sou · GSB33d3 · 2005-01-01 00:00:00 — Av 2 kap. 13 § RF framgår bland annat, att yttrande- och informa- tionsfriheten får begränsas med hänsyn till rikets säkerhet, folk- försörjningen, allmän ordning och säkerhet, enskilds anseende, pri- vatlivets helgd eller förebyggandet och beivrandet av brott. Innehav av en tidning kan knappast leda till att någon kommer till fysisk skada även om någon skulle få för sig att använda tid- ningen som vapen eller tillhygge. Säkert kan man tänka sig att en del intagna och personal rent allmänt kan bli illa berörda av porno- grafiska skrifters innehåll, men det är knappast en sådan situation som föranlett bestämmelsen. Att enbart förbjuda innehav av en s.k. herrtidning med hänvisning till dess mer eller mindre pornografiska innehåll torde inte vara förenligt med 31 § LVM och ändamålsprin- cipen i 2 kap. 12 § RF.4 Kan åtgärden emellertid motiveras med 4 Jfr JO 1990/91:1 s. 104 f. och JO 1994/95:JO1 s. 179 ff. I det senare fallet hade en besökare till intagen på kriminalvårdsanstalt medfört 20 serietidningar. Den intagne bereddes tillfälle LVM-hemmens användning av särskilda befogenheter hänvisning till vårdfrågan, för den enskilde eller övriga intagna, torde ett temporärt omhändertagande av tidningen inte strida mot bestämmelserna. Däremot är tidningar inte sådan egendom som kan förstöras enligt 36 § LVM. En jämförelse kan göras med 24 § KvaL där det framgår att en intagen på kriminalvårdsanstalt i den utsträckning det kan ske utan olägenhet, får skaffa sig eller ta emot bland annat böcker, tidskrif- ter och tidningar.5 Den bestämmelsen ger sålunda explicit utrymme för vissa inskränkningar i den i 2 kap. 1 § RF tillförsäkrade infor- mationsfriheten. 31 § LVM innehåller ingenting om vilken egen- dom den enskilde får lov att inneha, utan anger endast att egendom av visst slag inte får innehas. I varje enskilt fall krävs det en bedöm- ning av om den ifrågavarande egendomen faller in under kategori- erna missbruksmedel, narkotikaverktyg eller annat till men för vår- den eller ordningen vid hemmet. Man måste vara särskilt försiktig när det gäller att begränsa det fria ordet och förvissa sig om att en begränsning inte föranleds av andra icke ändamålsenliga övervägan- den. LVM-hemmen förefaller inte ta ställning till om den omhänder- tagna egendomen kan anses vara till men för vården eller ordningen vid hemmet. En nagelfil kan till exempel knappast vara till men för själva vården men väl för ordningen vid hemmet. Detta är en kon- sekvens av att standardformuleringar används. Endast i sammanlagt åtta fall har omhändertagen egendom för- störts i enlighet med 36 § LVM. Det handlar om skedar, stas, vitt pulver, öl och urdruckna ölburkar samt i något fall enstaka tablet- ter. Recept på preparat begärliga i missbrukarledet verkar förvaras för senare återlämning, trots JO:s och uttalande i JO 1992/93 s. 411. att välja ut 6 stycken tidningar. Resterande fick återlämnas eftersom det saknades personella möjligheter att visitera samtliga tidningar. Detta ansågs av JO inte vara ett angrepp på den fria opinionsbildningen. Tidningarna kunde dock, menade JO, omhändertagits och överlämnats till den enskilde efter undersökning. 5 I /03 har frågan om porrtidningar vid vissa kriminalvårdsanstalter aktualiserats genom att en enskild fråga har ställts till justitieministern (fråga 2002/03:424 och 2002/03:1345). I samband med sistnämnda fråga uttalade statsrådet, att från Justitie- departementets sida kommer vi att ta upp en dialog med om tillämp- ningen av denna bestämmelse [24 § KvaL]. LVM-hemmens användning av särskilda befogenheter Om det anses påkallat får den som vårdas enligt LVM kroppsvisite- ras när han eller hon kommer till LVM-hemmet i syfte att kon- trollera att vederbörande inte bär på sig något som inte får innehas där (32 §). Detsamma gäller om det under vistelsen uppkommer misstanke att sådan egendom skall påträffas hos klienten. Innebörden av begreppet kroppsvisitation är inte entydigt. Enligt 28 kap. 11 § tredje stycket RB avses med kroppsvisitation en undersökning av kläder och annat som någon bär på sig samt av väskor, paket och andra föremål som någon har med sig.6 Definitio- nen anses vara vägledande för tolkning och tillämpning av begrep- pet även i annan lagstiftning.7 RB:s reglering är avsedd att vara uttömmande och några andra undersökningsobjekt än sådana som täcks av paragrafens lydelse kan inte komma i fråga inom ramen för en kroppsvisitation (prop. 1993/94:24 s. 38, 30). Förutsättningarna för en kroppsvisitation är att det vid ankoms- ten till hemmet är påkallat och att det under vistelsen uppkommer misstanke att otillåten egendom skall påträffas. Innebörden härav är, att åtgärden inte får vidtagas såvida det inte finns en välgrundad anledning att anta att man kommer att finna egendom av i 31 § angivet slag. De i bestämmelsen förekommande misstankegraderna torde ur bevisstyrkehänseende kunna jämställas.8 Kroppsvisitation förekommer på samtliga undersökta LVM- hem, dock inte i någon större omfattning den här aktuella veckan. Motiveringen till varför LVM-hemmen ansett åtgärden påkallad vid ankomsten är av standardkaraktär och i princip likalydande i samt- liga fall på alla granskade LVM-hem. Sålunda anges regelmässigt vid ankomst för kontroll att han inte bär på sig något han inte får inneha eller vid intag för att förhindra införsel av droger. Med ankomst avses då även fall då klienten återkommer efter avvikning eller § 27-vistelse. Några särskilda överväganden om åtgärden är påkallad eller inte förefaller inte göras. I vissa fall talas i journalen om att klienten visiterats utan att man som läsare får klart för sig vad som gjorts. Mycket talar dock för att det är fråga om en ytlig kroppsbesiktning. I diariet har näm- ligen noterats att det är fråga om en sådan åtgärd medan jour- 6Se utförligt 2001, s. 562 ff. 1993/94:24 s. 80. (1993/94:JuU7 s. 4 f) ställde sig bakom tanken att det i RB skall finnas en enda definition av respektive begrepp och att regleringen i RB skall fungera som bas för regleringen i andra lagar. 8Jfr 2001, s. 519 ff och 560 f. LVM-hemmens användning av särskilda befogenheter nalerna anger att klienten visiteras och duschas eller blåser och visiteras vid ankomsten. Ett annat exempel är följande: Beslutas om att visitera avdelningen. Visitation av klientrum och all- männa utrymmen vidtas. Därefter skall visitation av klienterna vidtas. Samtliga klienter frånsett en vägrar visitation. X vägrar gå med på visi- tation. Polis kommer och är behjälplig vid visitation som förlöper u.a. Genomgång av klientens rum och bagage registreras ibland som kroppsvisitation i diariet och klargörs i en notering. Det förekom- mer dock i liten omfattning, i vart fall under den kontrollerade veckan och med utgångspunkt från vad som registrerats. Det hän- der också att visitation av rum enbart noterats i journalen. Ytlig kroppsbesiktning regleras i samma bestämmelse som kropps- visitation och får förekomma under samma förutsättningar. Beg- reppet är inte definierat i lagen eller i någon annan lag. Ytlig kroppsbesiktning anses emellertid vara en av flera former av under- sökningar som ryms under begreppet kroppsbesiktning (prop. 1993/94:24 s. 60) mot vilket varje medborgare åtnjuter ett skydd enligt Regeringsformen. Beträffande innebörden av begreppet i LVM hänvisades i förarbetena till vad som i samma proposition anförts i anslutning till motsvarande bestämmelser i och KvaL (14 § LVU, 29 och 52 b §§ KvaL).9 Undersökningen kan gå till så, sägs det, att den enskilde "ombeds att ta av sig kläderna och stå upp, varefter den tjänsteman som utför visitationen granskar de delar av kroppen som är synliga samt fotsulorna. Även huvudhåret och armhålorna får granskas. I övrigt är det emellertid inte tillåtet att be den som skall undersökas att inta särskilda ställningar för att de för ögat dolda delarna av kroppen skall kunna iakttas liksom inte heller att undersöka munhåla eller annan hålighet eller beröra vederbörandes nakna