sou · GSB3122d3 · 2005-01-01 00:00:00 — Enligt förslaget skall ansvarsgrunden, graden av vållande och omständigheterna i övrigt beaktas.12 Förslaget är föremål för överväganden i departementet. Rättspraxis beträffande jämkning vid uppsåtliga brott Av framställningen har framgått att unga lagöverträdare i vissa fall kan undgå solidariskt ansvar, och i stället erhålla delat ansvar för skadeståndet. Som redovisats inträder möjligheten när två eller flera skadeståndsskyldiga har fått sitt skadestånd nedsatt och jämkningen skett med hänsyn till de skadeståndsskyldiga, t.ex. med stöd av regeln om underårigas ansvar i 2 kap. 4 §. Det kan mot den bakgrunden vara av intresse att i korthet belysa rättspraxis avseende jämkning enligt den regeln vid uppsåtliga brott. Även rättspraxis rörande jämkning enligt 6 kap. 2 § när personer som har fyllt begått uppsåtliga brott är av intresse, eftersom jämkning för unga enligt 2 kap. 4 § i enlighet med vad som sagts ovan inte bör vara mindre förmånlig än för andra skadeståndsskyldiga. 12Betänkandet Samordning och regress – Ersättning vid personskada (SOU 2002:1) s. 216 ff., 225 ff. Skadestånd i anledning av brott Som nämnts utesluter inte förarbetena jämkning vid uppsåtliga brott. Beträffande sådana handlingar sägs emellertid i förarbetena till 2 kap. 4 § att jämkning bör användas med stor återhållsamhet och i förarbetena till 6 kap. 2 § att starka skäl krävs för jämkning, t.ex. att fullt skadestånd skulle allvarligt äventyra den ansvariges återanpassning eller att skadan överstiger vad han kunnat räkna med. har i en rad avgöranden prövat förutsätt- ningarna för jämkning enligt 6 kap. 2 § vid uppsåtliga brott. Skadeståndet nedsattes vid mordbrand (NJA 1986 s. 193) och misshandel (NJA 1990 s. 196). Däremot skedde inte jämkning vid mera övervägd systematisk brottslighet, trots att skadestånds- beloppen ansågs utgöra ett starkt hinder mot återanpassning (NJA 1992 s. 660). ansåg i ett fall av grovt bedrägeri att återanpassningen inte äventyrades på ett avgörande sätt, varför skadeståndet inte jämkades (NJA 1983 s. 379). I NJA 1987 s. 376 ogillade skadevållarens jämkningsyrkande med hänsyn till bl.a. skadeståndets begränsade omfattning (ca ). har även prövat förutsättningarna för jämk- ning enligt 2 kap. 4 § vid uppsåtliga brott. I NJA 1976 s. 121 var det fråga om huruvida jämkning kunde ske i ett fall där en 15-åring hade misshandlat en 16-årig flicka. menade att skadeståndsbeloppet () inte kunde anses oskäligt betung- ande med beaktande av att det rörde sig om uppsåtlig misshandel och att ynglingen måste ha förstått att misshandeln kunde tillfoga flickan allvarliga skador. Man beaktade även ynglingens ekonomi. Däremot ansåg att jämkning skulle ske i NJA 1993 s. 727 rörande tre 16-åriga ynglingar som hade gjort sig skyldiga till mordbrand med mycket stora skadeståndsanspråk som följd. Rättsfallet är särskilt intressant då också fann att solidariskt ansvar inte skulle dömas ut enligt 6 kap. 4 §, eftersom en och samma skada hade jämkats för var och en av skadevållarna. Det har i litteraturen sagts att avgörande vid Högsta domstolens bedömning ofta varit hur skyldigheten att erlägga ett ojämkat skadestånd skulle påverka den ansvariges rehabilitering. Har det väl bestämts att jämkning skall ske, synes flera olika omständigheter, bl.a. brottets svårighetsgrad, ha inverkat på det belopp till vilket jämkning har skett. Det har vidare hävdats att det av NJA 1993 s. 727 framgår att, även om hänsyn till återanpassningen är den kanske viktigaste omständigheten vid jämkning, även andra skäl kan inverka. Det är därför inte möjligt att dra några slutsatser om Skadestånd i anledning av brott vad skulle anse vara ett rimligt belopp för per- soner i denna ålder med hänsyn uteslutande till återanpassningen. Det har också påpekats att i de fall där jämkat skadeståndet har de skadelidandes behov av ersättning inte vägt särskilt tungt. Rättsfallen har rört regresskrav från försäkringsbolag eller