sou · GSB33d6 · 2005-01-01 00:00:00 — Om det preliminära beslutet i stället avsåg en person där beslu- tet hade fattats med stöd av § 6-2 saknades det en motsvarande regel om att ordföranden i nämnden skulle fatta beslut i ären- det. I lagen fanns inte heller någon uttrycklig bestämmelse inom vilken tidsfrist som fylkesnemnda skulle besluta i ärendet, utan den enda reglering som fanns tog sikte på att kommunen hade en frist (jfr § 6-2 a) för att ansöka om slut- giltig tvångsvård när fylkesnemnda hade tagit ställning till kommunens midlertidig vedtak. Denna diskrepans påtalades och kritiserades starkt i en rapport som en expertgrupp överlämnade 1995 till (dåvarande) Sosial- og helse- departementet, där gruppen hade utvärderat tillämpningen av lag- bestämmelserna och departementala anvisningar om tvångsvård. I rapporten framkom att på sådant sätt som bestämmelsen hade tillämpats i § 6-2 hade personer som blivit föremål för denna typ av vedtak fått vänta mellan 29 innan fylkesnemnda tog ställning till beslutets laglighet. Detta är enligt expertgruppens uppfattning en ohållbar praxis som kan komma att bedömas stå i strid med principen om fair trial i artikel 6 i den europeiska kon- ventionen om mänskliga rättigheter, betonade expertgruppen (s. 8). Expertgruppen ansåg att bestämmelsen i § 6-2 skulle utformas utifrån motsvarande bestämmelse i § 6-2 a, men också att rekvisitet 8 Förslaget baserades på en rapport som utarbetats av en expertgrupp med uppgift att utvär- dera användningen av tvång i behandling av missbrukare (28.9.1995). för midlertidig vedtak skulle skärpas och endast avse när personen ifråga befann sig i en akut livshotande situation. Expertgruppens förslag i denna del ledde fram till en lagändring 1999 då fristerna i ovannämnda paragrafer gjordes enhetliga (Ot.prp nr 78 1997-98).9 Kvarhållningsrätt på institution med klientens samtycke (§ 6-3) Enligt 6-3 § Stjl finns det, under vissa förutsättningar, möjlighet att kvarhålla klienten på behandlingsinstitutionen när det uppstår kri- ser under behandlingsprocessen (St meld nr 16 1996-97, s. 21). Denna form av frivilligt tvång har av Tännnsjö (1994) benämnts för homeriskt tvång: Vi bör kunna surras vid masten, på samma sätt som skedde med , när denne ville få hjälp att motstå sirenernas lockrop. (s. 161) Denna typ av bestämmelse fanns också i 16 § edruskapsvernloven enligt vilken det var möjligt att ingå avtal med missbrukaren om frivillig inläggning under högst och där institutionen hade rätt att med polishandräckning återföra klienten till institutionen om denna avvek. Sosiallovutvalget motsatte sig i sitt betänkande NOU 1985:18 omfattningen och tillämpningen av denna tvångsre- gel och föreslog i stället betydligt snävare tidsgränser. Motsvarande lagbestämmelse om frivilligt tvång återfinns även i psykisk helsevernloven och barnevernloven. Modellen med frivil- ligt tvång är alltså vanligt förekommande i norsk rätt, både med avseende på vuxna samt barn och ungdomar. Möjligheten att likt surras vid masten har använts i stor utsträckning med stöd av § 6-3. I propositionen som föregick StjL klargjordes, att i den mån en tvångsåtgärd är nödvändig i en behandlingsplanering är det väsentligt att understryka att det pri- märt är reglerna i § 6-3 om tillbakahållanden som skall täcka det praktiska behovet (Ot. 29 1990-91, s. 92). Samma sak betonas också i exempelvis den tidigare refererade handlingsvägledningen från departementet: Fördelen med att använda denna bestämmelse framför § 6-2 är för det första att den kräver frivillig medverkan från missbrukaren i form av 9 Däremot är rekvisitet för att omfattas av ett preliminärt beslut om tvångsintagning oför- ändrat jämfört med tidigare. ett giltigt samtycke för senare användning av tvång, och för det andra att det ställer mindre krav på handläggning eftersom det är en sak mellan klienten och institutionen. (Sosial- og Helsedepartementet 1999, s. 31) Retentionsrätten i § 6-3 är ensidigt utformad utifrån institutionens