kropp för att undersöka delar av denna. I så fall blir det fråga om en ordinär kroppsbesiktning (prop. 1981/- 82:141, s. 44). I förarbetena till nu gällande LVM har begreppet inte vidare diskuterats (prop. 1987/88:147). undersökning visar att ytlig kroppsbesikt- ning förekommer i stor omfattning. Det tycks förekomma regel- bundet vid ankomsten till institutionen och även regelmässigt efter 9 Se prop. 1981/82:141 s. 51. LVM-hemmens användning av särskilda befogenheter avvikning och vid återintag efter § 27-vistelse. Liksom beträffande kroppsvisitation görs i journalerna eller i diariet inga noteringar om varför åtgärden ansetts påkallad. Det motiveras endast med samma schabloniserade skrivning som förekommer i 31 § nämligen för kontroll att han inte bär på sig något han inte får inneha. I de fall det uppkommit misstanke under vistelsen på LVM-hemmet att otillåten egendom skall påträffas hos klienten noteras som regel endast att sådan misstanke finns, inte vad som föranlett misstan- ken. I något fall har man i journalen beskrivit detta, men det hör till undantagen. Urinprov m.m. enligt 32 a § Enligt 32 a § LVM är klienten skyldig att efter uppmaning lämna blod-, urin- eller utandningsprov vid ankomsten till LVM-hemmet och i samband med vistelse i annan form enligt 27 §. Förutsätt- ningen är att det kan misstänkas att den intagne är påverkad av något medel som räknas upp i bestämmelsen. Inte heller denna åtgärd får således tillämpas rutinmässigt eller generellt, utan det skall finnas en välgrundad anledning i varje enskilt fall. Endast LVM-hemmet och har regi- strerat urinprovsundersökningar i någon större omfattning. Det är emellertid enligt journalerna uppenbart att urinprovsanalyser ändå förekommer under vistelsen, sannolikt då med klientens samtycke. Det kan till exempel framgå av journalen att klienten erbjuds lämna urinprov för drogtest utifrån att vi misstänker droger på avdelningen. Endast Gudhemsgården har redovisat att utandningsprov har ta- gits. Motiveringen till att prov tagits är också av standardkaraktär; i syfte att kartlägga missbrukets omfattning/styrka drogfrihet eller för att styrka drogfrihet inför en § 27-placering. Gudhemsgården har emellertid använt sig av förevarande lagrum då provtagning gjorts vid misstanke om droger på avdelningen, för kontroll efter tidigare positivt utslag och för att följa nedtrappning vilket inte är lagens avsikt. LVM-hemmens användning av särskilda befogenheter Enligt 34 § andra stycket LVM får den intagne beredas vård vid en enhet inom hemmet som är låsbar eller på annat sätt inrättad för särskilt noggrann tillsyn. Förutsättningen är att det är nödvändigt med hänsyn till den intagnes, övriga intagnas eller personalens säkerhet, eller att det är nödvändigt för att förhindra att den intag- ne avviker eller för att i övrigt genomföra vården. Vilka situationer lagstiftaren avsett beträffande den senare anledningen anges inte i förarbetena och författningens formulering ger utrymme för tillämpning i vitt skilda situationer. Även denna åtgärd måste föregås av en individuell prövning. Pla- ceringar på låsbar enhet måste alltså föregås av ett övervägande beträffande varje enskild klient och rutinmässiga placeringar bör sålunda inte förekomma (jfr JO 1995/96 s. 294 ff.). Generellt kan sägas att vistelse på låsbar enhet är den tvångsåt- gärd som förekommer i störst omfattning. Regelmässigt placeras klienterna på låst avdelning. Några särskilda överväganden om åtgär- dens nödvändighet står inte att finna i journalerna utan det moti- veras med standardformuleringen för att i övrigt genomföra vår- den eller för att säkerställa avgiftning samt bedöma avvik- ningsrisk. Vissa LVM-hem, exempelvis Lunden, har enbart låsta avdelningar. För dem torde det vara en omöjlighet att göra en indi- viduell bedömning om låst avdelnings nödvändighet och de kan svårligen leva upp till lagstiftarens krav att klienten skall vistas i så öppna vårdformer som möjligt. Regelmässigt är det också så att om klienten