situationer då den skadelidande har kunnat räkna med ersättning enligt brottsskadelagen. Det har framhållits att det är osannolikt att jämkning kan ske vid sådan grov brottslighet som rån, grov misshandel och annan allvarlig brottslighet mot person. När det gäller mordbrand åberopades i NJA 1986 s. 193 som skäl för jämkning bl.a. att brottet var en impulshandling som annan tog initiativet till, medan bedömningen i NJA 1993 s. 727 kunde vara mildare eftersom regeln om underårigas ansvar i 2 kap. 4 § tillämpades. Det har vidare understrukits att en förutsättning för jämkning varit att det begärda skadeståndet varit så pass högt att det verkligen framstått som en allvarlig börda för den ansvarige och skulle ha försvårat hans återanpassning. Som har redovisats skall den skadelidandes intresse beaktas vid tillämpningen av 2 kap. 4 §. Domstolen bör inte sätta ned skadeståndet om det skulle vara obilligt mot den skadelidande. Det förhållandet att den skadelidande befinner sig i små ekonomiska omständigheter och saknar försäkring talar för fullt skadestånds- ansvar, även om skadan är omfattande. Den omständigheten att den skadelidande är förmögen eller är skyddad av försäkring, utgör dock inte ett självständigt skäl för nedsättning. Att den skadelidandes behov av skadeståndet skall beaktas också vid jämkning enligt den allmänna jämkningsregeln i 6 kap. 2 §, framgår av lagtexten. I rättspraxis har den skadelidandes möjlig- heter till ersättning enligt brottsskadelagen (1978:413) beaktats (t.ex. NJA 1990 s. 196). Genom brottsskadelagen kan ersättning utges från staten för personskada samt i vissa fall för sak- och ren förmögenhetsskada och kränkning som uppkommit till följd av brott. Brottsskadelagen är huvudsakligen avsedd att tillämpas på personskador. Ersättning vid sakskador och ren förmögenhets- skada utgår endast om skadevållaren har varit omhändertagen för vissa former av samhällsvård när gärningen begicks och beträffande Skadestånd i anledning av brott ren förmögenhetsskada krävs dessutom att det föreligger särskilda skäl. I andra fall ersätts dessa skadetyper blott i den mån den skade- lidandes möjligheter att försörja sig allvarligt har äventyrats genom skadan eller ersättningen annars framstår som särskilt angelägen. Ersättningen bestäms i princip efter allmänna skadestånds- rättsliga grunder och utgår först sedan alla andra möjligheter att få ersättning har prövats. Ersättningsfrågor handläggs av en särskild myndighet, . Genom skuldsaneringslagen (1994:334) har det införts möjligheter för privatpersoner att under vissa förutsättningar helt eller delvis befrias från en övermäktig skuldbörda. Som allmänna villkor för skuldsanering gäller att gäldenären är på obestånd och så skuldsatt att han inte inom överskådlig tid kan betala sina skulder. Vidare krävs att det vid en allmän bedömning framstår som skäligt att bevilja gäldenären skuldsanering med hänsyn till dennes personliga och ekonomiska förhållanden. Innebörden av detta s.k. allmänna skälighetsrekvisit är att man skall göra en totalbedömning av de personliga och ekonomiska förhållandena. I detta ingår som en betydelsefull beståndsdel att beakta gäldenärens behov av ekonomisk rehabilitering. Vid denna skälighetsbedömning skall särskilt beaktas bl.a. skuldernas ålder och omständigheterna vid deras tillkomst. Skadeståndsfordringar som grundar sig på brott hindrar normalt en skuldsanering. Det har i litteraturen dock hävdats att behovet av att i domstolarna jämka skadestånd skulle bli mindre om skuld- saneringslagen tilläts få genomslag också avseende skadestånd med anledning av brott. Man har menat att allmänpreventionen kunde få ett i allmänhetens ögon mer acceptabelt genomslag om en individs samtliga skulder beaktades på exekutionsstadiet och inte vid bedömningen när man orsakat skadan. En annan fördel skulle vara att skadeståndsskulderna likabehandlas med andra förpliktelser som gäldenären har. Ordningen skulle innebära att återanpass- ningsförutsättningarna prövas sedan det väl skett en fullständig belysning av gäldenärens ekonomiska förhållanden. Skadestånd i anledning av brott Frågan om effekterna av solidariskt skadeståndsansvar för unga lagöverträdare har uppmärksammats bl.a. i samband med senare års diskussion om barns och ungdomars skuldsättning och registrering som gäldenärer hos kronofogdemyndigheten. Vi har lämnat en sammanställning över pågående arbeten och vidtagna åtgärder på detta område i avsnitt 9.6, till vilket vi här hänvisar. 