sou · GSB3112d2 · 2005-01-01 00:00:00 — Fullmakter behandlas i lagen (1915:218) om avtal och andra rätts- handlingar på förmögenhetsrättens område (nedan avtalslagen). Som framgår av lagens titel är det fullmakter med ett ekonomiskt använd- ningsområde som där avhandlas. I praktiken är emellertid fullmakts- reglerna i avtalslagen i stor utsträckning tillämpliga analogt även på Ställföreträdarskap genom fullmakter och andra direktiv andra rättsområden (Adlercreutz, Avtalsrätt I, 11. uppl, 2000, s. 147, cit. I utredningens direktiv sägs att utfärdande av fullmakter av gene- rell karaktär möjligen skulle kunna ses som ett alternativ till god- mans- eller förvaltarinstitutet. Det framhålls att fullmaktsgivaren i en sådan fullmakt skulle kunna ge till känna hur han eller hon önskar att vederbörandes angelägenheter eller person skall tas om hand då han eller hon p.g.a. av t.ex. sjukdom inte klarar av detta längre och kanske inte ens är kapabel att utfärda en fullmakt. En fördel med ett sådant förfarande skulle enligt direkti- ven vara att fullmaktsgivaren därmed själv pekar ut den person som skall utöva fullmaktsförordnandet – kanske en familjemedlem eller en utomstående, neutral person – när sjukdomstillståndet inträder. Fullmakter kan emellertid också vara behäftade med vissa risk- moment. I direktiven lyfts den enskildes inskränkta möjligheter att återkalla fullmakten fram som ett exempel. Ett annat exempel är att kontrollen över förvaltningen riskerar att bli lidande (i vart fall i jäm- förelse med vad som är fallet när godmanskap är anordnat). Flera länder, kanske framför allt de anglosaxiska, har lagstiftning på området. Institutet går där under begrepp som continuing powers of attorney och enduring powers of attorney. Vidare be- rörs fullmakter i av om det internationella skyddet för vuxna. Enligt direktiven skall utredaren ta ställning till om fullmakter av detta slag kan vara ett gångbart komplement till stödformerna i . Om utfallet i den delen blir positivt, skall utredaren överväga om ett sådant institut bör formaliseras och ge förslag till nödvändig lagstiftning på området. I avsnitt B 2.3 har berörts att den norska lämnade ett lagförslag om framtidsfullmakter (Vergemål, NOU 2004:16). Lagreglerna intogs som ett särskilt kapitel i en ny lov om vergemål. Överläggningar mellan denna ut- redning och Vergemålsutvalget har lett till långtgående överens- stämmelse mellan de båda utredningarnas förslag på området (se också avsnittet Nordiskt samarbete under rubriken och arbete). Det finska lagförslag om intressebevakningsfullmakter som läm- nades (se avsnitt B 2.4) har inte närmare kunnat över- vägas av denna utredning. Ställföreträdarskap genom fullmakter och andra direktiv 6.1.2Fullmakters verkan sedan beslutsinkompetens inträtt I den fortsatta framställningen kommer beteckningen framtidsfull- makter att användas för fullmakter som förutsätts behålla eller få sin verkan sedan den som har utfärdat fullmakten inträtt i ett tillstånd där han själv inte kan råda över sina angelägenheter. Enligt svensk rätt kan det ifrågasättas om en sådan ordning skulle innebära en nyhet jämfört med vad som gäller . En kort redo- görelse för fullmaktsproblematiken enligt gällande rätt får utgöra ett avstamp för senare överväganden. 6.1.2.1 Fullmakter och förvaltarskap Den tidigare omnämnda avtalslagen behandlar avtalsmässig repre- sentation, närmare bestämt den huvudform som kallas fullmakt. Reglerna gäller, som ovan berörts, endast fullmakt inom förmögen- hetsrättens område. Därmed är inte avtalslagens bestämmelser direkt tillämpliga på andra områden, t.ex. inom den offentliga rätten, familjerätten eller processrätten. S.k. rättegångsfullmakter omfattas således inte av lagens bestämmelser. Inte heller träffar dessa full- makter att utöva annans rösträtt vid allmänna val eller förordnande att vara testamentsexekutor. De anses dock i stor utsträckning kunna tillämpas analogivis utanför sitt egentliga område. Fullmäktigens kompetens