sou · GSB3108d2 · 2005-01-01 00:00:00 — Som förhållandena är nu måste dock Säkerhetspolisen vänta till dess undersökningarna kommit in till en domstol. Härtill kommer att uppgifterna om de lämnas till Säkerhetspolisen kom- mer att skyddas av samma stränga sekretess som gäller i den rättspsykiatriska verksamheten. Jag förordar därför att det i förord- ningen (1991:1413) om rättspsykiatrisk undersökning införs en bestämmelse om att en undersökning får lämnas ut när en polis- myndighet begär det och det behövs för personskyddet av den centrala statsledningen. På grund av regeln i 14 kap. 1 § sekretess- lagen kommer därmed sekretessen hos verket för rättspsykiatriska undersökningar att brytas för Säkerhetspolisens personskydds- arbete. Jag finner däremot inte anledning att föreslå att polisen i andra fall skall få tillgång till uppgifter hos . Jag anser att det även i ett annat avseende kan finnas skäl att underlätta för Säkerhetspolisen att få tillgång till information för personskyddsarbetet. Vid bedömningar av hotbilden när det gäller kända hotutövare tas hänsyn till om personen i fråga vistas på en sjukvårdsinrättning eller inte, om han eller hon sköter sin medi- cinering eller inte m.fl. liknande faktorer. Hotbilden beträffande den som exempelvis tvångsvårdas på en inrättning bedöms i allmän- het vara låg så länge vården pågår. Är personen i fråga på fri fot kan hotbilden ändras. Som framgår av redogörelsen ovan har bl.a. Säkerhetspolisen rätt att på begäran få uppgift huruvida någon vistas på en sjukvårdsinrättning. Det är dock tvivelaktigt om den bestämmelsen avser annat än själva vistelsen och alltså täcker också sådana uppgifter som att en person som är omhändertagen för sluten psykiatrisk vård har beviljats kortare eller längre permissio- ner. Att uppgifter om en patients medicinering faller utanför står dock klart. Mina slutsatser och förslag När det gäller den förhållandevis lilla grupp personer som gjort sig kända genom att allvarligt hota den centrala statsledningen eller personer som ingår i denna anser jag det befogat att Säkerhets- polisen kan få information från hälso- och sjukvården som är av direkt och avgörande betydelse för hotbildsbedömningen. Från in- tegritetssynpunkt får uppgifter om t.ex. permissioner anses vara av underordnad betydelse. Detsamma gäller uppgifter om en person sköter sin medicinering och möjligen uppgifter om vissa andra faktiska förhållanden, exempelvis att personen under vistelsen på en vårdinrättning inte ändrat en tidigare hotfull attityd mot någon i den centrala statsledningen. Ett annat exempel på sådan informa- tion som bör kunna lämnas ut är om det inom vården gjorts en riskanalys beträffande personen i fråga och vad den i sådant fall innehåller. Jag förordar alltså att det under vissa omständigheter bör vara möjligt för Säkerhetspolisen att på begäran få ut särskilda uppgifter om personliga förhållanden från hälso- och sjukvården. Uppgifterna bör lämnas ut endast i de fall Säkerhetspolisen begär det för personskyddsverksamheten. Att införa en plikt för hälso- och sjukvårdspersonal att självmant lämna uppgifter efter mönster av vad som gäller i förhållande till skulle nämligen föra för långt. Att i lagtext närmare definiera vilka uppgifter som Säkerhets- polisen bör få tillgång till låter sig inte utan vidare göras. Jag har pekat på några typer av information som bör lämnas till Säker- hetspolisen. Andra uppgifter kan avse permissioner och vistelseort under permissioner, beräknad utskrivning m.m. Den gemensamma nämnaren för uppgiftslämnandet bör vara dess betydelse för personskyddet för den centrala statsledningen. Härigenom uppnås enligt min mening en lämplig avgränsning mot andra uppgifter om en enskilds hälsotillstånd och andra personliga förhållanden som finns inom hälso- och sjukvården och som inte bör röjas för polisen. En bestämmelse med angiven innebörd bör tas in i lagen om yrkesverksamhet på hälso- och sjukvårdens område. Den kommer därmed att bryta tystnadsplikten för