avviker placeras denne med automatik på låst avdelning vid återkomsten. Det kan i och för sig framstå som en rimlig åtgärd, men lagen kräver likväl en individuell bedömning där skälen redovisas. Om det är särskilt påkallat på grund av att den intagne uppträder våldsamt eller är så påverkad av berusningsmedel att han eller hon inte kan hållas till ordningen, får den intagne hållas avskild från de övriga vid hemmet. Klienten får inte hållas i avskildhet än vad som är oundgängligen nödvändigt och inte i något fall än . Inledningsvis kan sägas, att enligt den genomförda undersökningen har klienter inte hållits avskilda LVM-hemmens användning av särskilda befogenheter Åtgärden i sig förekommer inte i någon större omfattning vilket är följdriktigt med hänsyn till de stränga kriteri- erna för denna åtgärd. Vanligtvis uppges i journal och diarium som skäl för avskiljningen att klienten uppträtt våldsamt. Försändelser till klienter vid ett hem för särskilt noggrann tillsyn (23 § LVM) får, enligt 35 § LVM, kontrolleras om det behövs med hänsyn till ordningen vid hemmet eller den intagnes särskilda för- hållanden. Försändelsekontroll synes enligt dokumentationen säl- lan förekomma trots att man uppenbarligen kontrollerar posten och omhändertar vadderade kuvert och dylikt (se avsnitt ovan om omhändertagen egendom). Det är iögonenfallande, att det endast är Rällsögården och som registrerat försändelse- kontroll under den aktuella veckan, den förra 33 fall och den senare ett fall. Som regel motiveras åtgärden med en standardformulering; med hänsyn till ordningen vid hemmet. 6.3.2Diskussion med anledning av undersökningen I registreras användning av de särskilda befogenheterna i kli- entdiariet men även i klientens journal. I SiS information om () skall man numera skilja på beslut om kroppsvisitation respektive ytlig kroppsbesiktning. Till de olika åtgärdstyperna, exempelvis kroppsvisitation, är det sedan möjligt att lägga till besluts- text utifrån redan färdiga textförslag. Denna s.k. autojournaltext har det inte gått att få någon fullständig bild av i anslutning till genomgången av tillämpningen av befogenhetsbestämmelserna. Man kan dock dra slutsatser om hur autojournaltexten är utformad eftersom den ständigt återkommer i LVM-hemmens dokumenta- tion. Av denna anledning har det heller inte ansetts meningsfullt att granska ytterligare LVM-hem, eftersom ordalydelsen är densamma i alla journaler. Det har inte heller gått att få någon uppfattning om vad som har föregått LVM-hemmets beslut att genomföra åtgär- den. Anvisningarna till och autojournaltexten som skrivs för att påvisa skälet till att en viss åtgärd har vidtagits medför att journaler och klientdiarier är lättlästa och överskådliga. Man kan dock anföra LVM-hemmens användning av särskilda befogenheter principiella invändningar mot hur systemet och dess rutiner är utformade. Nuvarande rutiner kan framstå som ett potentiellt hot mot den enskildes rättssäkerhet. Som framgått ovan anger varje befogenhetsbestämmelse sär- skilda förutsättningar som skall vara uppfyllda i varje enskilt fall för att åtgärden skall få vidtas. Bestämmelserna är utformade för att mana beslutsfattaren till eftertanke innan man vidtar en integritets- kränkande åtgärd. Ett system där man noterar att en ytlig kropps- besiktning har ägt rum och motiverar den med en färdig text for- mulerad efter lagens rekvisit bidrar inte till detta. För att i någon mån kunna kontrollera om åtgärderna vidtagits i enlighet med lag- stiftningen måste dokumentationen redogöra för den faktiska hän- delsen och vilka överväganden som föranlett åtgärden. Ett beslut om att utnyttja en särskild befogenhet är ett betungande förvalt- ningsbeslut som skall motiveras utifrån förvaltningslagens bestäm- melser. Därvid torde det inte vara att anse som en motivering att enbart använda sig av lagtexten. 