sou · GSB3123 · 2005-01-01 00:00:00 — En av de större organisationerna inom alternativ- och komple- mentärmedicinen i är (). bildades i samband med att alternativ- medicinkommittén tillsattes. är en ideell, religiöst och parti- politiskt obunden förening och den är en branschorganisation samt ett kontrollorgan för förbund och skolor som ingår i . I ingår följande organisationer: Alternativmedicinska Skolgruppen, ASG Svenska Naturmedicinska Sällskapet, SNS –TMC, SAF-TMC I Alternativmedicinska Skolgruppen ingår f.n. 14 skolor. organiserar enligt uppgift cirka 700 utövare inom AKM. har sedan ett tiotal år tillbaka inrättat ett auktorisations- förfarande. Till grund för auktorisationen ligger bl.a. en av framtagen basmedicinsk utbildning om motsvarande 20 respektive 40 högskolepoäng. Auktorisationen är uppdelad på två nivåer: Nivå 1: kroppsterapeut med en basmedicinsk utbildning motsvarande lägst 20 högskolepoäng samt utbildning i komplementär- och alternativmedicinsk kroppsterapi, t.ex. shiatsu och bindvävsmassage etc. Den alternativa och komplementära medicinen Nivå 2: Komplementär- och alternativmedicinare med bas- medicinsk utbildning motsvarande lägst 40 högskolepoäng samt utbildning i komplementär- och alternativmedicin, t.ex. akupunktur, homeopati, behandling, zon- terapi, örtmedicin etc. Auktorisationen är öppen för alla som uppfyller KAM:s auktorisa- tionsnorm, som innebär att personen i fråga ska 1.ha genomgått basmedicinsk utbildning i enlighet med KAM:s norm om minst motsvarande 20 respektive 40 högskolepoäng samt 2.inneha fullvärdigt medlemskap i ett av godkänt yrkes- förbund inom den komplementär- och alternativmedicinska sektorn med krav på adekvat och gedigen utbildning. Frågor om auktorisation prövas av ett auktorisationsråd inom . Auktoriserade komplementär- och alternativmedicinare samt auktoriserade kroppsterapeuter erhåller bevis att de uppfyller KAM:s auktorisationskrav. De auktoriserade finns intagna i ett automatiserat register som för. Det sker en årlig kontroll av de auktoriserade att de är med- lemmar i ett av godkänt förbund och att de innehar ansvars- försäkring. De auktoriserade är vidare förpliktigade att följa KAM:s etiska regler samt för branschen tillämpliga lagar och förordningar. I de etiska reglerna som tagit fram anges, utöver vad som nämnts, bl.a. att terapeuten inte ska arbeta utanför sitt kompe- tensområde och inte underlåta att anlita annan medicinsk sakkun- skap om han eller hon vid undersökningen finner sådan erforderlig. Vidare har terapeuten tystnadsplikt. Terapeuten ska avhålla sig från oseriös marknadsföring. Hos finns inrättat en ansvarsnämnd som prövar disciplinära frågor. för Shiatsu bildades . Enligt uppgift är dess målsättning bl.a. att sprida intresset för shiatsu, befrämja sam- arbete mellan shiatsuterapeuter, uppmuntra till forskning om shiat- su samt befrämja utbildningar inom shiatsu. För medlemskap i organisationen krävs enligt uppgift 250 timmars undervisning i Shiatsu, 75 egna dokumenterade behand- Den alternativa och komplementära medicinen lingar, 10 erhållna professionella shiatsu behandlingar samt bas- medicinsk utbildning motsvarande steg 1. Organisationen auktoriserar även medlemmar. För att bli auk- toriserad shiatsuterapeut krävs studier och praktik , minst , egna dokumenterade shiatsubehandlingar varav minst 100 stycken eller totalt 300 stycken samt basmedicinsk utbildning motsvarande minst 20 universitetspoäng och därtill gedigna kunskaper i österländsk medicin. bildades av alternativ- medicinskt utbildade terapeuter, merparten med osteopatisk ut- bildning. Därefter byttes namnet till . Förbundet organiserar enligt uppgift ett 80-tal medlemmar. För att bli medlem i förbundet krävs en utbildning som ger titeln . Internationellt finns ett flertal sådana utbild- ningar och i är det enligt uppgift enbart Skandinaviska Osteopatskolan som uppfyller dessa krav. På nordisk nivå finns ett samarbet mellan yrkesorganisationerna. Exempel på det är för icke