personalen i både allmän och enskild tjänst. På motsvarande sätt som från hälso- och sjukvården kan Säker- hetspolisen behöva få uppgifter från kriminalvården. Uppgifter där om enskilds personliga förhållanden skyddas av sekretess med ett rakt skaderekvisit. I åtskilliga fall bör därför sekretessen inte hindra att uppgifter lämnas till Säkerhetspolisen. Härtill kommer att generalklausulen i 14 kap. 3 § sekretesslagen är tillämplig i för- Mina slutsatser och förslag hållandet mellan Säkerhetspolisen och myndigheterna på kriminal- vårdsområdet. Mot den bakgrunden kan det naturligtvis ifråga- sättas om det finns skäl för någon lättnad i sekretessen inom krimi- nalvården. Trots det anser jag det befogat att uppgiftslämnandet från kriminalvården underlättas genom en regel om uppgiftsskyl- dighet. Ett skäl är att uppgiftslämnandet kan ske snabbare och under enklare former än om en sekretessbedömning måste ske varje gång. En sådan bestämmelse bör tas in i förordningen (1974:248) om kriminalvård i anstalt respektive förordningen (1998:642) om verkställighet av frivårdspåföljder. En fråga som tagits upp vid mina kontakter med Säkerhets- polisen är de praktiska svårigheterna att få reda på vid vilken vårdinrättning en person vistas. Även om polisen har rätt att få sådana uppgifter måste man vid efterforskandet ofta ringa till ett stort antal inrättningar innan man kommer rätt. Detta är tids- och resurskrävande. För att efterforskningarna i berört hänseende skall kunna underlättas torde det krävas någon form av centralt register över dem som är intagna för psykiatrisk vård. Något sådant register som är åtkomligt för polisen finns inte . I det rättspsykiatriska forskningsregistret registreras dock uppgifter om bl.a. dem som genomgått rättspsykiatrisk undersökning och på vilka vårdinrätt- ningar och när denne vårdats. Ändamålet med registret torde dock hindra att det görs tillgängligt för polisen. Det ligger utanför ramen för mitt uppdrag att föreslå något särskilt register över dem som är omhändertagna för sluten psykiatrisk vård. I Psykansvarskommit- téns betänkande Psykisk störning, brott och ansvar (SOU 2002:3) har bl.a. föreslagits att det skall inrättas en särskild samverkans- nämnd som skall ha till uppgift att på nationell nivå samordna den rättspsykiatriska vården. I det sammanhanget har kommittén före- slagit att den särskilda organisationskommitté som bör tillsättas för att genomföra den i betänkandet föreslagna omorganisationen av den rättspsykiatriska vården skall få i uppdrag att överväga om sam- verkansnämnden kan få tillgång till uppgifter för sina register- behov. Enligt min mening kan det i det sammanhanget finnas anledning att pröva om vissa uppgifter ur registret kan göras tillgängliga för Säkerhetspolisen. Mina slutsatser och förslag 7.5.6Informationen från Säkerhetspolisen till statsråden och andra skyddspersoner Förslag: Jag anser att informationsmöten mellan Säkerhets- polisen och skyddspersonerna och deras närmaste medarbetare bör hållas regelbundet och åtminstone en gång . Vilka av skyddspersonens medarbetare som bör delta i dessa möten måste ytterst vara en fråga som skyddspersonen får avgöra. Mötena bör ses som en fortgående dialog där Säkerhetspolisen bl.a. ger den säkerhetsskyddsinformation som bedöms nödvän- dig och informerar om hur aktuell hotbild ser ut och där skyddspersonen och skyddspersonens medarbetare kan fram- föra erfarenheter och synpunkter. Under min utredning har flera av de synpunkter som jag fått på dagens personskyddssystem rört den information som Säkerhets- polisen ger till statsråd och andra skyddspersoner. Statsråd och befattningshavare i har bl.a. efterlyst bättre information från Säkerhetspolisen om hur statsråden och deras medarbetare från säkerhetssynpunkt bör uppträda i olika situatio- ner samt klar och tydlig information om aktuell hotbild. Före- trädare för har uttryckt behov av mer kontinuerliga kontakter mellan talman och partiledare å ena sidan och Säkerhetspolisen å andra