal och att arbeta med täckföretag genom vilka man ordnar fordon, kontokort, lokaler osv. För skyddade bevispersoner som skall avtjäna ett fängelsestraff finns särskilda anläggningar inom kriminalvården. Dessa är av modell ett fängelse i fängelset. För vittnesskyddet på gäller en speciell ordning. För detta avsätts också särskilda medel av regeringen på grund av den allvarliga problematik som råder där. I finns en lag om vittnesskydd, The Witness Protection Program Act, . Vittnesskyddsprogrammet lyder under Royal Canadian Mounted (), Drug Enforcement Branch. I finns en enhet som ansvarar för samordningen såväl nationellt som internationellt. Denna enhet måste också godkänna alla identitetsbyten rörande bevispersoner som ingår i programmet. Det finns även regionala samordnare i varje provins med ansvar för hanteringen av vittnesskydd i den egna regionen. Dessa sam- ordnare är också ofta ansvariga för informatörshantering och sådant arbete som bedrivs under täcknamn. hanteras drygt 100 ärenden. Vid avvägningen av om en bevisperson skall tas in i vittnesskydds- programmet beaktas följande faktorer: Hotet mot bevispersonens säkerhet. Faran för tredje man. Värdet av den information som bevispersonen har lämnat. Möjligheten för bevispersonen att anpassa sig till programmet. Kostnaden för skyddandet av bevispersonen. Skyddade vittnen som skall verkställa ett fängelsestraff placeras på särskilda avdelningar inom kriminalvården. I infördes en lagstiftning avseende ett federalt vittnessäker- hetsprogram . Denna lagstiftning har följts upp med olika riktlinjer. Det federala vittnessäkerhetsprogrammet1 organiseras av en sär- skild enhet inom , Office of Enforcement Operations (OEO). Här finns en särskild budget för vittnesskydds- ärenden. De utredande myndigheterna på federal nivå, t.ex. () och 1 Man har valt att kalla det för säkerhetsprogram och inte skyddsprogram för att markera att man inte kan garantera ett i alla lägen heltäckande skydd (USMS), påkallar inträde i programmet och OEO beslutar efter tillstyrkande av åklagare. Delstaterna och de större polismyndigheterna uppmanas att till- skapa egna enheter för vittnesskydd. Dessa får dock inte omlokali- sera vittnen och ge dem ny identitet. Detta får endast göras av USMS efter beslut av OEO. Det federala vittnessäkerhetsprogrammet är uppdelat i två delar. () är ansvarigt för alla skyddade bevispersoner som avtjänar fängelsestraff. I finns flera sär- skilda fängelser där man placerar skyddade vittnen och andra bevis- personer. Övriga skyddsärenden hanteras av USMS. Det federala programmet avser i första hand vittnen som lämnar vittnesmål i ärenden rörande organiserad eller på annat sätt särskilt grov brottslighet. Uppgifterna som bevispersonen lämnar måste vara av avgörande betydelse för utgången av det aktuella målet. Innan en bevisperson träder in i programmet skall han eller hon genomgå en psykologisk utvärdering och ett lögndetektortest. Syftet är att ta reda på om bevispersonen kan antas klara av att leva under de villkor som ställs upp. Poliser och andra som handlägger ärenden om vittnesskydd får arbeta under alternativa identiteter och med täckföretag. I finns flera tusen vittnen med familjemedlemmar i det federala vittnessäkerhetsprogrammet. I vissa ärenden hanterar man skyddet av barnbarnen till dem som först trädde in i programmet. 4.3Internationella instrument och samarbetsorgan Inom det europeiska samarbetet pågår arbete även på vittnesskydds- området. Europeiska unionens råd antog en resolu- tion om skydd av vittnen inom ramen för kampen mot den organi- serade internationella brottsligheten (95/C 327/04). Medlems- länderna uppmanas i resolutionen att garantera vittnen och deras anhöriga erforderligt skydd. Enligt rekommendation 25 i inför det nya årtusendet om förebyggande och bekämpning av den organiserade brottslig- heten bör det utarbetas ett förslag till ett instrument om rättslig ställning och skydd för de vittnen och de personer som medverkar i eller som har medverkat i kriminella organisationer och som är beredda att samarbeta med rättssystemet. Den sektorsövergripande arbetsgruppen mot organiserad brotts- lighet fick i uppdrag att lägga fram en rapport om genomförandet av strategin för rådet. När det gäller skydd för vittnen konstateras i rapporten2 att initiativ till rättsliga instrument ännu inte har tagits, varför rekommendationen inte har följts. Som en första åtgärd bör man enligt arbetsgruppen överväga att påbörja ett rambeslut. Som en andra åtgärd bör man med be- aktande av medlemsstaternas och Europols erfarenheter utarbeta en EU-modell för avtal