19.4.1Behovet av en ändrad reglering Bedömning: Vi anser att det finns ett behov av att överväga om den nuvarande ordningen beträffande solidariskt skadestånd för unga lagöverträdare är utformad på ett lämpligt sätt. Det finns såvitt vi har kunnat utröna ingen tillgänglig statistik över hur ofta unga döms att solidariskt betala skadestånd på grund av brott. Den statistik som har redovisat visar dock att många unga gäldenärer i kronofogdens register är restförda för skadeståndsskulder. Nästan 6 000 barn och ungdomar var registrerade hos kronofogden för olika slag av skulder. Av den totala skulden på avsåg mer än hälften () skulder till enskilda fordringsägare. Sådana skulder hade ökat från föregående år. Av beloppet utgjorde hela 20 miljoner skadestånd. För omyndiga domineras alltså registrerade skulder till enskilda fordringsägare helt av skade- ståndsskulder. uppgick andelen skadestånd till . Motsvarande andel för åldersgruppen 18–var . Antalet skadeståndsgäldenärer uppgick till ca 700 i den yngre åldersgruppen och 1 500 i den äldre. Ungefär fyra av tio skadeståndsgäldenärer var solidariskt betalningsansvariga. Den unge hade i allmänhet ådragit sig skade- ståndsskulderna genom brottslig verksamhet. Bötesskulder och skulder till Brottsofferfonden var ofta förenade med skadestånds- skulder. påpekar att det finns en osäkerhet i materialet Skadestånd i anledning av brott och att mörkertalet kan vara stort vad gäller underårigas skulder till enskilda fordringsägare. (Se också avsnitt 9.5). Enligt BRÅ:s, och SiS:s utvärdering visade en kartläggning att unga som hade dömts till sluten ungdomsvård också i hög utsträckning hade förpliktats att betala skadestånd, i de flesta fall solidariskt med annan.13 Det finns, bl.a. mot bakgrund av redovisning, anledning att anta att solidarisk skadeståndsskyldighet i inte obetydlig utsträckning åvilar även dem som har dömts till annan påföljd än sluten ungdomsvård. I nämnda utvärdering anges att solidariskt betalningsansvar för med sig en rad negativa effekter. De ekonomiska kraven upplevs av de unga som oöverblickbara och orättvisa. Kraven bidrar till att försvåra en återanpassning till ett normalt liv utan svartjobb och brott. Dessutom binder solidariskt utdömda skadestånd samman ungdomarna på ett destruktivt sätt. Som framgått blir många unga restförda hos kronofogde- myndigheten för sådana skadeståndsskulder. Om en ung person och dennes föräldrar betalar sitt skadestånd medan medbrotts- lingarna inte gör det, kan han – som har betalat vad han uppfattat som sin del – ändå bli registrerad. Kreditupplysningsföretagen hämtar uppgifter om nytillkomna skulder från krono- fogdemyndighetens databas och registrerar dessa i sina egna register. Detta kan medföra en s.k. betalningsanmärkning. Även om den betalningsskyldige betalar skulden kan betalningsanmärk- ningen under vissa förhållanden finnas kvar i kreditupplysnings- företagens register för en privatperson. Skuldsättningen kan således leda till att de underåriga får betalningsanmärkningar. Detta begränsar i sin tur möjligheterna för den unge att t.ex. teckna hyreskontrakt och telefonabonnemang, låna pengar i bank och komma i fråga för vissa anställningar; kort sagt att påbörja ett normalt vuxenliv. anger i sin rapport att skulder som uppkommer i samband med brott, såsom skadestånd och böter, ofta utgör en inkörsport till fortsatt skuldsättning. De unga riskerar att fastna i en skuldfälla. Skuldsättningen kan alltså, som också framhållits