sidan. Säkerhetspolisen har för sin del framfört önskemål om att framför allt statsråden avsätter mer tid för information från Säkerhetspolisen samt att statsrådens politiska staber och säkerhetschefen vid aktuellt departement bör närvara vid informationsmöten. För att statsråd och vissa andra skyddspersoner skall kunna känna sig trygga och för att Säkerhetspolisen skall få bästa möjliga information är kontakterna mellan Säkerhetspolisen och skydds- personen samt hans eller hennes stab av stor betydelse. får statsråd samt talman och partiledare information av Säkerhetspolisen när de tillträder sina uppdrag. Därefter ges ytter- ligare information bara om något särskilt inträffar eller om skydds- personen framför önskemål om det. Detta är enligt min mening inte tillräckligt. Jag anser att informationsmöten mellan Säkerhets- polisen och dessa skyddspersoner bör hållas med viss regelbunden- het och åtminstone en gång . Vilka som bör delta i mötena måste det ytterst ankomma på skyddspersonen själv att bestämma. När det gäller skyddspersoner i regeringen vill jag dock rekommen- Mina slutsatser och förslag dera att förutom statsrådet hans eller hennes politiska stab samt säkerhetschefen i departementet deltar i mötena. Beträffande tal- mannen, partiledarna i och andra riksdagsledamöter som behöver personskydd är det lämpligt att skyddspersonen, de närmaste medarbetarna till honom eller henne samt eventuellt också säkerhetschef närvarar. Mötena bör ses som en fortgående dialog där man från Säker- hetspolisen förmedlar viktig information om personskyddet till både skyddspersonen själv och dennes närmaste medarbetare och dessa framför sina erfarenheter och synpunkter. Under mötena bör Säkerhetspolisen sålunda ge den säkerhetsskyddsinformation som bedöms nödvändig samt informera om hur aktuell hotbild ser ut. Vid sammankomsterna kan även andra frågor tas upp som kan vara av betydelse för personskyddet. Exempel på sådana frågor är det politiska stämningsläget, hur den politiska agendan ser ut för näst- kommande månader, etc. Viktigt är att inte bara Säkerhetspolisen utan också skyddspersonen och dennes medarbetare engagerar sig i mötena och sätter av den tid som behövs. Man behöver vidare kunna tala samma språk. Mycket kan enligt min mening vinnas om skyddspersonen och Säkerhetspolisen får en ökad förståelse för varandras situation. Inte minst viktigt är att skyddspersonens när- maste medarbetare är involverade i personskyddet. Någon av dem är med på skyddspersonens olika engagemang och kan vidarebefordra information om incidenter m.m. De närmaste med- arbetarna bör också vara de som först får kännedom om föränd- ringar av skyddspersonens program som bestäms med kort varsel. De bör därför kunna underrätta Säkerhetspolisen om ändringarna när de vanliga kanalerna inte kan användas på grund av tidsbrist. Att hålla informationsmöten i den omfattning jag förespråkar innebär för Säkerhetspolisens del att den måste medverka i ett knappt 30-tal sådana möten . Det tar naturligtvis både tid och kraft i anspråk. Jag är emellertid övertygad om att den kontakt som därigenom skapas med skyddspersonen och medarbetarna kring denna leder till att skyddspersonerna känner sig tryggare samt till att Säkerhetspolisen får ett bättre underlag för bedömningar i per- sonskyddsfrågor. De skyddspersoner som haft livvaktsskydd har, såvitt fram- kommit, i huvudsak varit nöjda med den information de fått av Säkerhetspolisen i samband med skyddet. Från ett par skydds- personer har dock framförts önskemål om att livvakterna informe- rar dem när något inträffar som rör deras säkerhet, t.ex. då ett hot Mina slutsatser och förslag För skyddspersonernas trygghet är det naturligtvis viktigt att de får information om denna typ av händel- ser. Det har också sagts mig att så normalt sker. Förslag: består livvaktsskydd av minst två livvakter. Enligt min mening finns det anledning för Säkerhetspolisen att över- väga om inte livvaktsskyddet kan göras mer flexibelt och an- passat