att företräda annan – som ju grundar sig på den företräddes vilja – skall jämföras med den som tillkommer en person som utövar ställföreträdarskap direkt på grund av lag eller myndighets beslut. Sådana legala ställföreträdarskap innehas av föräl- drar genom att de är förmyndare för sina barn. Även förvaltarför- ordnanden enligt nuvarande 11 kap. 7 § faller under denna kategori. Den legala ställföreträdaren kan utföra handlingar som den företrädde inte med rättslig verkan kan utföra själv, till skillnad från fullmäktigen, som sannolikt endast kan utföra sådana handlingar för den företräddes räkning som denne själv kan utföra (jfr Adlercreutz s. 147 f). I 22 § avtalslagen behandlas det särskilda fallet att fullmaktsgiva- ren får förvaltare enligt . En rättshandling som full- mäktigen för en sådan person företar och som omfattas av förvalta- rens uppdrag har då inte större verkan än den skulle ha haft, om fullmaktsgivaren själv hade företagit rättshandlingen. Fullmakten förfaller i princip i den mån den har haft verkan på de Ställföreträdarskap genom fullmakter och andra direktiv områden som berörs av förvaltarförordnandet. Något kungörande, såsom i dansk rätt, krävs inte. Följaktligen är verkan av fullmäktigens handlande oberoende av tredje mans goda eller onda tro. Trots ett förordnande av förvaltare för fullmaktsgivaren kan en fullmäktig fortsätta att företa rättshandlingar som är nödvändiga för att skydda fullmaktsgivaren mot förlust. Det är alltså här fråga endast om rättshandlingar som inte tål uppskov (24 § avtalslagen). Bestämmelsen syftar till att mildra de risker som är förenade med ett plötsligt avbrytande av fullmäktigens behörighet (Adlercreutz s. 216). Det kan emellertid tänkas att fullmäktigen före förvaltarförord- nandet (tidigare: omyndighetsförklaringen) företagit rättshandlingar som omfattas av förvaltarens uppdrag, men som först därefter kom- mer till tredje mans kännedom. Sådana rättshandlingar omfattas inte av 22 §. I och kommentar till avtals- lagen, Lagen om avtal (9 uppl., 1968, s. 82), anges att detta är en naturlig följd av att omyndighetsförklaringen icke kan hava kraftig- are verkan å de rättshandlingar, vilka förut företagits på grund av fullmakt, än å sådana, som fullmaktsgivaren själv företagit medan han ännu rådde över sig och sitt gods. Vidare sägs följande: En rätts- handling av sistnämnda slag lärer, där ej särskilda omständigheter för- anleda till annat, enligt svensk rätt vara giltig, även om den först efter omyndighetsförklaringen kommer till medkontrahentens vetskap. Formellt föreligger alltså vid första påseendet enligt svensk rätt inga inskränkningar i en persons rättshandlingsförmåga förrän per- sonen i fråga ställts under förvaltarskap, oavsett om personen före förvaltarförordnandet varit t.ex. dement. Enligt lagen (1924:323) om verkan av avtal, som slutits under påverkan av en psykisk störning är emellertid ett avtal som någon har ingått under påverkan av psykisk störning ogiltigt (dvs. även om motparten var i god tro). Frågan om lagen skall kunna ha en vidsträcktare tillämp- ning än på avtal berördes inte i förarbetena. Enligt Adlercreutz (s. 245) kunde det underliggande skyddssyftet tala för att lagen borde vara tillämplig även i andra fall. En uppsägning av anställning från en arbetstagares sida har dock inte ansetts falla under lagens tillämpningsområde (AD 1991 nr 17). Den har å andra sidan i praxis visat sig tillämplig på ensidigt förpliktande avtal, såsom borgen (NJA Ställföreträdarskap genom fullmakter och andra direktiv 1938 s. 481) och kvitto innebärande att en skuld efterskänktes (NJA 1966 s. 44). Möjligheter att göra ogiltighet gällande finns även med stöd av avtalslagen, kanske framför allt enligt 31 och 36 §§. Det kan anmärkas att ogiltighetsreglerna i avtalslagen kan tillämpas såväl på fullmaktsförklaringen som på fullmäktigens handlande (, Mellanmannens kunskap och huvudmannens bundenhet, 1998, s. 193 f). 