sou · GSB348 · 2005-01-01 00:00:00 — Ytterligare ett kriterium som ibland nämns är att om frågor som är angelägna för kulturella och etniska minoriteter, till exempel språkpolitiska frågor, förs upp på den politiska dagordningen på liknande sätt som majoritetssamhällets frå- gor kan detta tyda på att politisk integration föreligger. Integrationspolitiken såsom den formulerades av Invand- rarpolitiska kommitté fäste stor vikt vid organisationernas roll när det gällde att inlemma invandrarna i storsamhället, för på den punkten Kapitel 7 Mångfald, nationell identitet och samhörighet 207 hade perspektivet ännu inte skiftat (SOU 1984:58:73–96). Invandrarna framställdes som objekt för samhällets integrationspolitiska åtgärder. Uppfattningen om vad integration innebär har blivit mer nyanserad som frågan varit aktuell i . Berrys och teoretiska modeller kom dock i stor utsträckning att prägla den teoretiska integrationsdiskursen , och perspektivet har i stort sett förblivit individinriktat. På ett teoretiskt plan nådde emellertid integrationsdiskursen en punkt då detta perspektiv inte längre var fruktbart. Perspektivet var ensidigt inriktat på krav som ställdes på invandrarna och metoderna att åstadkomma detta präglades av teknokratiska modeller. Likväl har frågan om integration alltjämt haft stor politisk aktualitet, vilket framgår av det faktum att ett statligt verk – – inrättades med uppgift att handlägga integrationsfrågorna. Integrationspolitiska maktutred- ningens tillkomst 2000 får också ses som ett uttryck för den betydelse som regeringen alltjämt fäster vid de s.k. integrationsfrågorna. Det var med (SOU 1996:55) som termen mångfald introducerades i debatten, en term som både har skapat förvirring och som kom att innebära vissa teoretiska och hand- lingsmässiga utvecklingsmöjligheter. Det innebar något av ett pers- pektivskifte i och med att också den svenska sidan i samspelet bör- jade beaktas. Begreppet mångfald har både deskriptiva och normativa konnotationer och i den politiska retoriken förekommer glidningar mellan en normativ och deskriptiv användning, vilket kan förklara en del av förvirringen. Deskriptivt handlar mångfald om den faktiska för- delningen av människor efter exempelvis etnicitet, klass, religion, sexuell orientering, språk och ursprung. Viktiga frågor som aktualise- ras är hur mycket mångfald i denna mening som kan accepteras utan att social konflikt kommer till öppet uttryck. Hur mycket manifest mångfald kan tillåtas utan att samhällets kontroll över den sociala utvecklingen går förlorad? Normativt syftar mångfald på någonting annat än fördelning. I analogi med teser från biologin anar jag ett underförstått antagande om att mångfald är bra därför att den möjliggör flera handlingsalter- nativ och medger större valmöjligheter, att den främjar tillväxt och utveckling i samhället. Den underförstådda värdepremissen när norm- ativ mångfald hävdas är och måste vara jämlikhet. Detta blir emeller- tid sällan klart utsagt. Den svenska jämlikhetspolitiken har utvecklats mot en bakgrund av nationell likhet. Detta har fått till konsekvens att jämlikhet i princip har tolkats, och även implementerats politiskt, som behandlingsmässig likhet. Den här traditionen kolliderar med den situation som råder där jämlikhet måste hävdas mot bakgrund av stora olikheter i en rad för människor centrala kollektiva identiteter, vilket ibland också kan komma att motivera behandlingsmässig olikhet, såsom positiv sär- behandling och i vissa fall kanske kvotering. Det handlar om accep- tans och respekt för olikhet. Det handlar också om att skapa en med- vetenhet om för-givet-tagna och oreflekterade förhållningssätt till den andre/andra så som de kommer till uttryck i etnocentrism, hetero- normativitet och androcentrism. Ett centralt inslag i den normativa mångfaldstanken är vaksamhet mot varje form av diskriminering. Mångfaldstanken behöver förankras hos den breda allmänheten. Tyvärr kännetecknas den offentliga diskussionen om mångfald av