sou · GSB313d4 · 2005-01-01 00:00:00 — Vidare har man att se över ansvarsområdena för JämO, DO, HO och HomO, samt överväga en samordning eller sammanslagning av några eller samtliga av dessa ombudsmän. Som ett resultat av och ett led i genomförandet av EG-direktiven (2000/43/EG och 2000/78/EG) antog en förstärkt gemensam diskrimine- ringslagstiftning, lagen (2003:307) om förbud mot diskriminering, som trädde i kraft . Lagen har till ändamål att motverka direkt eller indirekt diskriminering och trakasserier som har sam- band med etnisk tillhörighet, religion eller annan trosuppfattning, sexuell läggning eller funktionshinder inom områdena arbetsmark- nadspolitisk verksamhet, bedrivande av näringsverksamhet, yrkes- utövning, medlemskap och förmåner i arbetstagar- och arbetsgivar- organisationer, samt tillhandahållande av varor, tjänster och bostäder. Vidare omfattar lagen områdena , social- och arbets- löshetsförsäkringarna och hälso- och sjukvården, men diskrimine- ringsförbudet inom dessa områden gäller endast diskriminerings- grunderna etnisk tillhörighet, religion eller annan trosuppfattning, således inte sexuell läggning och funktionshinder. RFHP genomförde 1999 en enkätundersökning för att utröna om hivpositiva personer kände sig negativt särbehandlade i arbetslivet (Segersten J & . Negativ särbehandling av hivpositiva i , 2000). Enkäten besvarades av 203 hivpositiva personer (152 män, 46 kvinnor, 5 ej angivet kön) och undersökningen kompletterades också med tolv djupintervjuer. För av dem som besvarade enkäten var lönearbete den främsta inkomstkällan, medan förtidspension och sjukpenning dominerade bland övriga. Drygt hälften av deltagarna hade berättat om sin hivinfektion för någon eller några på arbetsplatsen. Reaktionerna på arbetsplatserna hade varierat, men upplevde en negativ förändring i bemötandet från omgivningen. Tre personer uppgav att de t.o.m. blivit uppsagda från sin anställning p.g.a. att de var hivpositiva och ytterligare sju personer angav att de avslutat sin anställning helt eller delvis beroende på att de blivit trakasserade p.g.a. sin sjukdom. En del har också känt sig förbigånga vad gäller karriärer och lön. Rädsla för det okända var den faktor som de flesta ansåg främst påverkade arbetsgivarnas attityder till hivpositiva personer, liksom risken för hög sjukfrånvaro och oro bland arbetskamraterna. Även fördomar mot homosexuella ansågs ha stor betydelse. Många av deltagarna i studien upplevde starka fördomar mot hivinfektion och även mot de s.k. riskgrupperna i allmänhet. Av de enkätdeltagare som för tillfället inte lönearbetade uppgav att de skulle vilja arbeta, om samhällets attityder gentemot hivinfekterade personer vore mindre negativa. De tolv djupintervjuerna visade att de negativa reaktionerna oftast varit av subtil karaktär och således inte kunnat beskrivas som på- taglig diskriminering. Man upplevde att arbetsgivaren inte vågade satsa på den som har en kronisk sjukdom, ett problem som hiv- infekterade delar med många andra med förmodat nedsatt arbets- kapacitet. Någon nämnvärd skillnad mellan könen eller mellan boende i storstad respektive i landsort kan inte utläsas i RFHP:s undersök- ning. Noterbart är att en del landsortsbor som är hivpositiva flyttar till storstäderna, där anonymiteten är större och risken att få sin hivstatus avslöjad upplevs som mindre, som möjligheten är större att träffa andra i samma situation inom självhjälpsgrupper och stödföreningar. Ombudsmännens arbete mot diskriminering HO har bl.a. tillsyn över lagen (1999:132) om förbud mot diskri- minering i arbetslivet p.g.a. funktionshinder, som förbjuder direkt eller indirekt diskriminering av en arbetssökande eller arbetstagare p.g.a. funktionshinder. Enligt lagen är funktionshinder varaktiga fysiska, psykiska eller begåvningsmässiga begränsningar av en per- sons funktionsförmåga. Begränsningarna beror på en skada eller sjukdom som fanns vid födelsen eller har uppkommit senare i livet. Sjukdomar som kan förväntas begränsa funktionsförmågan i fram- tiden omfattas också enligt förarbetena av lagen, exempelvis hivin- fektion och multipel skleros (MS). De fackliga organisationerna har en central roll i att uppmärk- samma och driva ärenden när en medlem