6.4Vissa frågeställningar om användningen av särskilda befogenheter 6.4.1Kroppsvisitation, ytlig kroppsbesiktning och olika typer av provtagning i kontrollsyfte Den bärande principen i 2 kap. 6 § RF är att medborgaren, inom ramen för de grundläggande fri- och rättigheterna, åtnjuter ett grund- lagsenligt skydd mot bland annat påtvingat kroppsligt ingrepp, kroppsvisitation och husrannsakan. Genom särskilt lagstöd har myndigheter givits möjlighet att besluta om kroppsvisitation och kroppsbesiktning (till exempel § 32 LVM § 17 LVU, § 23 LPT, § 46 SmskL, § 29 och 52 a - 52 c §§ KvaL, 27 § lag [2000:1225] om straff för smugglig). En avgörande fråga är vad som är att hänföra till begreppet kroppsligt ingrepp, eftersom tolkningen av detta avgör om och i så fall vilket lagstöd som krävs för att en myndighet skall kunna föranstalta om exem- pelvis olika typer av drogtester. Under vilka premisser är det möj- ligt för ett LVM-hem att kräva att en intagen klient skall lämna urinprov? Är det möjligt att ersätta ett eventuellt lagstöd med fri- villigt samtycke från klientens sida? Svaret på dessa frågor är bero- LVM-hemmens användning av särskilda befogenheter ende av om exempelvis urinprovtagning faller innanför eller utanför det område som regleras i 2 kap. 6 § RF (Warnling-Nerep 2002). Tvångsmedel samt åtgärder som har karaktären av tvångsmedel gör i sitt slutbetänkande Tvångsmedel enligt 27 och 28 kap. RB samt polislagen (SOU 1995:47) en utförlig genomgång av innebörden av straffprocessuella tvångsmedel i form av husrannsakan, kroppsvisitation och kroppsbesiktning samt frå- gan om vilken betydelse som ett samtycke till ett ingripande bör anses ha. Nämnda utredning definierar denna typ av tvångsmedel som sådana direkta ingripanden mot person eller egendom som företas i myndighetsutövning och som utgör någon form av intrång i en persons rättssfär. Det bör dessutom vara fråga om åtgärder som syftar till att åstadkomma ett konkret resultat, inte endast ett rättsligt resultat, och som dessutom medför synbara eller kännbara verkningar för den som åtgärden riktar sig mot (ibid. s. 137). Som tvångsmedel bör vidare, framhåller utredningen endast betraktas sådana åtgärder som företas av myndigheter. Det finns skäl att här uppmärksamma överväganden och förslag, eftersom det där finns presenterat ett omfattande utredningsmaterial som har direkta beröringspunkter med uppdrag att analysera de särskilda tvångs- medel som LVM-hemmet får använda sig av i vissa situationer, däribland kroppsvisitation, ytlig kroppsbesiktning och provtag- ning. ansåg för sin del att utgångspunkten för den svenska lagstiftningen bör vara att en åtgärd som får anses utgöra ett intrång i de i och regeringsformen skyddade fri- och rättigheterna eller som annars betraktas som tvångsmedel, inte får företas annat än på de villkor som anges i lag, oavsett om den som utsätts för ingripandet har samtyckt till det eller ej (ibid. s. 137). Frågan om samtycke berör LVM-utred- ningen i avsnitt nedan. Kroppsvisitation och påtvingat kroppsligt ingrepp enligt RF Kroppsvisitation i regeringsformens mening innebär undersökning av en persons kläder eller av det som han eller hon bär med sig, exempelvis en väska (SOU 1975:75 s. 362). LVM-hemmens användning av särskilda befogenheter en likalydande definition, men där klargörs att det också innefattar annat som någon bär på sig samt () väskor, paket och andra föremål som någon har med sig (28 kap. 11 § tredje stycket RB). Kroppsvisitation är lindrigare än ett kroppsligt ingrepp eftersom den förra, trots beteckningen, inte riktas direkt mot den enskildes kropp. Med påtvingat kroppsligt ingrepp avses främst våld mot männi- skokroppen, varvid inkluderas kroppsbesiktning i form av framför allt läkarundersökning, smärre ingrepp av typ vaccination och blodprovtagning samt liknande företeelser (SOU 1975:75 s. 356, prop. 1975/76:209 s. 147). (1994, s. 107) anser att för att ett ingrepp skall anses påtvingat krävs det att den enskilde har nödgats tåla det kroppsliga ingreppet och att det finns anledning att anta att vederbörande skulle ha motsatt sig ingreppet om han/hon varit tillfrågad. I