en hel del oklarhet, vilket kan leda till att åtgärder och strategier föreslås som inte nödvändigtvis är de mest lämpade för att just främja jämlik- het i samhället. Skeptiker låter sig knappast övertygas om vikten av jämlikhet genom uppifrån påbjudna turordningsregler, kvotering och liknande. Jämlikhet måste erövras i politisk kamp. Normativ mångfald är förstås nära knuten till deskriptiv, eller låt oss hellre säga distributiv, mångfald. Det paradoxala är att de efter- gifter som politiska beslutsfattare uppenbarligen är beredda att göra för att inte utmana en etnocentrisk opinion är bland annat att hålla invandringen nere. Det mest bestående resultatet av Ny demokratis korta sejour i åren 1991–94 var att alla partier tvingades av omständigheterna att acceptera en begränsning av flyktinginvand- ringen. Frågan om mångfald är emellertid knuten till frågan om invandring, och här fullbordas så cirkeln. Vi återkommer till invand- ringspolitiken. Om invandringen begränsas till ett minimum kommer distributiv mångfald (kulturell, etnisk och språklig) att mot- verkas. Målen att begränsa invandring och verka för kultu- rell, etnisk och språklig mångfald är kontradiktoriska. Invandringspolitiken behöver därför omprövas. Den officiella ståndpunkten är att i princip inte godta invandring från länder utanför EU om inte särskilda skäl föreligger, utan att endast acceptera flykt- ingar som uppfyller kriterier på en politisk flykting. Denna politik rimmar illa med verkligheten. Internationella migranter tar sig till och . utgör inget undantag. Dagens migrationsströmmar sammanhänger med den ojämna fördelningen av världens resurser, med globalisering av marknader, ekonomi och kommunikationer, med transnationella för- Kapitel 7 Mångfald, nationell identitet och samhörighet 209 bindelser och nätverk. I stället för att defensivt tillmötesgå en etno- centrisk hemmaopinion borde det officiella samhället hellre satsa offensivt. Att ställa upp för en realistisk invandringspolitik och en generös flyktingpolitik är ett stöd för distributiv mångfald. Att stå för en liberal och generös flyktingpolitik, inte bara i ord utan fastmer i handling, blir därtill ett stöd för den värdegrund på vilken det globala samhället måste bygga, de mänskliga rättigheterna. Dessa måste vara överordnade de snävt nationella och nationalistiska värdena. Om signalen i stället är att distributiv mångfald inte är önskvärd i samhället blir det svårt att vinna gehör för jämlikhetsprinciperna bakom normativ mångfald. Mångfaldspolitiken får inte bli ett medel för att komma till rätta med det som uppfattas som en besvärlig invandring. I stället behöver invandringspolitiken ses som ett positivt medel för att möjliggöra mångfald. Naturligtvis går långtifrån alla människor med på att mångfald är bra. En viktig uppgift är att förutsättningslöst debattera mångfaldens svårigheter och problem men också dess möjligheter. På kort sikt förefaller distributiv mångfald inom organisationer och företag, som behöver pressa sina kostnader, inte vara effektivt i en rent företagsekonomisk mening, men andra värden än effektivitet behöver beaktas. Mångfald är bra därför att jämlikhet är den enda grund på vilken ett modernt demokratiskt samhälle kan baseras, som vi vet att den stora variationen i sociala identiteter är det globala samfundets realitet, och därför också en realitet i eftersom är en integrerad del av det globala samfundet. Hur ska analysen föras vidare? En alltmer brännande fråga är: Kan en stat som (nationalromantiken, Skandina- vism, folkskolans införande och de stora kanal- och järnvägsbyggena) och under ett och ett halvt sekel formats till en typisk nationalstat omdefiniera sig till och faktiskt också fungera som en stat och ett samhälle på mångfaldens grund? Svaret på den här retoriska frågan är givetvis nej. Detta förvandlingsnummer går inte med en gång utan det tar sin tid, det måste ske stegvis. Människor måste lära sig vad det innebär, hur det fungerar. Organisationer, institutioner, företag