konven- tionell Medicin som bildades . Den som består av bransch- organisationer för yrkesutövare av komplementär- och alternativ- medicin i de nordiska länderna. I denna kommitté ingår: FÍSG – Félag íslenskra grædara, LKL – Luononlääketieteen Keskusliitto, , NNH – Norske Naturterapeuters Hovedorgansasjon, Den alternativa och komplementära medicinen 2.7Utbildningar inom alternativ- och komplementär- medicin Utbildningar inom AKM ges i huvudsak i enskild regi. Inom ramen för min utredning har det inte funnits möjlighet att göra någon närmare kartläggning av de olika utbildningsanordnare och utbildningar som finns på detta område. har efter samråd med utredningen låtit utföra en kartläggning över berörda utbildningar som förekommer på Internet. Denna kartläggning finns redovisad i bilaga 2. Utöver vad som redovisas i denna bilaga, förekommer det från tid till annan kortare utbildningar i AKM inom t.ex. folkhögskolor eller som arbetsmarknadsutbildningar regionalt och lokalt. 3Den rättsliga regleringen på hälso- och sjukvårdsområdet 3.1Utvecklingen av den rättsliga regleringen inom alternativ- och komplementärmedicinen I har det inte funnits något generellt förbud mot att utöva näringsverksamhet inom hälso- och sjukvården. Utgångspunkten har då som varit att det är tillåtet för var och en att vara verksam på hälso- och sjukvårdens område. I syfte att skydda allmänheten har dock näringsfriheten på detta område fått vidkännas vissa in- skränkningar. har dessa begränsningar reglerats lag om behörighet att utöva läkaryrket, som sedan i aktuella delar ersattes av lagen (1960:409) om förbud i vissa fall mot verksamhet på hälso- och sjukvårdens område – även benämnd kvacksalveri- lagen. I detta betänkande används benämningen 1960-års lag. Genom denna lag kom behandlingsförbudet att bli mera ut- sträckt än lag. Enligt den föredragande departements- chefen borde samhället inta en mera markerat negativ hållning till det som då benämndes kvacksalveri, än vad som tidigare ansågs motiverat. I den mån kvacksalveri tolererats på grund av brist på läkare eller svårigheter att nå läkare, ansågs dessa skäl ha minskat i betydelse. Det huvudsakliga skälet till att ett totalt förbud mot allt kvacksalveri då inte infördes, angavs vara att ett sådant förbud inom stora folkgrupper troligen inte skulle anses vara motiverat och inte respekteras. 1960:141 s. 130). Ett totalförbud mot kvacksalveri skulle vidare, enligt departe- mentschefen, kräva att all verksamhet på hälso- och sjukvårdens område som ansågs önskvärd – och som därför borde tillvaratas – inordnades bland övriga erkända verksamhetsformer inom hälso- och sjukvården genom ett auktorisationssystem, tillsammans med Den rättsliga regleringen på hälso- och sjukvårdsområdet kontinuerlig kontroll över de auktoriserade yrkesutövarnas verk- samhet. Vid lagens tillkomst ansågs tiden inte mogen för ett sådant förfarande. I övrigt angavs i förarbetena till 1960-års lag att förbuden i lagen främst betingats av en strävan att så långt som möjligt eliminera de risker till liv och hälsa som osakkunniga personers verksamhet på hälso- och sjukvårdens område innebar för dem som kom under dessa personers behandling (a. prop. s. 31). Närmare om 1960-års lag De förfaranden som omfattades lagen var att mot ersättning under- söka annans hälsotillstånd eller behandla någon annan för sjukdom eller därmed jämförligt tillstånd genom att vidta eller föreskriva någon åtgärd i förebyggande, botande eller lindrande syfte. I förarbetena angavs att endast sådan verksamhet som bedrevs i förvärvssyfte borde omfattas av inskränkningarna. Till exempel släktingar och vänners ömsesidiga hjälp vid sjukdom och olycksfall borde inte omfattas av lagen. Hjälp som gavs i akuta situationer skulle också, på allmänna grunder, vara undantagna från lagens tillämpningsområde. I förarbetena anges närmare vad som avses med undersökning respektive behandling. I fråga om undersökningar av hälsotillstånd borde enligt propositionen en utredning