anser sig diskriminerad. HO har informerat arbetsgivare, fackliga organisationer, funktions- hindrade och andra berörda om lagstiftningen. En enkät från HO ställd till samtliga medlemsförbund i LO, TCO och samt till SAC och Ledarna, visar emellertid att många fackförbund gjort lite eller inget för att informera sina medlemmar om lagstiftningen. HO framhåller därför behovet av att stötta facket med information och vikten av att tillvarata den kompetens som handikapporganisa- tionerna besitter. HO vill också stärka skyddet mot diskriminering av funktionshindrade, framför allt beträffande tillgänglighet och delaktighet i samhället (Tänk tillgänglig. Handikappombudsman- nens 8:e rapport till regeringen, 2002; Skydda mot diskriminering – Stärk den enskilda människans rätt. 9:e rapport till regeringen, 2003). HO har –2002 mottagit ca 200 anmälningar av vilka ca 50 rör diskriminering i arbetslivet. Av dessa har endast en anmälan gällt ett fall av upplevd diskriminering av en hivinfekterad person som blev förbigången vid en tjänstetill- sättning. Därtill har HO kännedom genom telefonrådgivning om ytterligare ett fåtal fall från arbetslivet, bl.a. om uppsägning från tjänst när det blev känt att en arbetstagare var hivpositiv, men som inte lett till någon anmälan till HO. Även DO och HomO, verkar mot diskriminering i arbetslivet och inom det övriga samhällslivet. DO arbetar mot diskriminering p.g.a. etnisk tillhörighet, religion eller annan trosuppfattning och utreder över 800 ärenden , varav ca 300 rör diskriminering i arbetslivet. Med diskrimineringsgrunden sexuell läggning avses homo-, bi- eller heterosexualitet. En stor del av HomO:s verksamhet består i att sprida kunskap och att förebygga och motverka homofobi och diskriminering genom olika typer av utbildnings- och informa- tionsinsatser på central, regional och lokal nivå. –2002 har HomO behandlat sammanlagt 108 diskriminerings- ärenden, varav 23 rört diskriminering i arbetslivet, två inom hög- skolan och 72 i övriga samhällslivet. Därutöver har ungefär 10 gånger så många förfrågningar och telefonsamtal om upplevd diskrimine- ring, men som inte lett till någon anmälan, mottagits av HomO. Ombudsmannen bedömer att mörkertalet är stort. Det finns skäl att anta att många människor som drabbats av osaklig särbehand- ling som hänger samman med sexuell läggning aldrig gör någon an- mälan om det, varken till HomO eller någon annanstans (Rapport 2002. Ombudsmannen mot diskriminering på grund av sexuell läggning, 2003). Preliminära resultat från en enkätstudie om homo- och bisexuellas villkor i arbetslivet, besvarad av mer än 13 000 personer, visar att en fjärdedel av de homo- och bisexuella som besvarat enkäten inte är öppna med sin läggning på arbetet, bland annat p.g.a. rädsla för skvaller, fördomar och negativ påverkan på karriären. Vidare upp- ger av de homo- eller bisexuella kvinnorna och männen att det förekommer diskriminering eller trakasserier i form av nedsättande omdömen om homo- och bisexuella på deras arbetsplats (Bildt C, . Homo på jobbet – vem bryr sig? , 2003). Det går inte att utesluta att enstaka fall av diskriminering p.g.a. sexuell läggning i grunden rör diskriminering p.g.a. hivinfektion eller rädsla för hiv. Hivinfektion förknippats med vissa riskgrupper i samhället, bl.a. homosexuella män. Ett exempel på ett sådant ärende utreddes av HomO 2002, då ett försäkringsbolag i samband med att ett företag tecknade tjänstepensionsavtal för samtliga sina anställda krävde hivtest av en homosexuell anställd och en annan anställd med utländsk bakgrund, medan övriga anställda inte be- hövde hivtesta sig. HomO skriver i sitt beslut att krav på att inge hivtest vid försäkringsansökan enbart eller huvudsakligen på grund av en persons homosexualitet är () att betrakta som diskrimine- ring på grund av sexuell läggning. (Beslut , dnr 90/02). Diskriminering i sjukvården och övriga samhällslivet Rädslan för avståndstagande och diskriminering gör att hivpositiva personer i stor utsträckning undviker att berätta för omgivningen om sin sjukdom. Om den hivpositive dessutom är homosexuell riskerar han att konfronteras med omgivningens negativa attityder till homosexuell livsstil, liksom hivpositiva personer som är eller