och myndigheter måste se över sina rutiner och ändra sin praxis. En sak är klar. Ett samhälle baserat på mångfaldens grund rör alla delar av samhällskroppen. Den förändring som jag talar om är fullt jämförbar med den samhällsomvandling som demokratins inför- ande i innebar. Det var en process som sträckte sig över , även om många förknippar den med vissa årtal då väsentliga reformer för demokratin introducerades – allmän rösträtt, kvinnors rösträtt och så vidare. Den svenska mångfaldspolitiken har till stor del handlat om att företag, organisationer och myndigheter har ålagts att utveckla mångfaldsplaner för sin verksamhet. Detta är naturligtvis ett sätt att starta processen på. Implementeringen följer i allt väsentligt en mall som redan har tillämpats för frågor om jämställdhet, arbetsmiljö och medinflytande, och så vidare, det vill säga att enheter på olika nivåer ska aktiveras, diskutera internt, utveckla strategier och ta ansvar för att dessa viktiga frågor förankras lokalt. Som så förut handlar även mångfaldsdiskursen om hur en uppifrån initierad politik transformeras till en politisk dynamik som drivs av krav underifrån. Eller annorlunda uttryckt, det handlar om att människor i sin vardag – på arbetsplatsen och under sin fritid – tar ansvar för mångfalden. Jämställdhetsfrågor och arbetsmiljöfrågor har drivits i många årtionden av fackföreningar. Här finns ett allmänt medvetande om vad det innebär att främja jämställdhet mellan män och kvinnor. Det handlar om att motverka lönediskriminering och det handlar om makt och inflytande på lika villkor. Likaså finns ett allmänt medvetande om arbetsmiljöfrågornas betydelse, att förebygga olyckor och ohälsa till följd av organisatoriska brister på arbetsplatsen. När nu mångfalds- frågor handläggs på ungefär samma sätt står samhället inför en väsentligt svårare pedagogisk uppgift. För väldigt många människor är troligen frågan om vad mångfald innebär i praktiken ganska diffus, och är det antagligen även för det departement som denna fråga sorte- rar under. Jag misstänker att många människor uppfattar mång- faldsfrågor som en täckmantel för invandrarfrågor. Som jag ser det handlar emellertid mångfaldsfrågor om mycket mer än etniska och språkliga identiteter. Det handlar om alla identiteter som konstrueras socialt, vare sig det gäller kön, klass, sexuell orientering, etnicitet, ursprung, ålder eller generation. I grund och botten handlar mångfald om jämlikhet, rättvisa, respekt för människors individualitet och sär- art. Därtill ska främjande av mångfald förstås som en kraftsamling mot varje form av diskriminering. Kruxet i är att ingen vision av vad ett samhälle baserat på mångfald kan innebära har formulerats. Varje politisk ideologi behöver formulera en vision, en utopi, ett mål att sträva mot. Hur kan då en vision av ett samhälle på mångfaldens grund se ut? För att besvara den frågan måste vi lämna serien av svenska utredningar och rikta blickarna utomlands, mot och en statlig utredning därifrån. Kapitel 7 Mångfald, nationell identitet och samhörighet 211 Tankar om en vision presenterade en brittisk kommission en rapport som enligt min uppfattning är av stor betydelse för mångfaldsdiskussionen i . Den är förstås inriktad på den brittiska situationen, men jag menar att dess allmänna slutsatser även är av stort intresse för den dis- kussion som förs i . Rapporten heter The Future of Multi- Ethnic och den sammanställdes av Bhikhu Parekh, till- sammans med en stab av välmeriterade samhällsvetare. Inte minst viktigt är att vanliga människor kommer till tals i denna rapport genom att s.k. fokusgrupper bildades på olika håll i landet. Inom dessa grupper diskuterades framtidsfrågor rörande mångfald. I media gjor- des rapporten ned, vilket inte är förvånande eftersom den ställer väsentliga och svåra frågor. Kritiken hakade främst upp sig på några sidor som handlade om sambanden mellan brittisk identitet och rasism. Många kommentatorer gick i taket och betraktade rapporten som