6.1.2.3 Fullmakter och godmanskap Den viktigaste skillnaden mellan ett förvaltarskap enligt nuvarande 11 kap. 7 § FB och ett godmanskap enligt nuvarande 11 kap. 4 § FB är att den enskilde i förvaltarskapsfallet helt eller delvis förlorar sin rättshandlingsförmåga medan en person som har god man däremot i princip har kvar sin rättshandlingsförmåga. Därmed kan en full- makt utfärdad före inträdet av ett sjukdomstillstånd eller en psy- kisk störning alltjämt vara giltig – i vart fall när det gäller ekono- miska angelägenheter – sedan sjukdomen eller störningen gjort personen beroende av sådan hjälp som kan erbjudas i form av ett godmanskap. Personen i fråga kan emellertid – trots att han inte ställts under förvaltarskap – ha en bristande rättslig handlingsförmåga. Detta ut- gör en ogiltighetsanledning. Om en psykiskt störd person skulle ha ställt ut en fullmakt, torde denna kunna angripas med stöd av en analog tillämpning av den ovan nämnda lag (jfr Håstad i SvJT 1991 s. 470 ff). Såvitt är känt har det inte i svensk domstol prövats huruvida fullmäktigen har behörighet att binda en person som först efter fullmaktens utfärdande fått en bristande rättslig hand- lingsförmåga (t.ex. p.g.a. sjukdom) på det område som fullmakten rör. Troligen skall man här applicera Adlercreutz resonemang (Adlercreutz s. 147 f) om att fullmäktigen endast kan utföra sådana handlingar för den företräddes räkning som denne själv kan utföra (jfr uttalandena under B 6.1.2.5). Motsatt ordning synes dock gälla inom processrätten (se bl.a. NJA 1970 s. 550, som refereras nedan). – En närliggande fråga är vilka möjligheter en person, som utfärdat fullmakt före sjukdomens inträde, har att återkalla fullmakten sedan han själv blivit psykiskt sjuk. Även detta är ju en typ av rättshandling. Hur som helst finns det en risk för konkurrerande behörigheter om den enskilde – före insjuknandet – har utfärdat en fullmakt, t.ex. Ställföreträdarskap genom fullmakter och andra direktiv avseende ekonomiska angelägenheter, på det område som täcks av en sedermera förordnad god mans behörighet. Enligt Per (män, 1994, s. 128) gäller där- vid följande: Det normala i ett fall som detta bör vara att sysslomannen självmant återlämnar eller förstör fullmakten, eftersom olämplig konkurrens kan uppstå. För den händelse han inte gör detta, uppkommer frågan om gode mannen med stöd av sin generalfullmakt har möjlighet att mer tvångsmässigt vidta någon åtgärd. Om hans förordnande omfattar även det som sysslomannens behörighet omfattar, så kan det inte uteslutas att gode mannen har möjlighet att på huvudmannens vägnar återta full- makten. Det kan emellertid inte heller uteslutas att denne önskar att sysslomannens uppdrag skall bestå även efter det att huvudmannen har tillfrisknat. Om den, som ansöker om att det skall förordnas en god man, har bekant att ett sysslomannaskap redan föreligger, så kan han knappast i samband med ansökan yrka att en fullmakt skall förklaras vara utan verkan. Detta beror på att ett sådant yrkande inte kan tas upp till pröv- ning inom ramen för Ärendelagen. Problematiken med utomprocessuella fullmakters fortbestånd efter insjuknande hos huvudmannen eller försämringar i dennes tillstånd kan jämföras med synen på rättegångsfullmakter. Enligt 12 kap. 19 § upphör en fullmakt inte att gälla när parten dör eller när han förlorar rådighet över det som man tvistar om; rätten skall dock när det finns anledning underrätta dödsboet eller partens ställföreträdare om rättegången. I NJA 1970 s. 550 ansågs inte en fullmakt automatiskt upphöra när huvudmannen sedermera blivit förståndsrubbad (men ej omyndig- förklarad). En advokat hade i det refererade fallet givits en vidsträckt allmän fullmakt att företräda en äldre klient. an- såg att advokaten kunde svara i rättegång på grund av fullmakten, trots att huvudmannen blivit oförmögen att ingå vidare avtal. – I NJA 1981 s. 857 uppkom tvivel om en parts processbehörighet. Personen ville under processen återkalla sitt överklagande och vissa utfärdade rättegångsfullmakter. Fråga hade uppkommit om parten under olika skeden av handläggningen varit processbehörig eller inte. konstaterade i en preliminärfråga (s. 862) att det inte med tillräcklig grad av säkerhet kunde förutsättas att parten sak- nat processbehörighet när fullmakterna upprättades. Ställföreträdarskap genom fullmakter och andra direktiv domstolen ådagalagt att parten saknat förmåga att med giltig verkan återkalla sitt överklagande och fullmakterna. Rättegångsfullmakters verkan vid beslutsinkompetens behandlas särskilt i avsnitt B 11.4. 