förarbetena till RF gör fri- och rättighetsutredning en uppdelning i tre olika typer av integritetskränkande ingrepp, men betonar att uppdelningen är tämligen godtycklig och att gränsdragningen mellan kategorierna är svår, eftersom vissa fall utgör mellanformer som kan hänföras till mer än en kategori (SOU 1975:75, bilaga 11, s. 356). Enligt utgörs kroppsbesiktning av undersökning av människokroppens yttre och inre samt tagande av prov från människokroppen och under- sökning av sådana prov (28 kap. 12 § andra stycket RB). framhåller i sin avhandling – med hänvisning till fri- och rättighetsutredning – att även sjukvård i mera allmän bemärkelse kan räknas som kroppsbesiktning (SOU 1975:75 s. 356; 1994, s. 102). Till denna kategori räknas skyldigheten att lämna utandningsprov för alkoholtest. JO har berört frågan om urinprovtag- ning och om en sådan åtgärd skall anses utgöra ett påtvingat kroppsligt ingrepp i regeringsformens mening: I en och samma ämbetsberättelse (1984/85) redovisade JO olika ställningstaganden i samma principfråga, och det faktum att ombudsmännens praxis kan komma på kollisionskurs be- rörs av i en offentligrättslig studie om JO- ämbetet (Ekroth 2001, s. 280).10 JO Sverne (JO 1984/85 s. 227) framförde kritik mot ett inackorderingshem för att personalen 10 Dessa två ställningstaganden från JO diskuteras också av i FT 2002:1, s 19-42. LVM-hemmens användning av särskilda befogenheter utan ett uttryckligt lagstöd hade beslutat att en klient skulle lämna urinprov; i annat fall hotades klienten av sanktion. JO noterade att det vid inackorderingshemmet hade saknats lag- stöd för att utföra kroppsvisitation och kroppsligt ingrepp till vilket JO även räknade urinprovtagning och utandningsprov. JO Holstad gjorde i ett annat ärende en motsatt bedömning (JO 1984/85 s. 343). Ärendet gällde en skola som genomfört urinprovtest av eleverna utan att informera om att deltagandet var frivilligt. JO ansåg för sin del att det var tveksamt om urinprovtagning var att betrakta som ett kroppsligt ingrepp i regeringsformens mening: Förarbetena ger här inga klara besked och för allmänt språkbruk framstår det som främmande att beteckna ifrågavarande provtagning som ett kroppsligt ingrepp (s. 345). I de ärenden som JO har behandlat /01 har JO Holstads uppfattning bekräftats, dvs. att urinprovtagning inte är att anse som ett påtvingat kroppsligt ingrepp i regerings- formens mening (Ekroth 2001, s. ).11 JO Ragnemalm framhöll i ett uttalande (JO 1988/89 s. 350), att urinprovtag- ning visserligen var en åtgärd som uppvisade avsevärda likhe- ter med blodprovtagning och utandningsprov, men att urin- provtagning å andra sidan inte uttryckligen likställts med sist- nämnda åtgärder i vare sig förarbeten eller lagkommentar. JO Ragnemalm ansåg emellertid ändå att ett åläggande att med- verka vid sådan provtagningsom huvudregel måste grundas på föreskrifter, som meddelas genom lag, dock med den skill- naden, att normgivningskompetens i sådant fall under vissa i kapitlet angivna förutsättningar kan delegeras till regeringen, dvs. att det likväl krävs ett lagstöd enligt 8 kap. 3 § RF. Samma ställningstagande gjorde JO Ragnemalm i ett liknande ärende (JO 1992/93 s. 495). JO ansåg tvärtemot Ragnemalms uppfattning att det inte skulle krävas något lagstöd för att kräva att den enskilde skulle lämna urin- prov. JO Pennlöv har prövat frågan om former för urinprovtagning av en kvinnlig intagen på kriminalvårdsanstalt (JO 2000/01 s. 218). I sitt yttrande till JO anför kriminalvården att konklu- 11 Ekroth (2001, not 354 s. 283) anser att JO:s ställningstaganden om urinprovstagning och frågan om kroppslig ingrepp ger uttryck för en restriktiv tolkning av RF 2:6. Som en kontrast till dessa utlåtanden refererar Ekroth JO 1991/92 s. 52, där chefs-JO i ett ärende rörande polisingripande vid en demonstration ansåg att de regler som skyddar de grundläggande fri- och rättigheterna bör ges en generös tolkning (s. 60). LVM-hemmens användning av särskilda befogenheter