och riktlinjer som kan utnyttjas bilateralt eller, om så erfordras, multilateralt. De båda Europoldokumenten Basic principles of European Union co-operation in the field of witness protection (grundläggande principer för Europeiska unionens polissamarbete i fråga om skydd för vittnen) och Common criteria for taking a witness into a Protection Programme (gemen- samma kriterier för att låta ett vittne ingå i ett skyddsprogram) bör enligt arbetsgruppen utgöra grunden för rådets framtida verksamhet. Arbetsgruppen uppmanar i rapporten kommissionen att inleda en undersökning om medlemsstaternas gällande lagstiftning. Rådet rekommenderas att därefter, beroende på vad undersökningen kommer fram till, undersöka behovet av ytterligare åtgärder på europeisk nivå. Europeiska polisbyrån, Europol, har i uppdrag att stötta medlems- staternas samarbete i kampen mot organiserad internationell brotts- lighet. Detta straffrättsliga samarbete utgör en del av EU:s tredje pelare. Europol startade sin verksamhet rörande vittnesskydd 1999. Fram till dess hade det funnits bilaterala överenskommelser mellan länder men erfarenheterna från dessa hade inte samlats. Det fanns därför behov av ett särskilt projekt med ett strukturerat nätverk för sam- ordning och utbyte av information. Ett första seminarium hölls . En av rekommenda- tionerna från mötet blev att skapa särskilda enheter inom polisen för skydd av vittnen. 2 Se 10925/03 CRIMORG 49 En arbetsgrupp skapades för att göra en studie av Europols möjliga roll i arbetet med vittnesskydd. Följande uppgifter identifierades: Fungera som en länk mellan medlemsländernas vittnesskydds- enheter, rådet och kommissionen. Samla lagstiftning och praktiska erfarenheter. Arrangera expertmöten, seminarier och kurser. Verka för harmonisering av ländernas regelverk. Assistera vid inrättandet av nya vittnesskyddsenheter. Europols arbete har bl.a. resulterat i de båda dokument som nämnts ovan, Basic principles of European Union co-operation in the field of witness protection och Common criteria for taking a witness into a Protection Programme. antog en rekommendation No. R (97) 13 om hot mot vittnen och den till- talades rätt till försvar. I rekommendationen uttalas bl.a. att med- lemsstaterna bör överväga att skapa vittnesskyddsprogram för hotade vittnen och deras anhöriga. Sådana program bör erbjuda olika skyddsåtgärder såsom identitetsbyte, omlokalisering, fysiskt skydd och hjälp med att skaffa ett nytt arbete. Särskilda arrangemang bör också vidtas beträffande de skyddade vittnen som skall avtjäna ett fängelsestraff. Vidare uppmanas länderna i rekommendationen att överväga möjligheterna att spela in polisförhör med vittnen på video och att hålla bevisupptagning utom huvudförhandling i de fall ett vittne eller hans närstående skulle utsättas för stor fara om vittnet uppträder vid huvudförhandlingen. Också i rekommendationen Rec(2001)11 rörande kampen mot den organiserade brottsligheten understryker vikten av att medlemsländerna vidtar lämpliga åtgärder för att ge skydd åt utsatt vittnen. Frågan om vittnesskydd har blivit aktuell som ett viktigt inslag i kampen mot terrorismen. Diskussioner pågår inom om hur samarbetet mellan medlems- staterna kan förbättras på detta område.3 3 Se rapporten (2003) 18 från on the Protection of Witnesses and Pentiti in relation to Acts of Terrorism on Organised Crime in the Baltic Sea Region arbetar för att bekämpa den organiserade brottsligheten i . Alla länderna kring deltar. Frågan om skydd av hotade vittnen är en del i detta arbete. antog en konvention mot gränsöverskridande organiserad brottslighet. Konventionen utgör ett led i det inom FN bedrivna arbetet med att bekämpa den internationella brottsligheten. I artikel 24 behandlas frågan om skydd av vittnen. Enligt denna artikel skall varje konventionsstat vidta lämpliga åtgärder för att tillhandahålla ett effektivt skydd mot repressalier eller hot som riktas mot vittnen och deras närstående. Detta kan ske genom fysiskt skydd, omlokalisering och begränsade möjlig- heter att få ut personuppgifter. Andra sätt är att införa regler som tillåter att vittnesmål lämnas med användning av kommunikations- teknologi såsom videoöverföring. Konventionsstaterna uppmanas också att sluta avtal eller uppgörelser med andra stater om för- flyttning av vittnen och deras närstående. 