som inskränker sig till en utfrågning av den hjälpsökande inte betecknas som en undersök- ning (a. prop. s. 187). När det gäller behandling var syftet med åt- gärden avgörande. Därför ansågs även helt otjänliga åtgärder eller föreskrifter vara behandling om syftet var att verka förebyggande, botande eller lindrande. Däremot kunde enligt förarbetena inte allmänna hälsoråd utan samband med någon konkret eller befarad sjukdom anses utgöra behandling i lagens mening. Med tillstånd som är jämförligt med sjukdom avsågs enligt förarbetena normala men besvärande förändringar i samband med graviditet, fysio- logiska åldersförändringar etc. (a. prop. s. 187). Från lagens tillämpningsområde undantogs den som hade be- hörighet att utöva läkaryrket eller som i sin hälso- eller sjuk- vårdande verksamhet var underställd tillsyn. Den rättsliga regleringen på hälso- och sjukvårdsområdet Enligt 1960-års lag gällde förbudet för lekmän att behandla vissa smittsamma sjukdomar, behandla av kräfta och andra elakartade svulster, socker- sjuka, epilepsi eller sjukligt tillstånd i samband med havandeskap eller förlossning, undersöka och behandla barn , lämna skriftliga råd eller anvisningar för behandling av någon utan att ha genomfört en personlig undersökning av densamme samt utprova och tillhandahålla kontaktlinser. Förbudet för lekman att utöva verksamhet gällde också att mot ersättning utföra undersökning eller behandling genom att vidta eller föreskriva åtgärd för sjukdom eller jämförligt tillstånd under allmän bedövning eller lokal bedövning genom injektion av bedöv- ningsmedel eller hypnos. Vidare var det enligt lagen förbjudet att i dessa sammanhang behandla annan med användande av radio- logiska metoder. I lagen fanns i övrigt en erinran om att bestämmelser om ansvar för den som obehörigen använde viss yrkestitel eller yrkesbeteckning fanns i den då gällande behörighetslagen. Den som bröt mot förbuden i lagen kunde dömas till hälsofarligt kvacksalveri till böter eller fängelse i högst . Det bör nämnas att då, som , kunde även annan lagstiftning bli tillämplig i fråga om hälsofarlig verksamhet. Verksamheten kan exempelvis utgöra brott mot person och vara straffbar enligt olika bestämmelser i . Brister i utbildning och erfarenhet fritog (och fritar) inte från ansvar. kunde vidare enligt 1960-års lag förbjuda någon som dömts för hälsofarligt kvacksalveri att eller utföra sådan undersökning eller behandling som om- fattas av lagen. Ett sådant förbud gällde med omedelbar verkan, om inte annat hade förordnats. Den som bröt mot ett sådant förbud kunde dömas för hälsofarligt kvacksalveri. Den rättsliga regleringen på hälso- och sjukvårdsområdet I den ursprungliga lagen fanns även ett förbud mot verksamhet som utövades under kringresande från ort till annan eller som ut- övades av utländsk medborgare. Detta förbud upphävdes genom en lagändring . tillsatte regeringen en kommitté – som antog namnet alternativmedicinkommittén – med uppdrag att utreda frågor som rörde den alternativa medicinens ställning i samhället. Kommitténs arbete slutredovisades och utmynnade i fyra betänkanden – ett betänkande benämnt Huvudbetänkande från alternativmedicinkommittén (SOU 1989:60) samt till detta tre bilagda betänkanden: Hälsohem (SOU 1989:61), Alternativa tera- pier i (SOU 1989:62) samt Värdering av alternativ medicin- ska teknologier (SOU 1989:63). I det följande görs en relativt utförlig redovisning av alternativ- medicin kommitténs lagförslag i huvudbetänkandet, eftersom delar av detta förslag är relevant för den föreliggande utredningen. I det nämnda huvudbetänkandet lämnade kommittén förslag till en lag om alternativmedicinsk verksamhet m.m., vilken avsågs ersätta 1960-års lag. Kommittén framhöll att lagförslaget innehöll flera nyheter i förhållande till denna lag. Förslaget gav uttryck för upp- fattningen att staten borde hålla sig neutral när det gäller den en- skildes val mellan den etablerade och den alternativa medicinen. Patienterna skulle