till den aktuella hotbilden och omständigheterna i övrigt. Att låta en skyddsperson åtföljas av endast en livvakt bör kunna vara en tillräcklig åtgärd särskilt om skyddet kompletteras genom åtgärder av den lokala polisen. Livvaktsskydd ges antingen som fullt livvaktsskydd, vilket innebär att minst tre livvakter bevakar skyddspersonen, eller som begränsat livvaktsskydd då skyddspersonen åtföljs av två livvakter. Endast i ytterligt begränsad utsträckning förekommer det att bara en livvakt är engagerad och då framförallt vid skyddspersonens resor till länder där värdlandet svarar för ett tillräckligt person- skydd. Livvakten fungerar då som sambandsman i förhållande till värdlandets myndigheter. Livvaktsverksamheten är resurskrävande. Det har upplysts mig att det ideala antalet livvakter vid fullt skydd för en skyddsperson är 21 livvakter och vid begränsat skydd 14 livvakter. Hänsyn har då tagits till semestrar och andra ledigheter, sjukfrånvaro, arbetstids- begränsningar m.fl. sådana faktorer. Härtill kommer utgifter för administration, utrustning, lokaler och fordon. består livvaktsstyrkan av ca 90 livvakter samt de som kan kallas in från den s.k. reservstyrkan. Antalet skyddspersoner som har fullt eller begränsat livvaktsskydd är sju, varav två ingår i den centrala statsledningen och övriga skyddas enligt särskilda beslut. Härtill kommer de som eller vid särskilda tillfällen får livvaktsskydd. Livvaktsstyrkan tas också i anspråk vid statsbesök och liknande händelser. Det är inte möjligt för mig att ge några närmare riktlinjer för hur många livvakter som behövs för varje skyddsperson om en gene- rellt sett tillfredsställande nivå på närskyddet skall upprätthållas. Detta är en skyddstaktisk fråga som kräver särskild expertis. Det förefaller mig dock som om det saknas en viss flexibilitet när man Mina slutsatser och förslag bestämmer hur många livvakter som behövs för varje skydds- person. Det är klart att befarade attacker från välbeväpnade och välorganiserade organisationer kräver större insatser från både Säkerhetspolisen och den lokala polisen än risken för att en enskild person som kanske inte ens är beväpnad skall gå till anfall. Enligt min mening finns det anledning för Säkerhetspolisen att överväga om inte livvaktsskyddet kan göras mer flexibelt och anpassat till den aktuella hotbilden och omständigheterna i övrigt. Att låta en skyddsperson åtföljas av endast en livvakt kan vara en tillräcklig åtgärd särskilt om skyddet på ett till- fredsställande sätt kompletteras genom åtgärder från den lokala polisen. Ett typexempel då endast en livvakt kan behöva anlitas kan vara vid de latenta eller eventuella hot som enligt mitt förslag bör kunna föranleda personskyddsåtgärder. Att det finns en livvakt nära skyddspersonen kan ofta vara nog för att en gärningsman skall avhålla sig från ett anfall eller för att en attack skall kunna avvärjas. Det har sagts mig att en ordning med endast en livvakt har fungerat tillfredsställande när det gällt att freda en skyddsperson då han eller hon rört sig ute. En annan åsikt som förts fram är dock att närvaron av en eller flera livvakter i sig kan utlösa en attack som kanske inte annars skulle ha ägt rum. Detta är naturligtvis en omständighet som tillsammans med andra får vägas in när man bestämmer omfattningen av livvaktsskyddet. För skyddspersonen kan det vidare kännas tillräckligt betryggande att han eller hon följs av en ensam livvakt. Ett närskydd med en enda livvakt kan vidare ha betydelse för effektiviteten i distansskyddet. När livvaktsskydd aktualiseras för andra än dem som har det permanent är det oftast en fråga om antingen fullt eller begränsat livvaktsskydd eller inget närskydd alls, då man helt får förlita sig på den lokala polisens insatser. När livvaktsskydd inte ges av olika skäl blir det därmed skyddspersonen själv eller personer i dennes omgivning och den lokala polisen som får etablera de närmare kontakterna på platsen. Vid mina olika samtal under utredningsarbetet har det