har varit injektionsmissbrukare eller prostituerade konfronteras med omgivningens negativa inställning eller fördömande, medan hiv- positiva kvinnor som inte är injektionsmissbrukare eller prostitue- rade är rädda föra att automatiskt bli stämplade som sådan om deras hivstatus blir känd (. Med livet i fokus. Strategier hos kvinnor och män med hivinfektionför att återerövra livskvalitet. I en enkätundersökning bland hivpatienter på i (212 män varav fler- talet homo- eller bisexuella män) svarade att alla i deras närmaste omgivning (familj, vänner, arbetskamrater) kände till att de var hivinfekterade, medan uppskattade att bara en fjärdedel av personerna i den närmaste omgivningen kände till hivinfektionen (LIV med HIV. Erfarenheter av att leva med hivinfektion hos män som har sex med män. Tre studier om hivsmittade och hivnegativa män av . Sammanställ- ning av . I studien om negativ särbehandling av hivpositiva personer i arbetslivet, genomförd av RFHP 1999, framkommer att en klar majoritet (86,) av deltagarna upplever att samhällets bild av personer med hivinfektion påverkar deras livssituation. Nära hälften anser att samhällets bild är övervägande negativ medan lika många anser att den är både negativ och positiv. Om samhällets bild av hivpositiva förändras i positiv riktning, anser majoriteten () att förutsättningarna för yrkesutövning också skulle förändras. Studier visar dock att allmänhetens attityder till hivinfekterade personer över tiden har blivit något mer positiv och präglas av mindre rädsla än . genomförs åter- kommande befolkningsstudier om allmänhetens sexualvanor och attityder till och kunskaper om hiv/aids (Herliz C. Allmänheten och hiv/aids. Kunskaper, attityder och beteenden –2000. Andelen svarande (i åldrarna 16–) som uppgav att de säkert eller troligen skulle undvika nära kontakt med en hivinfekterad arbets- eller skolkamrat var och Endast ett par procent uppgav både 1989 och 2000 att de skulle kräva att den hivinfekterade inte fick komma till arbetet eller skolan eller att de skulle överväga att själva byta arbets- plats eller skola. Fördomarna mot personer med hivinfektion var under hela undersökningsperioden minst i storstäderna och störst på landsorten och i små tätorter. Även synen på riskutsatta grupper har utvecklats i positiv riktning. instämde av männen och av kvinnorna i påståendet att vara homo- sexuell är inget onormalt, medan andelen som instämde var respektive . Mest positiva var attityderna i , både bland män och kvinnor. Emellertid var andelen män och kvinnor som ansåg att man bör införa obligato- risk hivtest av homosexuella respektive , vilket dock var en minskning från . ansåg också att obligatorisk hivtestning av immi- granter från områden där hivinfektion är vanligt borde införas. I RFHP:s tidigare nämnda undersökning och genom de samtal RFHP:s ombudsmän har med hivpositiva personer framkommer att många upplevt negativa reaktioner och särbehandling även inom andra områden i samhället än arbetslivet. Sådana områden är bl.a. försäkringskassa, arbetsförmedling, socialtjänst och sjukvård. En studie av attityder inom sjukvården till hivinfekterade patienter i allmänhet respektive homosexuella patienter med hivinfektion genom- fördes 1999–2000 av forskare vid (Röndahl m.fl. 2003). Sammanlagt 222 sjuksköterskor och undersköterskor inom infektionssjukvården respektive sjuksköterske- och under- sköterskeelever besvarade enkäten. Även om majoriteten av respon- denterna uttryckte empati för hivpatienter, såväl homosexuella som övriga, svarade ändå av sjukvårdspersonalen respektive av eleverna att de skulle avstå från att vårda en hivpatient om möjligheten fanns. Angivna skäl är bl.a. rädsla för blodsmitta, alltför tungt psykologiskt och emotionellt, samt osäker- het. Några av respondenterna gav också uttryck för starkt negativa attityder till homosexuella patienter, t.ex. vill inte vårda någon som fortsätter att leva sitt homosexuella liv. Med undantag från skrivningarna i avsnitten 2.1.3 Särskilt om preven- tion och preventionsstrategier och 2.4 Särskilt om diskriminerinig av hivinfekterade har utredningen, enligt min åsikt, inte i tillräcklig grad beaktat konsekvenserna för det hivförebyggande arbetet av den nuvarande och