enligt kommittén som regel ha möjlighet att välja den behandling m.m. som han eller hon önskar och som denne tror på, även om denna ännu inte visats ha sådant värde att den godtagits i hälso- och sjukvården. Kommittén framhöll som sin uppfattning att det inte kan vara en statlig uppgift att försvåra eller förhindra den alternativ medicinska verksamheten i vidare mån än att uppenbara hälsorisker så långt det är praktiskt möjligt före- byggs. Frågan var i stället när det mer konkret fanns anledning för staten att ingripa mot en alternativmedicinsk behandling som den enskilde själv önskar få utförd. Kommittén ansåg att även om be- Den rättsliga regleringen på hälso- och sjukvårdsområdet handling var overksam, borde principen om människors rätt att fritt välja behandling respekteras. Kommittén intog således en i grunden positiv hållning till den alternativmedicinska verksamheten. konstaterade kom- mittén att statens övergripande ansvar för den enskildes säkerhet motiverade att den alternativmedicinska verksamheten inte lämna- des helt oreglerad. Enligt kommittén borde det därför eftersträvas att sådan verksamhet i princip endast bedrevs av dem som hade en viss kompetens, i lagförslaget benämnt medicinsk basutbildning. Enligt lagförslaget skulle det införas bestämmelser om frivillig registrering för yrkesutövare med sådan kompetens. Den närmare innebörden av denna bestämmelse redovisas nedan. Kommittén framhöll att det inte föreskrevs något principiellt förbud att bedriva verksamhet utan den angivna basutbildningen. I lagförslaget hade dock upptagits ett fåtal regler som begränsade möjligheterna för envar att utöva viss verksamhet på området. I den föreslagna lagen fastslogs till att börja med att den skulle vara tillämplig på den som utövade alternativ medicinsk verksamhet och som inte omfattades av den då gällande tillsynslagen. Med alterna- tivmedicinsk verksamhet avsågs vidare enligt lagförslaget sådana åtgärder som syftade till att medicinskt förebygga, utreda eller be- handla sjukdomar och skador och som inte hade godtagits i hälso- och sjukvården. Utbildning och registrering m.m. Som nämnts ovan ansåg alternativmedicinkommittén att man borde sträva efter att all alternativmedicinsk verksamhet som ut- övades mot ersättning endast bedrevs av dem som har en viss ade- kvat utbildning. I syfte att stimulera en sådan utveckling föreslog kommittén en bestämmelse som innebar att den som genomgått en av godkänd medicinsk basutbildning, efter ansökan kunde registreras som alternativmedicinsk yrkesutövare. Även den som kunde visa att han eller hon på annat sätt förvärvat mot- svarande kompetens fick registrera sig. Den som blivit registrerad Den rättsliga regleringen på hälso- och sjukvårdsområdet hade rätt att i sin marknadsföring använda beteckningen registrerad alternativmedicinsk yrkesutövare. Den medicinska basutbildning som kommittén föreslog syftade till att ge behandlarna sådan kompetens som de behövde för att kunna göra en allmän bedömning av patientens hälsotillstånd och vid behov hänvisa denne till hälso- och sjukvården. Enligt förslaget skulle få i uppdrag att fastställa kriterier för bas- utbildningen och pröva utövarnas kompetens. Kommittén angav att det i tidsomfång torde krävas en utbildning som motsvarar om- kring 40 poäng i den statliga högskoleutbildningen. Utöver denna utbildning, ansåg kommittén att det behövdes ytterligare kompetens i fråga om den specifika behandlingsmetod som utövades. Enligt kommitténs mening kunde dock yrkesut- övarens kompetens inom detta område inte bli föremål för någon offentlig kontroll. Detta fick i stället bli en sak för branschen, exempelvis genom intern auktorisation. I betänkandet diskuterade kommittén olika alternativ när det gällde vilken myndighet som skulle ansvara för registret över alter- nativmedicinska utövare. Kommittén bedömde det som möjligt att många människor skulle uppfatta registreringen som likvärdig med ett godkännande eller en sorts legitimation, varför