6.1.2.5 Fullmakter för hälso- och sjukvård När det gäller fullmakter på hälso- och sjukvårdens område anförs av (Samtycke till medicinsk vård och behandling, 1994, s. 312 f) att beslutanderätt i och för sig kan överföras av en beslutskompetent person, liksom inom andra områden av samhälls- livet. anger dock vissa reservationer för fullmaktens bestånd om patientens beslutskompetens avtar eller helt försvinner: Till skillnad från legala ställföreträdare kan en fullmäktig endast utföra sådana handlingar som huvudmannen själv kan utföra med rättslig ver- kan. Innebär detta att när patienten själv förlorar sin beslutskompetens går också fullmäktigens behörighet förlorad, just i den situation när pati- entens behov av en ställföreträdare blir som störst? Ja, i en sådan situa- tion skulle gällande rätt sannolikt inte tillerkänna fullmäktigen någon beslutanderätt i patientens ställe, utan endast en sådan informations- funktion som tillkommer närstående i allmänhet. Det torde således inte vara möjligt att med bindande rättslig verkan i förväg utse en person till ställföreträdande beslutsfattare, för den händelse man själv i framti- den skulle bli beslutsinkompetent p.g.a. sjukdom. Ett undantag skulle möjligen kunna utgöras av den situationen att patienten i omedelbar anslutning till en förutsedd och tillfällig, absolut beslutsinkompetens utser en fullmäktig för just denna situation. I flera länder har särskilda fullmaktsinstitut skapats som har direkt bäring på situationer då en person inte längre själv kan fatta beslut, både i ekonomiska och i personliga angelägenheter. Ett viktigt del- område är här hälso- och sjukvården, till vilket utredningen åter- kommer i avsnitt B 8. Som framgår av den ovan lämnade redogörel- sen saknas motsvarande institut i svensk rätt. En gemensam faktor i de regelverk som omgärdar representation genom fullmäktig är att fullmäktigen kan utnyttja fullmakten ome- delbart (eller i vissa fall efter ett registreringsförfarande) sedan den enskilde har hamnat i det beskrivna tillståndet. Ställföreträdarskap genom fullmakter och andra direktiv från myndigheternas sida behövs i de flesta situationer inte, under alla förhållanden inte genom att det på samma behörighetsområde utses en offentlig representant för den hjälpbehövande jämte den befullmäktigade. Ur ett svenskt perspektiv utkristalliseras vissa intressanta delmo- ment, för vilka olika lösningar har valts. Det handlar bl.a. om full- makternas innehåll, valet av fullmäktig, ikraftträdande samt upp- rättande, användning och upphörande av fullmakten. En beskrivning och analys av utländska förhållanden, författad av utredningens ex- pert, adjungerade professorn dr. jur. , ges i bilaga 4. Se även vad som anförts om norska och finska lagförslag på om- rådet i avsnitten B 2.3–2.4. 6.1.4Framtidsfullmakter – ett alternativ eller komplement till övriga stödformer? Enligt vad som framgått i föregående avsnitt talar åtskilligt för att en fullmakt enligt svensk rätt i de flesta situationer saknar verkan när fullmaktsgivaren lider av bristande rättslig handlingsförmåga på det område fullmakten omfattar. Det finns i vart fall goda skäl för att så skall vara fallet fortsättningsvis. Inte minst handlar det om att den som utfärdat en fullmakt inte skall behöva riskera att fullmakten utan vidare lever sitt eget liv sedan han inte längre har kapacitet att återkalla den. Oönskade resultat kan då bli följden, eftersom den som utfärdat