önskemål, inte utifrån den enskildes önskemål (2001). Fyl- keskommunen skall särskilt fastställa vilka institutioner som får ta emot klienter under frivilligt tvång (§ 6-4). En sådan institution kan i samband med frivillig placering av en klient ställa som villkor för placeringen, att den enskilde samtycker att kvarhållas från det att klienten togs in på institutionen. Om behandlingsvistelsen är tänkt att pågå kan institutionen ställa som krav, att klienten får kvarhållas vid sammanlagt tre tillfällen efter det att den enskilde har tagit tillbaka sitt samtycke. Vid en eventuell rymning räknas tre- veckorsfristen från tidpunkten när klienten har återförts till insti- tutionen. Detta innebär i praktiken ganska vida fullmakter för institutionen, anser professor (2000, s. 251). lagändring kan en klient överföras direkt från tvångsvård (§§ 6-2, 6-2 a) till frivilligt (homeriskt) tvång enligt § 6-3. Om den enskilde inte accepterar detta villkor kan han eller hon nekas behandling på den aktuella institutionen. Men enligt depar- tementets skriftliga anvisningar till lagstiftningen (Rundskriv I- 1/1993) har den enskilde i en sådan situation möjlighet att välja en annan institution som inte ställer denna typ av krav. Institutionens kvarhållningsrätt förutsätter att samtycket från klientens sida sker i skriftlig form och senast när vistelsen på behandlingshemmet inleds. Den tidsmässiga implikationen av kli- entens samtycke till kvarhållning varierar: Om intagningen grundas på § 6-3 första stycket gäller sam- tycket enbart räknat från intagningstillfället. Om intagningen grundas på § 6-3 andra stycket är samtycket i princip obegränsat , vilket innebär att kvarhållningsregeln kan tillämpas efter det att klienten en gång har sam- tyckt till frivilligt tvång. En förutsättning för att samtycket skall vara giltigt är att klienten bedöms ha en självständig förmåga att ingå ett sådant avtal. Detta är ett civilrättsligt avtal som ingås mellan institutionen och klienten och skall inte underställas domstol, eller fylkeskom- munen. Det sker således ingen automatisk prövning av avtalet, men den enskilde har möjlighet att klaga, såväl skriftligt som muntligt, hos fylkesmannen (motsvarande landshövding). Därvidlag skiljer sig denna bestämmelse om frivilligt tvång av den enskilde från mot- svarande tvångsåtgärd enligt § 2-2 psykisk helsevernloven, enligt vil- ken patienten, anhörig eller den som företräder patienten kan underställa beslutet inför en särskild kontrollkommission. I departementets utgivna handlingsvägledning framgår att om substansmissbrukaren är berusad i samband med avgivandet av samtycket kan avtalet alltså bli ogiltigtförklarat (1999, s. 31). I och med att samtycke skall anges i samband med intagningen är det dock troligt att klienten är mer eller mindre berusad eller påverkad av droger när det är aktuellt att skriftligt underteckna samtyckes- dokumentet. Med hänvisning till vad som gäller enligt samtyckes- bestämmelsen i exempelvis psykisk helsevernloven menar forskaren vid , att det skall mycket till för att hävda att det är uppenbart att en person saknar för- måga att ingå denna typ av avtal. Den avgörande frågan är, enligt Søvig, hur mycket denna förmåga måste vara reducerad för att samtyckesförmågan helt skall bortfalla. Detta är en fråga som inte är reglerad. Klienten kan också återta sitt tidigare samtycke, men det torde förutsätta att det sker skriftligt eller muntligt. Åtgärder enligt § 6-3 är den tvångsliknande insats som är domi- nerande av de som anges i kapitel 6 i Sotjl. Antalet personer som var intagna enligt nämnda lagrum uppgick till 99 och 1999 till 118; därefter saknas officiell statistik.11 Som påpe- kade i en omfattande översiktsartikel om missbrukarvården i de nordiska länderna registreras inte denna typ av insats som tvång, då det betraktas som ett avtal mellan klienten och institutionen --- (Stenius 1997, s. 90).12 Det som gör att § 6-3 är en unik konstruktion är att lagen gör det möjligt att träffa ett civilrättsligt avtal som inskränker den enskildes fri- och rättigheter. Inget offentligrättsligt organ behöver stadfästa avtal som ingås mellan parterna. Det finns skäl att påpeka, 10Personlig kommunikation med Søvig i sept. 2003 samt kapitelutkast till dennes doktorsav- handling som förväntas publiceras . 