i utvärderingen, allvarligt försvåra de ungas inträde i vuxenlivet och deras etablering som socialt välfungerade medborgare. går, i en skrivelse som har kommit in till utredningen, så långt att 13 Unga lagöverträdare: uppföljning av överlämnande till vård inom samt sluten ungdomsvård, , , s. 21, Sluten ungdomsvård – en uppföljning, , , s. 129. Skadestånd i anledning av brott verket anser att det solidariska skadeståndsansvaret för unga lagöverträdare bör tas bort. Även har lämnat ett sådant förslag till utredningen. Det anförda visar att det är angeläget att överväga om den nuvarande ordningen beträffande solidariskt skadeståndsansvar för unga lagöverträdare är utformad på ett lämpligt sätt. Intresset av att särbehandla unga som har ådragit sig skade- ståndsansvar på grund av brott får dock inte tillgodoses på bekost- nad av andra angelägna intressen. som lagstiftningen skall motverka att den unge belastas med en alltför betungande ersättningsskyldighet, måste hänsyn tas också till andra intressen. Lagstiftningen måste utformas med beaktande såväl av den skade- lidandes intresse att bli gottgjord för den skada han har vållats som de funktioner i övrigt som skadeståndet anses ha. I litteraturen har framhållits bl.a. vikten av den skadeståndsskyldiges personliga ansvar och skadeståndets preventiva effekt. I det följande behandlar vi tänkbara åtgärder som skulle kunna vidtas i syfte att bl.a. möjliggöra en minskad förekomst av solidariskt skadeståndsansvar. Ändringar i jämkningsregeln i 2 kap. 4 § Förslag: Vi menar att tillämpningsområdet för jämkningsregeln i 2 kap. 4 § skadeståndslagen bör utvidgas till att omfatta också åldersgruppen 18–. Förslaget innebär att åldersgruppen 18– flyttas från tillämpningsområdet för den allmänna jämk- ningsregeln i 6 kap. 2 § till jämkningsregeln för unga i 2 kap. 4 §. Vi avstår däremot från att föreslå generellt ökade möjligheter till jämkning av den skadeståndsskyldighet som åvilar unga lagöverträdare. Den åtgärd som ligger närmast till hands att diskutera är en utvidgning av tillämpningsområdet för jämkningsregeln i 2 kap. 4 § till att omfatta också åldersgruppen 18–. En sådan utvidgning skulle innebära att åldersgruppen 18–flyttas från tillämpnings- området för den allmänna jämkningsregeln i 6 kap. 2 § till 2 kap. 4 §. Som har nämnts var frågan om vilken övre åldersgräns som bör gälla vid tillämpningen av regeln om ungas skadestånds- Skadestånd i anledning av brott ansvar föremål för diskussion under förarbetena till skadestånds- lagen. De skäl som åberopades för en 20-årsgräns var främst att ungdomar i allt större antal fortsätter sin utbildning också efter fyllda och träder ut i förvärvslivet först senare, att de ofta alltjämt är omogna i flera hänseenden och att det ibland skulle verka stötande att ålägga sådana skadevållare en skadestånds- skyldighet som de inte kan fullgöra inom överskådlig tid. Även med beaktande av att jämkningsmöjligheterna för ålders- gruppen 18–har ökat genom införandet av den allmänna jämkningsregeln i 6 kap. 2 §, har argumenten bärighet även . Samhällsutvecklingen har dessutom medfört att en allt större andel av de unga genomgår eftergymnasial utbildning. För en 20-årsgräns kan vidare sägas tala att särbehandlingen av unga lagöverträdare i straffrättsligt hänseende i viss utsträckning omfattar också ålderskategorin 18–. En utvidgning skulle i så måtto leda till en bättre överensstämmelse med den straffrättsliga regleringen. Till stöd för en höjd åldersgräns kan också anföras att det vid gängbrottslighet kan förekomma unga i såväl åldersgruppen 15–17 som 18–. Domstolen kan i ett sådant fall finna att den allmänna jämkningsregeln i 6 kap. 2 § inte är tillämplig för den gärningsman som fyllt , medan jämkning enligt 2 kap. 4 § skall ske för övriga. Möjligheten till jämkning enligt 2 kap. 4 § bör nämligen av naturliga skäl vara något större än den möjlighet som finns enligt den allmänna jämkningsregeln i 6 kap. 2 §. Det kan naturligtvis i det