framkommit att denna ord- ning inte alltid fungerat. Om skyddspersonen åtföljs av en livvakt kan denne på platsen svara för kontakterna med den lokala polisen. Mina slutsatser och förslag 7.5.8Den öppna polisens medverkan i personskyddet Säkerhetspolisens respektive polismyndigheternas ansvar för personskyddet Förslag: Jag föreslår att Säkerhetspolisen med bindande verkan för polismyndigheterna skall kunna besluta när ett distansskydd skall ges och vilken form – platsbevakning, hotellbevakning, färdvägsbevakning och/eller eskort – detta skall ha. På så sätt förtydligas ansvarsfördelningen mellan Säkerhetspolisen och den lokala polisen. En sådan ansvarsfördelning står också i bättre överensstämmelse med bestämmelserna i instruktionerna för respektive Säkerhetspolisen än nu gällande föreskrifter och allmänna råd (FAP). Jag föreslår vidare att Säkerhetspolisen i samband med att den bestämmer distansskyddsform också beslutar om medverkande polismän skall vara uniformerade och/eller civilklädda. Förslaget är föranlett av att det förekommit att civilklädda polismän deltagit i distansskyddsåtgärder utan att detta varit känt för livvakter, skyddspersonen och hans eller hennes medarbetare. När dessa poliser agerat har det skapat oro hos såväl livvakter som skyddspersonen med medarbetare. Jag har tidigare konstaterat att ansvarsfördelningen mellan Säker- hetspolisen och den öppna polisen till viss del förefaller vara oklar när det gäller personskyddsverksamheten. Av skäl som jag då fram- hållit anser jag det viktigt att ansvarsfördelningen blir klarare. Som jag ser det kan en fullständigt klar ansvarsfördelning bara åstadkommas genom att hela ansvaret för en personskyddsinsats, inkluderande såväl närskydd som distansskydd, läggs på en enda myndighet. Under sådant förhållande skulle myndigheten både bestämma vilka resurser som behövs för insatsen och operativt leda denna. En lösning där hela ansvaret läggs på de enskilda polismyn- digheterna är enligt min mening emellertid utesluten. Det skulle bl.a. innebära en återgång till det som en gång gällde. Tänkbar är däremot en lösning där Säkerhetspolisen åläggs hela ansvaret. En sådan lösning skulle kunna sägas ligga i linje med hur jag tolkar bestämmelserna i instruktionerna för och Säkerhetspolisen, enligt vilka Säkerhetspolisen bl.a. leder och be- driver polisverksamhet när det gäller bevaknings- och säkerhets- arbete som avser den centrala statsledningen. Mina slutsatser och förslag skulle med en dylik lösning vara tvungna att ställa de resurser i form av poliser och materiel till förfogande som Säkerhetspolisen beslutat om. Säkerhetspolisen skulle sedan operativt leda såväl närskyddet som distansskyddet. För att Säkerhetspolisen skulle ha möjlighet att operativt leda distansskyddsinsatser skulle dock stora förändringar krävas. Operativ verksamhet av denna karaktär tillhör inte Säkerhetspolisens normala arbetsuppgifter och sådan verksamhet skulle i den bemärkelsen kunna sägas vara art- främmande. En helt ny verksamhet med personal med en annan typ av kompetens skulle därför behöva byggas upp. Verksamheten skulle åtminstone under uppbyggnadsskedet sannolikt komma att dra stora resurser. Jag kan vidare se andra svårigheter. Säkerhets- polisen skulle även med ett operativt ledningsansvar för distans- skyddet vara beroende av ett fungerande samarbete med polismyn- digheterna eftersom det är dessa myndigheter som bäst känner de lokala förhållandena och vet vari de lokala hoten består. Samman- taget är den nu diskuterade lösningen inte heller något som jag förespråkar. Frågan är då om det genom andra förändringar går att åstadkomma en klarare ansvarsfördelning än dagens. En modell som jag funderat över och som skulle innebära att Säkerhetspolisen får ett större inflytande över distansskyddet är att Säkerhetspolisen med bindande verkan för polismyndigheterna beslutar när ett distansskydd skall äga rum och vilken form detta skall ha. Säkerhetspolisen skulle således kunna bestämma att skyddet skall