osaklig och tendentiös.3 Bhikhu Parekh har tillstått att formuler- ingen var olycklig. Enligt min uppfattning är boken ett viktigt inlägg i debatten om mångfald och det mångkulturella samhället, och den kritik som riktats mot rapporten i den brittiska pressen uppfattar jag som irrelevant för de huvudfrågor som rapporten egentligen tar upp.4 Den svenska statens historiska formering skiljer sig från den brit- tiska. är i högre grad en centraliserad nationalstat medan det nuvarande har tillkommit genom en union av kunga- dömen. Självfallet finns stora skillnader mellan och . Men likheter finns också i det parlamentariska systemet, den konstitutionella monarkin, synen på välfärdsstaten och mångkultura- lism. Liknande analyser kan göras i vissa avseenden. 3Det stycke som väckte pressens och allmänhetens ogillande lyder: However, there is one major and so far insuperable barrier. Britishness, as much as Englishness, has systematic, largely unspoken, racial connotations. Whiteness nowhere features as an explicit condition of being British, but it is widely understood that Englishness, and therefore by extension Britishness, is racially coded. There aint no black in the Union it has been said. (Parekh 2000: 38). 4Visst finns ett samband av det slag som diskuteras mellan en stark gruppidentitet (som britter) och en negativ särbehandling av andra. Detta är grundläggande social- psykologi. därför mycket att tillföra den svenska debatten. består av tre delar. I den första delen diskuteras den övergripande visionen om vad ett mångetniskt och mångkulturellt samhälle innebär. I del två diskuteras konsekvenserna av mångfald för olika institutioner och myndigheter i samhället, och del tre tar upp förändringsstrategier. De centrala institutioner och verksamhetsområden som avhandlas i del två är polisen; rättssystemet; utbildningssystemet; kultur (inklusive media) och sport; hälso- och sjukvården; arbetsmarknaden; invand- rings- och flyktingpolitiken; det politiska systemet och den politiska representationen; samt slutligen religions- och trosfrågor. Förvisso kan vi för vidkommande hämta inspiration och idéer från rapp- orten när det handlar om vad mångfald innebär inom olika samhälls- domäner och för hur verksamhetsområden organiseras. Den brittiska rapporten har en starkare betoning på anti-diskrimineringsarbete än vad vi är vana vid i . De svenska insatserna mot diskriminering ter sig tämligen lama jämfört med de radikala förslag som framförs i rapporten, i synnerhet när det gäller polisens och rättssystemets arbete. I andra avseenden ligger dock långt före. Det gäller i synnerhet på språkpolitikens område. Språkvetare i påpekar emellanåt att saknar en genomtänkt språkpolitik värd namnet (och 2001). Ändå får man säga att vi har kommit bra mycket längre än vad man har gjort i . Det här speglar förstås det faktum att en övervägande del av de senaste femtio årens invandring till har utgått från tidigare kolonier i , och . En stor del av alla invandrare har därför haft gångbara kunskaper i engelska, åtminstone som andra språk. Parekh- rapporten, liksom alla tidigare utredningar och forskningsrapporter, tar för givet att engelska, som det världsspråk det är, är det språk som gäller. har blivit föremål för en flykt- inginvandring från exempelvis , och delar av . I dessa länder är kunskaperna i engelska inte alls lika självklara eller gedigna som i de tidigare sändarländerna , , , och . ligger också klart före när det gäller möjligheterna att naturalisera till landets med- borgarskap. Det är inte så att det skulle vara mycket lättare i utan snarare handlar det om att de svenska reglerna för naturalisation är avpassade efter en mångfaldssituation. Förutom ett vandelsvillkor ställer inte andra inträdeskrav än att ha fast anknytning till landet genom stadigvarande bosättning. Den svenska målet att få per- soner som invandrat till att bli delaktiga i det politiska sys- temet kan också sägas ha realiserats i högre grad än motsvarande i . Kapitel 7 