enskilda fallet vara olyckligt att en åldersskillnad om endast någon eller några månader leder till, kanske betydande, skillnader i det belopp som de olika inblandade har att betala. Resultatet torde då nämligen bli att ansvaret upp till det belopp som den underårige är skyldig att betala blir solidariskt mellan underårig som fått skadeståndet nedsatt och den äldre, medan den senare skall svara fullt ut för skadan. En utvidgning av tillämpningsområdet för 2 kap. 4 § till att gälla även åldersgruppen 18–20-åringar skulle vidare innebära att man skulle komma ifrån den situation som ibland föreligger , nämligen att den yngre kategorin unga lagöverträdare drabbas av solidariskt ansvar vid gängbrottslighet enbart av den anledningen att en medgärningsman har fyllt . Mot en sådan utvidgning även till åldersgruppen 18–talar att den nuvarande åldersgränsen överensstämmer med myndighets- åldern. Behåller man 18-årsgränsen uppnås en likhet med reglerna Skadestånd i anledning av brott om underårigas rättshandlingsförmåga. Mot förslaget kan vidare anföras den försämring av den skadelidandes situation som förslaget skulle kunna innebära. I de fall då jämkat skadeståndet enligt 2 kap. 4 § har det dock varit fråga om situationer när de skadelidandes behov av ersättning inte vägt särskilt tungt, eftersom det har rört sig om regresskrav från försäkringsbolag eller situationer då den skadelidande har kunnat räkna med ersättning enligt brottsskadelagen. Med en sådan försiktig, för att inte säga restriktiv, tillämpning av jämknings- reglerna är hänsynen till den skadelidande inte så beaktansvärd och någon ändring i detta avseende är den skissade utvidgningen inte avsedd att medföra. Det ter sig dessutom naturligt att ju äldre den unge är, desto svagare blir skälen för jämkning av ekonomiska skäl. Enligt vår uppfattning talar övervägande skäl för att jämknings- regeln bör utvidgas på det nu beskrivna sättet, nämligen så att tillämpningsområdet för 2 kap. 4 § utvidgas till att omfatta också åldersgruppen 18–. Eftersom unga lagöverträdare kan undgå solidariskt betalnings- ansvar när jämkning har skett med hänsyn till de skadestånds- skyldiga, t.ex. med stöd av regeln om underårigas ansvar i 2 kap. 4 §, skulle ytterligare en tänkbar väg att gå om man vill minska förekomsten av solidariskt betalningsansvar vara att i denna regel införa generellt ökade möjligheter till jämkning av den skadestånds- skyldighet som åvilar unga lagöverträdare. Vi menar emellertid att den nuvarande jämkningsregeln i 2 kap. 4 § är utformad på ett sätt som innebär en lämplig avvägning mellan de intressen som här gör sig gällande, särskilt med beaktande av den utveckling som har skett i rättspraxis på detta område. Vi finner det därför inte motiverat att lägga fram ett förslag i den beskrivna riktningen. Ändringar i regeln om solidariskt ansvar i 6 kap. 4 § Bedömning: Vi menar att det finns skäl att överväga om den nuvarande möjligheten att frångå solidariskt ansvar enligt 6 kap. 4 § andra ledet skadeståndslagen bör öka och om det nuvarande undantaget från solidariskt ansvar bör utgöra huvudregel för unga lagöverträdare. Frågan är emellertid av generell och principiell betydelse och mer komplex än vad som ryms inom utredningens uppdrag. Vi har därför valt att inte lägga fram något förslag om ändring i reglerna i 6 kap. 4 §. Skadestånd i anledning av brott att frågan om solidarisk skadeståndsskyldighet för unga som har begått brott är angelägen och att den bör bli föremål för ytterligare överväganden i ett annat, lämpligare sammanhang. Det kan också övervägas om man kan åstadkomma förändringar i omfattningen av det solidariska skadeståndsansvaret genom att öka möjligheten enligt nuvarande 6 kap. 4 § andra ledet att frångå solidariskt ansvar. Unga lagöverträdare kan som framgår av redogörelse undgå solidariskt ansvar främst när skadeståndet har nedsatts med stöd av 2 kap. 4 §. Frågan är om det nuvarande undantaget från solidariskt ansvar bör kunna göras