ges i form av platsbevakning, hotellbevakning, färd- vägsbevakning och/eller eskort. Däremot skall Säkerhetspolisen inte kunna bestämma vilka resurser som skall sättas in för distans- skyddet, exempelvis att ett visst antal poliser skall svara för plats- bevakning. Sådana frågor måste överlämnas till den lokala polisen att avgöra. samråder Säkerhetspolisen med polismyndig- heterna när den anser att ett distansskydd behövs. När myndig- heterna är överens fattar Säkerhetspolisen ett formellt beslut om distansskydd. Såsom bestämmelserna ser ut förutsätter Säkerhets- polisens beslut att myndigheterna är överens. Med den modell jag föreslår bör förvisso också ett samråd äga rum men Säkerhetspolisen är den som bestämmer oavsett om myndigheterna kommer överens eller inte. Efter Säkerhetspolisens beslut har polis- myndigheterna att liksom ställa de resurser till förfogande som de bedömer behövs med beaktande också av den lokala hotbilden m.m. samt att operativt leda distansskyddsinsatsen. Säkerhets- polisens beslut blir därmed att betrakta som en miniminivå och den Mina slutsatser och förslag lokala polisen kan med hänsyn till lokala hot och andra omstän- digheter behöva besluta om andra former av distansskydd eller större resurser än som framgår av Säkerhetspolisens beslut. Enda skillnaden från dagens system är således att Säkerhetspolisen får fatta ett bindande beslut om mininivån på distansskyddet, som den lokala polisen måste följa. Fördelen med modellen är – förutom att ansvarsfördelningen blir tydligare – att Säkerhetspolisen genom att föreskriva en viss distansskyddsåtgärd bättre kan planera och leda närskyddet, dvs. bestämma om ett livvaktsskydd trots distans- skyddsåtgärden skall sättas in och i vilken omfattning. Modellen torde i sig inte kräva några ökade resurser för Säkerhetspolisen. Inte heller för polismyndigheternas del torde den i sig medföra en ökning av resurserna. Det har från polismyndigheternas håll hävdats att Säkerhets- polisen på grund av bestämmelsen i 4 § polislagen (se vidare avsnitt 3.1 Polislagen [1984:387]) inte med bindande verkan skulle kunna besluta vilken verksamhet polismyndigheterna skall bedriva. Enligt 7 § polislagen kan regeringen emellertid uppdra åt Rikspolisstyrel- sen att i vissa fall leda polisverksamhet. Det har regeringen gjort i instruktionerna för och Säkerhetspolisen genom bl.a. bestämmelserna om och Säkerhetspolisens ansvar för personskyddet för den centrala statsledningen. Jag kan inte finna annat än att min modell står i bättre överensstämmelse med bestämmelserna i instruktionerna än gällande föreskrifter i FAP. Jag ser därför inga juridiska hinder mot att en modell som den jag skisserat införs. Jag föreslår således att bestämmelserna i ändras i enlighet med vad jag nu sagt och överlämnar åt Riks- polisstyrelsen att närmare utforma dem. Ett alternativ kan dock vara att ansvarsfördelningen klarläggs genom föreskrifter på för- ordningsnivå. Jag lägger inte fram något förslag till sådana författ- ningsändringar eftersom jag anser att man i första hand bör försöka lösa frågan inom ramen för rätt att meddela föreskrifter. Jag anser att den föreslagna ordningen kan bidra till att en annan oklarhet undanröjs eller i vart fall minskar i betydelse. Oklarheten beror på att gränsen mellan upprätthållande av allmän ordning och personskyddsverksamhet är flytande. Det är den lokala polisens uppgift att upprätthålla allmän ordning vid exempelvis möten där ett statsråd deltar. Säkerhetspolisen svarar för sin del för att per- sonen i fråga inte utsätts för våld. Om nu Säkerhetspolisen be- dömer att den operativa hotbilden är låg, dvs. att det inte finns Mina slutsatser och förslag några egentliga risker för ett angrepp, men det ändå inträffar händelser som hotar ett statsråd, är det då Säkerhetspolisen som gjort en felbedömning eller är det den lokala polisen som inte full- gjort sin uppgift att upprätthålla ordningen? Jag har inte kunnat finna att det går att ge något entydigt svar på den frågan.