Mångfald, nationell identitet och samhörighet 213 Rapportens tredje del behandlar förändringsstrategier. Stor vikt läggs vid regeringens roll att leda utvecklingen mot ett mångetniskt, mångkulturellt samhälle. Lagstiftning och genomförande av nya ruti- ner och arbetssätt är av vital betydelse. Rapporten utmynnar i en lista över rekommendationer till regeringen. Här tycker jag dock att den brittiska diskussionen inte har kommit längre än vad den har gjort i . Förslagen blir i sista hand ganska urvattnade. De represente- rar bara en början. Den brittiska mångfaldsdiskursen skiljer sig emellertid från den svenska såtillvida att de brittiska förslagen är för- ankrade i den vision av ett mångetniskt, mångkulturellt samhälle som presenteras i rapportens första del. Det är alltså den första delen som enligt min uppfattning står för ett nytänkande och som förhoppnings- vis kan provocera en svensk diskussion om mångfaldens villkor. Del ett, vision, omfattar sex kapitel som fokuse- rar på följande avgörande frågor: Den nationella myten; identiteter under förändring; social sammanhållning, jämlikhet och olikhet; att komma till rätta med sådana ideologier som nedvärderar med- människor på olika grunder (rasismer); att komma till rätta med ojäm- likhet; samt att bygga upp en pluralistisk kultur med de mänskliga rättigheterna som grund. I återstoden av den här artikeln diskuterar jag vad två av dessa olika inslag betyder om vi tillämpar samma resone- mang på den svenska situationen. Visionens centrala formulering är att såsom ett mångetniskt samhälle måste omfatta både a community of individuals and a community of communities, fritt översatt ett samhälle som konstitueras av individer och ett samhälle som konstitueras av (olika) gemenskaper. Språkligt är formuleringen svåröversatt på grund av att ordet community kan betyda samhälle, gemenskap, samfund men också grupp. Individuella rättigheter och skyldigheter utgör en hörnsten, men det nya är att ett mångetniskt, mångkulturellt samhälle därutöver också måste erkänna att samhället omfattar ett flertal olika grupper med varierande behov, historisk anknytning, geografisk fördelning, språk, identiteter och erfarenheter. Idén är radikal då den de facto innebär att grupprättigheter (och gruppskyldigheter) erkänns som en legitim grund för samhällsbygget utöver de individbaserade rättigheterna och skyldigheterna. Vi behö- ver dock inte vända oss längre än till för att ta del av en kon- stitution som ger landskapet en betydande autonomi samt långtgående språkliga rättigheter för den finlandssvenska fastlands- befolkningen. I diskuteras till exempel den brittiska identiteten, som ju ska inbegripa såväl engelsmän som skottar och walesare. Såväl som och har visst själv- styre. De har till exempel egna parlament, eget rättsväsen (i fall) och olika skolsystem. utgör emellertid den befolknings- mässigt, ekonomiskt och politiskt helt dominerade delen, och engels- män tenderar gärna att likställa identiteten som britt med den som engelsman. Just för etnoterritoriella, historiska minoriteter har åtskil- liga stater accepterat grupprättigheter och särbestämmelser. För andra etniska minoriteter har emellertid statens motstånd i allmänhet varit betydligt större när det gäller att bevilja dem särskilda rättigheter. Vi kan till exempel erinra oss att den svenska invandrarpolitikens valfri- hetsmål inte innebar något erkännande av grupprättigheter. Det nya som för fram är således att invandrade minoriteter med identiteter knutna till religion, etnicitet, kultur och språk, men ej territorium, kan göra anspråk på statens erkännande av särskilda grupprättigheter utöver de individbaserade rättigheterna – a commu- nity of communities. Inte minst får denna tankegång betydelse för tolkningen och tillämpningen av jämlikhets- och rättvisebegreppen. Här förs en diskussion av politiska filosofer (se t.ex. Kymlicka 1995a, 1995b; och 1997; Bauböck 1994; Castles och 2000). Frågan har direkt anknytning till vår förståelse av medborgarskapet