registrering hos länsstyrelse eller övervägdes i stället för Social- styrelsen. Eftersom alternativmedicin syftar till att behandla människor ansågs det dock ligga mer nära till hands att välja Social- styrelsen och styrelsen förordades därför. Till registreringen fanns även knutet en form av skydd av yrkes- titel. Enligt lagförslaget fick nämligen ingen obehörigen ge sig ut för att vara registrerad alternativmedicinsk yrkesutövare i verksam- het på hälso- och sjukvårdens område. Den som bröt mot denna bestämmelse kunde ådömas ett bötesstraff. Begränsningar i rätten att vidta vissa hälso- och sjukvårdande åt- gärder lagförslag innehöll också vissa nyheter när det gällde bestämmelserna om behandlingsförbud i förhållande till 1960-års lag. Till att börja med innehöll den före- slagna lagen inte någon uppräkning av vilka sjukdomar och meto- der som undantogs från verksamhet som omfattades av lagen. I stället var det regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, Den rättsliga regleringen på hälso- och sjukvårdsområdet som till skydd för enskilda fick föreskriva att den som mot ersättning utövade verksamhet på hälso- och sjukvårdens område inte fick behandla vissa sjukdomar använda vissa metoder. Även om lagförslaget inte angav vilka sjukdomar och metoder som var förbjudna inom alternativmedicinsk verksamhet, lämnade kommittén i betänkandet förslag till vilka sjukdomar och metoder som borde undantas. Den mest betydelsefulla förändringen i lagförslaget berörde dock barn. Enligt förslaget skulle det generella förbudet att (mot ersätt- ning) undersöka och behandla barn höjas till . Det föreslogs dock att den som var registrerad yrkesutövare – och där- med hade genomgått basmedicinsk utbildning eller motsvarande – skulle få undersöka och behandla barn . Detta gällde under förutsättning att barnet hade regelbunden läkarkontakt och att läkaren hade vetskap om den alternativmedicinska undersök- ningen eller behandlingen. Barnet eller vårdnadshavaren fick inte uppmanas att avstå från den behandling som läkare hade ordinerat. Kommittén föreslog vidare att de då gällande förbuden mot kringresande verksamhet och s.k. brevkvacksalveri skulle upphävas, något som genomfördes . Enligt lagförslaget skulle ha ansvaret för tillsynen över efterlevandet av lagen samt föreskrifter och villkor som med- delats med stöd av lagen. Regeringen, eller efter bemyndigande, fick meddela ytterligare föreskrifter enligt lagen. Den som bröt mot bestämmelserna i lagen rörande inskränk- ningar i verksamhet på hälso- och sjukvårdens område kunde dömas till böter. Enligt kommittén hade dock det straffbelagda området här givits en betydligt snävare omfattning än gällande rätt. Enligt kommitténs mening borde det skydd för farlig verksamhet som ges i 3 kap. 8 och 9 §§ vara tillräckligt. När det gäller de ekonomiska aspekterna föreslog kommittén att registreringen skulle avgiftsbeläggas för att finansiera bl.a. registre- ringsverksamheten. Ersättning från den allmänna Den rättsliga regleringen på hälso- och sjukvårdsområdet skulle enligt förslaget inte utgå för behandling hos alternativ- medicinska utövare. 3.1.3Den fortsatta behandlingen av alternativ- medicinkommitténs förslag sändes alternativmedicinkommitténs huvud- betänkande ut på remiss. För en redovisning av dessa synpunkter hänvisas till betänkandet av behörighetskommitté (SOU 1996:138 – se vidare nedan om detta betänkande). I fråga om förslaget till register över utövare av alternativmedicin kan nämnas att den föreslagna medicinska basutbildningen i allmänhet ansågs som någonting positivt som var ägnat att öka säkerheten i verk- samheten. Ett mycket stort antal av remissinstanserna påpekade dock att en ettårig utbildning var alltför kort för att kunna utgöra underlag för medicinska bedömningar. ställde sig principiellt positivt till kvalitetshöjande undervisnings- insatser, men ansåg att utbildningen var inadekvat i den meningen att riskerna inte nämnvärt kunde förväntas minska. I