5RPS:s förslag till handlingsprogram för skydd av bevispersoner konstaterade i sitt betänkande Brottsoffer Vad har gjorts ? Vad bör göras ? (SOU 1998:40) att det är relativt sällan som målsägande och vittnen utsätts för hot eller andra över- grepp. Utredningen ansåg emellertid att det förhållandet att sådana hot eller övergrepp över huvud taget förekommer är tillräckligt allvarligt eftersom detta utgör ett hinder för en fungerande rätt- skipning. Utredningen föreslog därför att ett nationellt handlings- program till skydd för bevispersoner borde utarbetas. Mot denna bakgrund fick RPS i uppdrag av regeringen att utarbeta ett förslag till ett sådant program. Upp- draget genomfördes i samverkan med RÅ, , och . RPS lämnade sitt förslag till Nationellt handlingsprogram för skydd av bevispersoner till regeringen . Nedan ges en kort sammanfattning av förslaget. Tre olika personkategorier skall enligt RPS:s föreslag kunna om- fattas av det nationella handlingsprogrammet. Den första gruppen avser s.k. bevispersoner. Härmed avses alla personer som under förundersökning och rättegång lämnar upp- gifter, t.ex. målsägande, vittnen och medmisstänkta. För att kunna omfattas av programmet krävs att bevispersonen medverkar i för- undersökning och rättegång rörande grov eller organiserad brotts- lighet. Till den andra gruppen som enligt förslaget skall kunna omfattas av programmet hör bevispersonens make och barn och andra när- stående personer. Den tredje gruppen avser anställda inom rättsväsendet som utsätts för våld eller hot om våld i anledning av sitt arbete. 5.3Övriga kriterier för inträde Förutom kravet på att brottutredningen skall avse grov eller orga- niserad brottslighet uppställs i förslaget följande kriterier för inträde i programmet: Bevispersonens uppgifter skall ha betydelse för möjligheten att nå framgång med förundersökning och lagföring. Det skall finnas en hotbild mot bevispersonen eller dennes när- stående på grund av de uppgifter som bevispersonen lämnar. Det skall röra sig om en allvarlig risk för brottsliga angrepp i form av hot, våld, trakasserier eller annan allvarlig kränkning. Den eller de personer som skall skyddas bedöms kunna accep- tera och följa de direktiv för genomförandet av programmet som kan komma att lämnas. Andra skyddsåtgärder bedöms otillräckliga. Samtliga krav måste vara uppfyllda för att inträde skall beviljas. I det nationella programmet skall enligt förslaget finnas fyra skydds- nivåer: 1)Omlokalisering och identitetsbyte. 2)Omlokalisering utan identitetsbyte men med olika sekretess- skyddande åtgärder. 3)Tillfällig omlokalisering för senare återgång till bostadsorten. 4)Ingen omlokalisering men säkerhetshöjande åtgärder. Enligt förslaget skall det finnas ett basutbud av möjliga åtgärder och arbetssätt. Detta basutbud bör bestå av följande delar: Kontaktpersoner hos polisen/kriminalvården Det skyddade boendet delas enligt förslaget in i tre nivåer – akut förflyttning, förberedd lägenhet och omlokalisering till ny bostads- ort. Det bör också enligt förslaget finnas möjlighet till skyddad placering i anstalt av personer som ingår i programmet och som avtjänar ett fängelsestraff. Ekonomisk ersättning skall enligt RPS kunna lämnas till de per- soner som tas in i programmet. Ersättningen skall kunna utgå för direkta kostnader som en hotad drabbas av. Exempel på poster som bör vara ersättningsgilla är kostnader för skyddat boende, tekniska installationer (t.ex. larm), läkarvård och flyttkostnader. Ansvaret för handläggningen av programmet skall enligt RPS:s för- slag ankomma på polisen. Den aktuella polismyndigheten har först att besluta i frågan om en viss person skall få inträda i programmet eller ej. Myndigheten har sedan rätt att besluta om olika åtgärder under handläggningens gång. Den ansvariga myndigheten har också rätt att utesluta en skyddad person ur programmet om uppsatta villkor eller direktiv inte följs. Beträffande en bevisperson som är häktad eller undergår kriminal- vård skall enligt förslaget kriminalvården besluta om vilka åtgärder som bör vidtas i programmet. Enligt förslaget bör en särskild organisation inrättas inom polisen med regionala vittnesskyddsenheter. Dessa enheter bör organisa- toriskt tillhöra respektive polismyndighet, företrädesvis storstads- myndigheterna. En enhet för nationell samordning bör placeras vid . Även inom kriminalvården bör det finnas ett par centralt placerade handläggare rörande programmet. RPS föreslår också att det införs en ny bestämmelse om bevisupp- tagning under en förundersökning. Behovet av en sådan möjlighet är enligt RPS främst strategisk och bevisupptagningen avser inte att ersätta förhör direkt inför domstol. Det strategiska ligger framför allt i antagandet att det för motparten framstår som mindre meningsfullt att försöka tysta ett vittne sedan uppgifterna väl en gång lämnats inför domstol.