11Rusmiddeldirektoratet: nr 2/2000, s. 18. 12Stenius utgick från att förmodligen är detta en i praktiken icke använd paragraf, men i själva verket är den, i varje fall numera, relativt vanligt förekommande enligt , juridiska fakulteten vid . att denna konstruktion inte är möjlig att införa i då den skulle strida mot svensk grundlag (framför allt mot kap. 2 i RF). Process- och instansordning vid beslut om tvångsvård I flertalet fylken finns en särskild fylkesnemnda for sosiale saker (§ 9-1 Sotjl)13 som närmast kan beskrivas som ett domstolsliknande förvaltningsorgan. Nämnden består av en ordförande med jurist- kompetens, två sakkunniga och två lekmän. Nämnden avgör dels mål rörande midlertidig vedtak (tillfälligt beslut)14 som socialtjäns- ten har beslutat om med stöd §§ 6-2 och 6-2 a, dels slutgiltigt beslut om tvångsintagning. kan besluta om midlertidig vedtak om de intres- sen, som bestämmelsen skall tillvarata, kan lida väsentlig skada om beslut ej träffas och genomförs.15 Beslutet skall skall underställas fylkesnemnda, vars ordförande skall ta ställning till om beslut skall kvarstå. Ordförande- beslutet kan överklagas till fylkesnemnda. har däref- ter på sig att ansöka om slutgiltig intagning (endelig vedtak). Om detta inte sker upphävs beslutet. lägger fram sitt förslag om tvångsåtgärder enligt §§ 6-2 och 6-2 a inför fylkesnemnda som sedan fattar sitt beslut efter ett förhandlingsmöte med parterna, dvs. en muntlig för- handling. Klienten skall alltid vara representerad med en advokat, och även skall som regel vara det. Om parterna är överens om det kan ordföranden bestämma att ärendet skall avgö- ras utan någon föregående muntlig förhandling (§ 9-8). Om fyl- kesnemndas beslut rörande § 6-2 inte har verkställts förfaller det. Motsvarande verkställighetsfrist när det gäller beslut om gravida kvinnor (§ 6-2 a) är Kommunen är alltså inte skyldig att verkställa ett beslut som fattats av fylkes- nemnda, utan kan komma fram till en annan lösning i samråd med klienten. Fylkesnemndas beslut kan överklagas till tingrett, vars utslag i sin tur kan överklagas i lagmannsretten. Båda parterna skall utse var sin 13Vissa fylken har en gemensam nämnd (jfr § 9-2 tredje stycket Sotjl). Totalt finns 12 fylkesnämnder fördelade på 19 fylken. 14Dessa beslut brukar populärt också benämnas för hastevedtak eller akuttvedtak. Det bör observeras att när Sotjl trädde i kraft användes begreppet foreløpig vedtak i § 6-2. I sam- band med revideringen 1998 ersattes det med midlertidig vedtak så att både 6-2 och 6-2 a skulle ha ett enhetligt begrepp (Ot.prp. 78 1997-98). 15Såväl § 6-2 och 6-2 a har i denna del samma lydelse. advokat och kostnaden härför står staten för. har endast ett enda utslag överklagats till lagmannsretten, vilket gällde ett ärende om tvångsintagning av en gravid kvinna (se vidare kapitel 9 i betän- kandet SOU 2004:3). Sista instans är Høyesterett (Högsta Dom- stolen). Merparten av de ärenden som nämnden prövar rör ärenden enligt barnavårdslagen, och endast en liten andel handlar om tvångsvård med stöd av §§ 6-2 och 6-2 a. Andenœs, (2003). I: Andenœs, , , Ørnulf & , , . Sosialrett, s. 201-267. : Univer- sitetsforlaget. , (2000). Tvangsbruk i sosialtjenesten. I: Kjønstad, , Kjellevold, , . Sosial trygghet og rettssikkerhet – under sosialtje- nesteloven og barneverntjenesten, s. 227-302. : Fagbokforla- get. Ekspertgruppe for å vurdere bruk av tvang i behandling av rusmid- delmisbrukere (1995). Rapport avgitt till Det kgl. sosial- og helse- departement 28. . , (1990). Frihetsberövande och missbruk. En fråga om legitimitet. : , universitet. , (1991). Missbruk och tvångsvård.De nordiska länder- nas lagstiftning om vård av missbrukare utan eget samtycke. Nor- diska kontaktmannaorganet för narkotikafrågor. : Nordiska kontaktmannaorganet för narko- tikafrågor. 