förening med orealistisk uppfattning om den egna kunskapsnivån kunde effekten i själva verket bli den motsatta, ansåg sällskapet. Flera instanser var positiva till en registrering eftersom denna kunde underlätta tillsyn och kontroll av verksamheten. Många ställde sig dock tveksamma till eller, som t.ex. och , avvisande till en registrering. Anledningen till det var att en registrering av allmänheten skulle kunna tolkas som en slags kvalitetsgaranti från samhällets sida och i vissa sammanhang för- växlas med legitimation. Flera instanser hade mot denna bakgrund föreslagit att ett eventuellt registreringsförfarande borde ankomma på en annan myndighet än , exempelvis Konsument- verket. landsting, som var tveksam till en registrering, påpekade att ett registreringsförfarande i vart fall förutsatte möjlig- heter till en avregistrering. Den blandade kritik som kom fram ledde till att regeringen inte gick vidare med alternativmedicinkommitténs lagförslag. Frågan bereddes i stället vidare av behörighetskommitté. SOU 2004:123 Den rättsliga regleringen på hälso- och sjukvårdsområdet behörighetskommittés förslag rörande alternativ- medicin beslutade regeringen att tillsätta en parlamentarisk kommitté. Denna kommitté, som antog namnet behörig- hetskommitté, hade i uppgift att göra en samlad översyn av princi- perna för legitimation och behörighet och mot bakgrund av över- synen lämna förslag bl.a. i frågan om legitimationen och behörig- hetsföreskrifter för olika yrkesgrupper inom hälso- och sjukvården och närliggande områden. Översynen kom även att omfatta 1960- års lag. Som nämnts behandlades alternativmedicinkommitténs för- slag inom ramen för denna översyn. I detta avsnitt berörs endast behörighetskommitténs förslag i fråga om alternativmedicin. behörighetskommitté slutredovisade sitt uppdrag med betänkandet Ny behörighetsreglering på hälso- och sjukvårdens område m.m. (SOU 1996:138). Begränsningarna i rätten att vidta vissa hälso- och sjukvårdande åt- gärder gick inte på alternativmedicinkommitténs linje i fråga om begränsningarna att vidta vissa hälso- och sjuk- vårdande åtgärder. förslag innebar att be- stämmelserna i 1960-års lag, i huvudsak överfördes till den före- slagna och gällande lagen om yrkesverksamhet på hälso- och sjukvårdens område, LYHS. Kommittén anförde att den sammanfattningsvis ansåg att 1960- års lag i sin dåvarande utformning hade spelat ut sin roll. I stället borde de begränsningar i utövandet av hälso- och sjukvårdande yrkesverksamhet i vid mening som är nödvändiga för patientsäker- heten kunna rymmas i en reformerad behörighetslagstiftning. De förändringar som kommittén föreslog i förhållande till den då gällande 1960-års lag innebar i huvudsak att grundkriteriet för lagens tillämpning – mot ersättning undersöka m.m. ersattes av den som yrkesmässigt under- söker, gränsen för behandling av barn skulle höjas från till , förbudet mot att lämna skriftliga råd utan föregående per- sonlig undersökning skulle tas bort samt Den rättsliga regleringen på hälso- och sjukvårdsområdet ett förbud mot att tillhandahålla optisk synhjälpmedel till barn utan föregående anvisning skulle införas. Frågan om ytterligare reglering av alternativmedicinen I ett avsnitt i betänkandet analyserade behörighetskommittén frågan om den alternativmedicinska verksamheten borde regleras ytterligare genom t.ex. kontroll och registrering såsom alternativ- medicinkommittén hade föreslagit. framförde följande uppfattning i denna fråga: Kommitténs utgångspunkt är att i stort sett varje form av kompletterande reglering i grunden kommer att utgöra någon form av garanti från samhällets sida. Garantin kan bl.a. avse ut- bildning, personlig lämplighet eller kontroll över verksamheten. När det gäller alternativmedicinsk verksamhet är det kom- mitténs uppfattning att staten inte bör lämna några egentliga garantier. Självfallet bör dock samhället även fortsättningsvis ha möjlighet att ingripa mot hälsovådlig verksamhet inom alterna- tivmedicinen.