och dess innebörd, något som jag strax återkommer till. För att nå fram till ett mångkulturellt samhälle behöver en omvär- dering och fördjupad analys göras av vad det svenska samhället är och hur det ser på sig självt. Om samhället verkligen vill komma till rätta med diskriminering och socialt utanförskap, om det vill motarbeta negativa förhållningssätt och diskriminerande praktiker, och om det på allvar vill ändra regelverken som ger etniska svenskar företräde, så behöver vi ompröva föreställningen om de grunder på vilka national- staten bygger. Detta innebär att kritiskt skärskåda och skriva om den nationella berättelsen om vilka som tillhör detta samhälle. Det innebär att göra upp med extrema nationalistiska värderingar. Om invandrade minoriteter ska inlemmas med bevarande av sina identiteter, måste existensen av särskilda rättigheter för traditionella minoriteter sam- tidigt erkännas på statens alla nivåer. Kulturell och etnisk mångfald kan självfallet vara en stor tillgång för samhället, men kan också förorsaka spänning och social konflikt. Detta leder vidare till den avgörande frågan om på vilka grunder social sammanhållning (social cohesion) i ett mångkulturellt samhälle kan byggas. Den frågan har inte förts fram i den svenska debatten. Traditionellt fungerade religion, språk och kultur som samman- hållande faktorer. I den moderna, liberala demokratin har före- ställningen om nationalstaten tjänat samma syfte. Om vi ifrågasätter den nationella myten behöver vi därför finna eller identifiera andra Kapitel 7 Mångfald, nationell identitet och samhörighet 215 grunder för den sociala sammanhållningen. Det finns emellertid inget enkelt svar på frågan om vad social sammanhållning bör grundas på i ett mångkulturellt samhälle. Ett grundläggande element måste nog vara universella normer och principer. Mänskliga rättigheter kan vara en utgångspunkt. Enligt 1800-talets nationalromantiska föreställningar sågs det svenska folket som ättlingar till vikingarna. Konst och litteratur gav spridning åt dessa föreställningar, till exempel saga. Med dessa idéer följde stereotypa föreställ- ningar om det nordiska utseendet och karaktärsdrag. Vikingar port- rätterades som resliga, blonda, blåögda och kraftfulla i handling. De korta, lakoniska runinskriptionerna som började återupptäckas spädde på med en bild av den ensamme, starke och rådige, men fåordige nordbon. Dessa nationalromantiska idéer fick populär sprid- ning genom skillingtryck, bonader och enklare litteratur som nådde den stora allmänheten. Det är i nationalromantiken som vi finner grunden till den omhuldade föreställningen att var ett etniskt och kulturellt homogent samhälle före efterkrigstidens invandring. Det hävdas att invandringen av arbetskraft ändade denna kulturella, etniska och språkliga homogenitet. Ett första steg mot en mångfalds- politik måste därför vara att problematisera denna myt om nationell homogenitet eftersom den strider med historiska fakta. Under , , var en integrerad del av det svenska riket. Svensktalande bodde i de finska kustbygderna men inlandet var då som i det närmaste helt dominerat av en finsktalande befolkning. Den som talar om en gången tids nationella homogenitet bortser alltså från det faktum att det svenska riket inne- fattade . Det rör sig om tre fjärdedelar av den tid som vi kan tala om en svensk statsbildning. inne- fattade staten också baltiska och tyska provinser. Under stormakts- tiden (1611–1718) var faktiskt en majoritet av befolkningen inom det svenska rikets gränser inte svensktalande. Under Hansatiden var befolkningsmajoriteten tysktalande i de största stä- derna (, och ). Men låt oss blicka ännu längre tillbaka. Det territorium som den svenska statens historiska kärna utgick från omfattar landskapen runt de stora insjöarna (Göta- landskapen, och landskapen i ). anger väl de centrala landskapen. , och erövrades från och inlemmades i den svenska stats- bildningen först , med , och , vilka som bekant tidigare var norska landskap.