4 (2003-2004). Innstilling fra sosialkomiteen om lov om endringer i lov 13. desember 1991 nr. 81 om sosiale tjenester mv. og lov 2. nr. 61 om spesialisthelsetjenesten m.m. (Rusre- form II og rett till individuell plan). Kjønstad, (2000). Oversikt over lov om sosiale tjenester og grunnprinsipper i sosialretten. I: Kjønstad, , Kjellevold, , . Sosial trygg- het og rettssikkerhet – under sosialtjenesteloven og barneverntje- nesten, s. 19-51. , , Even (2000). Bruk av tvang i behandlingen av voksne rusmiddelmisbrukere. SEFOS-notat 3/2000. Bergen: Senter for Samfunnsforsk- ning. , Even & , (1999). Individual rights and collective obligation. Compulsory intervention towards substance abusers in Norwegian social law. 8: 181-192. , Even (1999). Om sosialtjenestens anven- delse av sosialtjenestelovens § 6-2 (bruk av tvang overfor rusmid- delmisbrukere). SEFOS-notat 3/ 1999. Bergen: Senter for Samfunnsforskning. , Even (2001): Nytter tvangen? Rus & Avhengighet, nr 5. NOU 1985:18 Sosiallovutvalgets förslag till Lov om sosiale tjenester 78 (1997-98. Om lov om endringer i lov om sosiale tje- m v (Tilbakeholdelse av rusmiddelmisbrukere uten eget samtykke m m). 3 (2002-2003). Om lov om endringer i lov 132. desember 1991 nr. 81 om sosiale tjenester m.v. og i enkelte andre lover (stat- lig overtakelse av deler av fylkeskomunens ansvar for tiltak for rusmiddelmisbrukerer). 54 (2002-2003). Om lov om endringer i lov 13. desember 1991 nr. 81 om sosiale tjenester m.v. (Rusreform II og rett til indi- viduell plan). , (1998). Sosialdepartementet (1993). Rundskriv I-1/93. Lov om sosiale tjene- ster m v. : Sosialdepartementet (1999). Handlingsveileder i bruk av tvang over- for rusmiddelmisbrukere etter sosialtjenesteloven §§ 6-2, 6-2a og 6- 3. Sosialdepartementet (2002). Regjeringens handlingsplan mot rus- middelproblemer 2003-2005. SOU 1948:23 Förslag till lag om nykterhetsvård m.m. St medl nr 16 (1996-97). Stenius, (1997). Statistik över missbrukarvård i . Nordisk alkohol- & narkotikatidskrift 14 (2): 83-102. Søvig, (1999). Tvang overfor gravide rusmiddelmisbru- kere. Tännsjö, (1994). Tvång i vården. Lov om sosiale tjenester m.v. Utdrag ur kapitel 6 i Lov om sosiale tjenester m.v. (enligt lydelse )16 Genom råd, vägledning och hjälpåtgärder, jfr §§ 4-1 och 4-2, skall hjälpa den enskilde att komma bort från miss- bruk av alkohol och andra droger. På motsvarande sätt skall det ges råd, vägledning och hjälp till vederbörandes familj. När det finns behov för det och klienten så önskar, skall social- tjänsten utarbeta en behandlingsplan. Denna plan kan bland annat omfatta förordnande av stödkontakt, etablering av stödåtgärder på arbetsplatsen, andra tjänster enligt denna lag samt kontakt med primärvård och spesialisthelsetjeneste. Kan behovet av lämplig plats på institution inte tillgodoses skall om nödvändigt sörja för tillfälliga åtgärder. skall följa upp klienten under behandlingsfasen genom samtal och om nödvändigt genom hembesök, och genom att ordna med nödvändiga åtgärder vid slutet av en eventuell insti- tutionsvistelse. skall utarbeta en åtgärdsplan för missbrukare som vistas på institution med stöd av §§ 6-2 eller 6-2a. Konungen kan utfärda föreskrifter om innehållet i åtgärdsplanen. skyldighet att bedöma användning av tvång efter anmälan från anhörig skall vid anmälan från anhörig om omfattande missbruk företa nödvändiga undersökningar i ärendet och bedöma, om det skall vidtas åtgärd enligt §§ 6-2 eller 6-2a. När saken är utredd skall den anhörige få meddelande härom. En persons anhörig enligt första stycket är äkta make, person som lever i äktenskapsliknande eller partnerskapsliknande förhål- lande med vederbörande, föräldrar, myndiga barn och myndiga sys- kon. Den anhörige måste ha bestående och löpande kontakt med missbrukaren. 