oberoende av om jämkning av skadeståndet sker och i stället utökas till att utgöra huvudregeln för unga lagöverträdare. Enligt vår bedömning är de nackdelar som är förbundna med solidariskt ansvar för unga så betydande att en bestämmelse av nu skissat slag kan övervägas. En sådan bestämmelse skulle kunna utformas på så sätt att i 6 kap. 4 § införs ett andra stycke av lydelse Den som vållat skada genom brott innan han fyllt tjugoett år svarar inte heller i annat fall solidariskt för skadeståndet. Vad som sagts skall dock inte gälla om det är oskäligt. Bestämmelsen skulle innebära att delat ansvar skall gälla, även om domstolen inte har funnit skäl att jämka skadeståndet. Emellertid är frågan om solidarisk skadeståndsskyldighet av generell och principiell betydelse. Den är på intet sätt begränsad till den skadeståndsskyldighet som kan åläggas unga som har begått brott. Det är vanskligt att i en lagstiftning som är så generell som skadeståndslagen införa regler som berör endast en mycket begränsad sektor av det solidariska skadeståndsansvaret. Under alla förhållanden är frågan mer komplex än vad som ryms inom utredningens uppdrag. Vi har därför valt att inte lägga fram något förslag om ändring i reglerna om solidarisk skadeståndsskyldighet i 6 kap. 4 §. Vi är dock av den uppfattningen att frågan om solidarisk skadeståndsskyldighet för unga som har begått brott är angelägen och att den bör bli föremål för ytterligare överväganden i ett annat, lämpligare sammanhang. Vi vill därvid erinra om det förslag som har lagts fram av , nämligen att det i 6 kap. 4 § bör läggas till en mening av lydelse Ansvaret kan dock i stället fördelas direkt mellan de skadeståndsskyldiga efter vad som är Skadestånd i anledning av brott skäligt, om särskilda skäl påkallar detta.14 En bestämmelse med denna lydelse skulle ha en betydligt större räckvidd än den regel som vi har diskuterat i utredningen. Den skulle emellertid också kunna innebära sådana lättnader i unga lagöverträdares skade- ståndsskyldighet som har efterlysts. 19.4.3Ändringar i brottsskadelagen och skuldsaneringslagen Bedömning: Vi avstår från att föreslå ändringar i brottsskade- lagen och skuldsaneringslagen. Vi har begrundat dels möjligheterna att vidga förutsättningarna för den enskilde skadelidande att få ersättning med stöd av brotts- skadelagen, dels förutsättningarna för skadevållaren att undgå en till synes olöslig skuldbörda genom en utökad användning av skuldsaneringslagen, men funnit att förslag i den riktningen kräver överväganden som är omfattande och av annan natur än de vi kan göra i detta sammanhang. De aktuella rättsområdena är dessutom föremål för översyn i annat sammanhang.15 Bedömning: Vi menar att det finns skäl att överväga vilka åtgärder som kan vidtas vad gäller de administrativa rutinerna vid inbetalning av skadestånd i syfte att motverka onödiga rest- föringar hos kronofogdemyndigheten. Enligt vår uppfattning finns det skäl som talar för att domstolarna bör vara skyldiga att överlämna en skriftlig upplysning om frivillig betalning av skadeståndet till den dömde i samband med domen. Mot bakgrund av att frågan om bristerna i uppbörden av skadestånd av aktuellt slag är föremål för beredning inom avstår vi emellertid från att lägga fram ett förslag i den riktningen. Enligt finns det skäl att anta att onödig restföring sker på grund av bristande administrativa rutiner vid inbetalning av 14Dufwa, , Flera skadeståndsskyldiga II, , s. p. 15En översyn av (SOU 2004:61) respektive Ett steg mot ett enklare och snabbare skuldsaneringsförfarande (SOU 2004:81). Skadestånd i anledning av brott En person som dömts att betala skadestånd i ett brottmål förstår ofta inte hur han ska bära sig åt för att reglera skulden. Många väntar på krav från målsäganden, som i sin tur fått information från kronofogdemyndigheten om möjligheten att begära verkställighet. Detta leder till att den skadeståndsskyldige i onödan kan komma att registreras i kronofogdemyndighetens register.