fullmakten kan ha andra prioriteringar i ett sådant hjälplöst skede än vad han hade i friskt tillstånd. Även rent missbruk torde kunna förekomma. finns flera andra faktorer att beakta i diskussionen. Tanken bakom den särskilda typ av fullmakter som är i fråga, dvs. framtidsfullmakter, är att fullmakten skall gälla just i situationer då fullmaktsgivaren inte längre har förmåga att göra egna val eller vidta andra åtgärder. En framtidsfullmakt bör med andra ord vara ämnad att täcka de behov som kan uppstå sedan det beslutsinkompetenta stadiet har inträtt. Fullmaktsgivaren förutsätts upprätta fullmakten med detta i åtanke och kan formulera sin vilja utifrån de nämnda premisserna. Vad som står att vinna med framtidsfullmakter är kanske framför allt att fullmaktsgivaren själv kan peka ut den person som skall ut- öva rätten att fatta beslut i olika angelägenheter när fullmaktsgivaren är i stånd till det. Det är inte svårt att föreställa sig situa- Ställföreträdarskap genom fullmakter och andra direktiv tioner då detta kan framstå som en lättnad för den person som be- rörs. Som ett exempel kan anges att en äldre person med flera barn anser att ett av barnen är mer lämpat att sörja för vissa angelägen- heter än de andra. Fullmaktsgivaren kan då lyfta fram den önskade personen till en mer framträdande roll än de andra på de i fullmakten angivna områdena i stället för att behöva sväva i ovisshet om huru- vida någon annan kommer att utses till god man i ett skede då full- maktsgivaren inte är i stånd att motsätta sig förordnandet. Det kan också tänkas att fullmaktsgivaren kanske föredrar en nära vän som företrädare framför någon familjemedlem, inte minst om det finns risk för konflikter mellan de anhöriga för det fall någon av dem skulle pekas ut. Om fullmaktsförordnandet tar sikte på ekonomiska angelägenheter, är det möjligt att fullmaktsgivaren önskar att en tidigare anlitad advokat skall ta sig an uppdraget. Man kan inte bortse från att alternativet i situationer som de nämnda säkert är att de anhöriga eller andra närstå- ende inbördes tvistar om vem som står den numera beslutsinkapable närmast eller att delade meningar råder om huruvida en viss dispo- sition skall företas. Vanligast är väl emellertid att fullmaktsgivaren och de anhöriga (eller andra närstående) i och för sig kan enas om att någon av dem borde vara den som pekas ut i en fullmakt. Den per- son som valts är då beredd att ta sig an uppgiften. Alternativet till att en av den enskilde vald person ges behörighet genom en framtidsfullmakt kan sökas i den situation som råder . I åtskilliga fall måste då en legal ställföreträdare utses. Om den hjälp- behövande på ett abrupt sätt har hamnat i ett tillstånd då hans be- slutskompetens förlorats, kan han ofta inte ens tillfrågas om önske- mål rörande valet av god man. Det blir kanske någon annan än den – enligt den hjälpbehövande – bäst lämpade som får ta sig an upp- giften. I familjer med interna konflikter blir det möjligen av nöden en helt utomstående person som får träda in. Det är säkerligen inte alltid så den hjälpbehövande, vid den tid han ännu hade den själsliga förmågan intakt, hade föreställt sig att hans angelägenheter skulle skötas. Att den enskilde själv kan peka ut vem som skall företräda honom är också i god överensstämmelse med internationella principer om den hjälpbehövandes autonomi och om företräde för den minst ingripande åtgärden. I Europarådsrekommendationen om skyddet för hjälpbehövande vuxna sägs i princip 2 (7) att man måste överväga behovet av att tillhandahålla och reglera juridiska arrange- mang som en fortfarande beslutskapabel person kan vilja ha till stånd. Ställföreträdarskap genom fullmakter och andra direktiv I den förklarande rapporten nämns fullmakter (continuing powers of attorney) samt förhandsdirektiv på hälso- och sjukvårdsområdet som exempel. Vid bedömningen av om en viss skyddsåtgärd skall anses nödvändig (i svenska förhållanden t.ex. anordnande av godmanskap) skall möjligheten