16 Inofficiell översättning som skett av auktoriserad översättare med juridisk kompetens. Kvarhållande på institution utan eget samtycke Om någon utsätter sin fysiska eller psykiska hälsa för fara genom omfattande och ihållande missbruk, och om hjälpåtgärder enligt § 6-1 inte är tillräckliga, kan det beslutas att vederbörande utan eget samtycke tas in på en institution som anvisats av regionalt helsefo- retak enligt lagen nr. 61 om spesialisthelsetjenesten m.m. § 2-1a andra stycket, för undersökning och planering av behand- ling och kvarhålls där . Ett beslut enligt första stycket skall fattas av fylkesnemnda enligt reglerna i kapitel 9. Fylkesnemnda skall ta ställning till om det skall finnas möjlighet till att ta urinprov av klienten under institutionsvistelsen. Fylkesnemndas beslut enligt första stycket kan endast verkställas om institutionen har yrkesmässig och materiell kapacitet att erbjuda vederbörande tillfredsställande hjälp sett i förhållande till syftet med intagningen på institutionen. kan under- låta att verkställa ett beslut om förhållandena så kräver. Är beslutet inte verkställt , förfaller det. Ett preliminärt beslut enligt första stycket kan fattas av social- tjänsten, om de intressen, som bestämmelsen skall tillvarata, kan lida väsentlig skada om beslut ej träffas och genomförs. Ordföranden i fylkesnemnda skall , och om möjligt , träffa beslut om preliminärt godkännande av det tillfälliga beslutet. Preliminärt beslut enligt denna bestämmelse är enkeltved- tak. Fylkesnemnda är besvärsinstans. Har det träffats ett preliminärt beslut, skall ett förslag till slutligt beslut skickas till fylkesnemnda . Om ärendet inte har skickats till fylkesnemnda inom denna frist, förfaller beslutet. Kvarhållande av gravida missbrukare Det kan beslutas att en gravid missbrukare utan eget samtycke skall intas på institution som anvisats av regionalt helseforetak enligt lagen nr. 61 om spesialisthelsetjenesten m.m. § 2-1a andra stycket, och kvarhållas där under hela graviditeten om miss- bruket är av en sådan art, att det är övervägande sannolikt att bar- net kommer att födas med skada, och om hjälpåtgärder enligt § 6-1 inte är tillräckliga. Fylkesnemnda skall ta ställning till om det skall finnas möjlighet till att ta urinprov av klienten under vis- telsen på institutionen. Syftet med intagningen är att förhindra eller begränsa sannolik- heten för att det väntade barnet åsamkas skada. skall det läggas vikt vid att kvinnan erbjuds tillfredsställande hjälp för sitt missbruk och blir i stånd att ta hand om barnet. skall minst bedöma, om det fort- farande föreligger skäl för kvarhållande. Kvarhållandet kan enbart fortsätta, om träffar avgörande om det inom denna frist. Handläggningen följer för övrigt reglerna i kapitel 9. kan underlåta att verkställa ett beslut om förhål- landena så kräver. Är beslutet inte verkställt , för- faller det. Ett preliminärt beslut enligt första stycket kan fattas av social- tjänsten, om de intressen, som bestämmelsen skall tillvarata, kan lida väsentlig skada om beslut ej träffas och genomförs. Ordföranden i fylkesnemnda skall , och om möjligt , träffa beslut om preliminärt godkännande av det tillfälliga beslutet. Preliminärt beslut enligt denna bestämmelse är enkeltved- tak. Fylkesnemnda är besvärsinstans. Har det träffats ett preliminärt beslut, skall förslag till slutligt beslut skickas till fylkesnemnda . Om ärendet inte har skickats till fylkesnemnda inom denna frist, förfaller beslutet. Kvarhållande på institution med stöd av eget samtycke När en missbrukare till följd av eget samtycke blir intagen på en institution som anvisats av regionalt helseforetak enligt lagen nr. 61 om spesialisthelsetjenesten m.m. § 2-1a andra stycket, kan institutionen ställa som villkor att missbrukaren skall kunna kvarhållas i räknat från intagningstillfället. Vid vistelse på en eller undervisning kan det också ställas som villkor att missbruka- ren skall kunna kvarhållas i efter det att sam- tycket uttryckligen har tagits tillbaka. Kvarhållande kan enbart ske upp till för varje vistelse. Om