av att använda sig av mindre formella arrangemang vägas in (princip 5[2]). Företrädarskap genom fullmakt får anses vara en betydligt enklare skyddsåtgärd än anordnande av ett legalt ställföreträdarskap enligt bestämmelser. – Även Haag- konventionen om det internationella skyddet för vuxna förutsätter att fullmakter av detta slag kan ha en betydelse i interna- tionellt privaträttsliga sammanhang. En fördel med representantskap genom fullmäktig kan vara att en sådan inte behöver ha en begränsad behörighet på samma sätt som en god man eller förvaltare (jfr 14 kap. FB). En annan aspekt är att myndigheterna (i första hand i form av överförmyndaren) inte behö- ver engagera sig i och i viss mån styra över den enskildes personliga angelägenheter när en fullmäktig intar den roll som en god man eller förvaltare annars skulle ha haft. Myndigheternas inblandning i sådana frågor är troligen något som många människor skyggar för. Även anhöriga till den enskilde kan tänkas dra sig för att anmäla behovet av eller ansöka om god man eller förvaltare. Vad som är nog så viktigt att poängtera är att de fullmakter som man talar om är just fullmakter på förmögenhetsrättens område. Någon tillämplig reglering för fullmakter som är avsedda att tillämpas i personliga angelägenheter saknas för när- varande i svensk rätt. Det kanske främsta användningsområdet för fullmakter yppar sig i hälso- och sjukvårdsfrågor. (3) i biomedicinska rättighetskonvention får t.ex. en åtgärd på hälso- och sjukvårdsområdet vidtas på en vuxen patient, som p.g.a. psykisk störning, sjukdom eller liknande förhål- lande inte själv kan lämna samtycke, endast om hans eller hennes re- presentant (alternativt en myndighet, en person eller ett organ som pekas ut i lag) tillstyrker behandlingen (jfr också artikel 22 i Europa- rådsrekommendationen ). Undantag från denna regel tar närmast sikte på nödsituationer (artikel 8). Svensk rätt tillerkänner emellertid inte någon särskild kategori av personer eller någon myn- dighet den rätt att samtycka till medicinsk behandling som här avses. Detta behov måste tillgodoses, liksom möjligheten för den enskilde att själv styra vem som skall inträda som representant i en sådan situ- ation. – Ställföreträdarskap i hälso- och sjukvårdsangelägenheter behandlas närmare i avsnitt B 8. Ställföreträdarskap genom fullmakter och andra direktiv Det har också i flera lagstiftningsärenden visat sig finnas ett behov av företrädare inom forskningen för dem som inte förmår lämna samtycke. Framtidsfullmakter kan på det området fylla en funktion (se avsnitt B 9). En fördel med ett nytt fullmaktsinstitut skulle kunna vara att ställ- företrädande i både personliga angelägenheter av ovan nämnt slag och ekonomiska angelägenheter regleras av samma dokument. Om fullmaktsgivaren i fullmaktsförordnandet vill ge fullmäktigen en ge- nerell behörighet i alla tänkbara frågor, skulle han kunna utfärda en generalfullmakt. Detta skulle dessutom undanröja eventuella tolk- ningsproblem. Man kan inte heller bortse från att rekryteringen av gode män och förvaltare, enligt de kontakter utredningen har haft med landets överförmyndare, är ett besvärande problem. Det är generellt svårt att locka tillräckligt många lämpliga personer att ställa sig till förfo- gande. En undersökning visar att drygt 37 000 personer hade upp- drag som gode män (Statistik avseende antal god- manskap och förvaltarskap, ). behöver man knappast ifrågasätta att ett mycket större antal personer i landet i och för sig skulle kunna svara mot de lämplighetskrav som ställs på gode män och förvaltare. Många av dem fyller redan en sådan funktion genom att sköta anhörigas eller andra närståendes ange- lägenheter utan att vara legala ställföreträdare, i vissa fall med stöd av vanliga fullmakter (vars verkan i flera fall torde kunna ifrågasättas av tidigare angivna skäl). Utredningen utgår från att ett stort antal av dessa personer inte skulle ha något emot att deras ställning stabiliserades rättsligt.