missbrukaren avviker, men återförs , räknas utgångspunkten för kvarhållande- risten från den tidpunkt då missbrukaren har återförts till institu- tionen. Samtycket skall vara skriftligt och skall lämnas till institutions- ledningen senast när vistelsen påbörjas. Sådant samtycke kan också lämnas vid direkt övergång från vistelse med stöd av §§ 6-2 och 6- 2a. Innan missbrukaren ger sitt samtycke, skall han eller hon upply- sas om eventuella villkor som nämnts i första och andra stycket. Institutionen kan ställa som villkor för vistelsen att klienten innan vistelsen börjar ger sitt samtycke till att det får tas urinprov under vistelsen på institutionen. Ett barn med missbruksproblem kan tas in på institu- tion med stöd av samtycke från barnet självt och de som har vård- naden om det. Har barnet fyllt , är barnets samtycke tillräck- ligt. Särskilda krav på fylkeskommunens plan I förekommer tvångsvård av narkotikamissbrukare endast som påföljd inom straffrätten. Missbrukare som döms för brott kan i vissa fall bli föremål för ett beslut om behandling och provtagning för droger enligt DTTO (Drug Treatment and Testing Order). En förutsättning för ett sådant beslut om tvångsåtgärder är dock att den enskilde ger sitt samtycke. Beslut om behandling och provtagning utgör en form av påföljden samhällstjänst. Domstolen kan i vissa fall också förordna om mindre ingripande åtgärder som drogtestning – DTO (Drug Testing Order) – och beslut om drog- frihet (Drug Abstinence Orders). Tvångsvård kan också tillgripas om en person lider av psykisk sjukdom som beror på missbruk av alkohol eller narkotika, men det finns inga lagregler som medger tvångsvård endast på grund av eget alkohol- eller narkotikamissbruk. Uppgifterna i återstoden av detta avsnitt avser förhållanden i , om inget annat anges. Liknande politik och regler gäller för övriga delar av men för när- varande pågår en snabb utveckling inom både kriminalpolitiken och narkotikabekämpningen.1 Bland annat har förslag tagits fram om ytterligare utveckling av dels samhällstjänst som påföljd, dels åtgär- der som riktar sig mot missbrukare som begår brott. Ofta införs nya påföljder eller program på försök i delar av landet. Projekten följs noggrant av forskare och avsikten är att deras slutsatser ska påverka det nationella genomförandet. * Denna bilaga har författats av , departementssekreterare vid . 1 En aktuell bild av det narkotikapolitiska arbetet ges på regeringens hemsida narkotika- bekämpning, Tackling Drugs (). Nationell strategi mot narkotika har haft en särskild nationell strategi mot narkotika , och har led- stjärnan varit att bryta kopplingen mellan narkotika och brottslig- het. antogs en ny handlingsplan – Narkotikabekämpning för ett bättre (Tackling drugs for a better ) – som bygger på ett så kallat integrerat synsätt. Genom en revidering har man bland annat lagt starkare tonvikt vid ut- bildning och förebyggande åtgärder, mer resurser till behandling och ökat satsning på åtgärder inom ramen för rättsväsendet. Den nya brittiska strategin mot narkotika har följande mål: att genom förbud, utbildning och stöd förhindra ungdomar från att använda narkotika, att minska förekomsten av narkotika på gatorna, att minska narkotikarelaterad brottslighet och dess konsekven- ser för lokalsamhällena, att minska efterfrågan på narkotika genom att minska antalet missbrukare (problem users). Tvångsåtgärder mot vuxna missbrukare betraktas som ett sätt att uppnå det tredje målet, att minska narkotikarelaterad brottslighet och dess konsekvenser. Enligt den årliga brottslighetsstatistiken (Bristish crime survey) använder cirka fyra miljoner personer olagliga droger. Av dessa använder tre miljoner – eller var tionde vuxen – cannabis. Under- sökningen visar också på ett betydande missbruk bland ungdomar. De sociala och ekonomiska kostnaderna för det tunga, eller pro- blematiska, missbruket uppskattas till . Här av- ses missbruk av narkotika av klass A, bland annat crack, kokain, heroin och ecstacy.