den föreslagna smittskyddslagstiftningen. I direktiven för hiv/aids-utredningen anger regeringen bland annat att utredningen i sitt arbete skall uppmärksamma utsatta gruppers situation och behov av riktade förebyggande insatser och särskilt stöd. I uppdraget har dessutom ingått att belysa förutsättningarna för att nå ut med information till berörda grupper och att påverka deras beteenden. Utredningen har också haft att beakta betydelsen av aktuella samhällsförändringar för möjligheterna att bekämpa hiv/aids. Smittskyddslagens (såväl nuvarande som kommande) bestäm- melser om tvångsåtgärder har hög relevans för dessa tre aspekter av hivprevention och stöd. Oavsett lagstiftarens intentioner kan man inte bortse från följderna av att homo- och bisexuella män, såväl hivpositiva som hivnegativa, i första hand upplever lagen som hotande och diskriminerande. (Jag berör här inte andra särskilt utsatta grupper.) Faktiska tvångsåtgärder eller (upplevt) hot om tvångsåtgärder till- sammans med den stränga tillämpningen av i rätts- saker rörande hivbrott, med jämförelsevis långa straff och höga skadestånd, bidrar till människors känsla av otrygghet. Detta är ett faktum som måste tas i beaktande i utformningen av det hivföre- byggande arbetet. Av material, bland annat presenterat för, och i resmissvaren till, smittskyddskommitté (SOU 1999:51), framgår att en allt- för restriktiv lagstiftning kan vara kontraproduktiv för det hivföre- byggande arbetet. Exempel på detta är minskat förtroende för sjuk- vården och minskad testningsfrekvens. Plikten att informera om positiv hivstatus kan också invagga i falsk trygghet: han säger inget, alltså är han hivnegativ. Med anledning av detta skulle jag ha velat se att utredningens skrivningar kring förslaget att får i uppdrag att under- söka och analysera situationen för hivinfekterade mer explicit tagit upp behovet av att undersöka och analysera hur smittskyddslag- stiftningen påverkar primär- och sekundärpreventionen. Samhällets insatser mot hiv/aids Beslut vid regeringssammanträde . En särskild utredare tillkallas med uppdrag att göra en samlad över- syn av samhällets insatser mot hiv/aids. Utredarens huvuduppgift skall vara att lämna förslag till en nationell handlingsplan i syfte att begränsa spridningen och konsekvenserna av hiv/aids. Utredaren bör i sitt arbete utgå från den deklaration som antogs vid den särskilda sessionen om hiv/aids i . Uppdraget skall omfatta insatser för att förebygga spridning av hiv/aids, stödjade män och kvinnor som lever med sjukdomen och stimulera till en öppen, tolerant och realistisk syn på orsaker till och konsekvenser av hiv/aids. –göra en genomgång av spridningen av hiv/aids och de insatser som vidtas av myndigheter, landsting, kommuner och frivillig- organisationer för att förebygga smittspridning och för att stödja smittade, –utvärdera de insatser som vidtas inom ramen för de särskilda statliga medel som avsatts för insatser mot hiv/aids, –uppmärksamma utsatta gruppers situation och behov av riktade förebyggande insatser och särskilt stöd, –belysa situationen för den allt större grupp som lever med hiv/ aids och då särskilt problemen med biverkningar och resistens- utveckling, –fästa särskild vikt vid åtgärder för att förhindra att barn smittas och för att stödja barn som är smittbärare, –belysa hur kunskaperna om och attityderna till hiv/aids har för- ändrats hos befolkningen och vilka effekter som det har med- fört på människors beteende, –ta fasta på aktuella samhällsförändringars och särskilt det ökade informationsflödets betydelse för möjligheterna att bekämpa hiv/aids, –göra jämförelser med utvecklingen av epidemin i jämförbara länder och väga in de erfarenheter man där gjort i de förslag som lämnas, –lämna förslag till framtida inriktning av anslaget 14:1 Insatser mot aids under utgiftsområde 9 och till hur anslaget skall admi- nistreras, och –lämna förslag till hur uppföljningen och utvärderingen av sam- hällets insatser mot hiv/aids skall förbättras och till hur sam- verkan mellan statliga myndigheter, landsting, kommuner och frivilligorganisationer skall stärkas. Spridningen av hiv/aids Den globala spridningen av hiv/aids utgör ett snabbt växande so- cialt och ekonomiskt problem. FN:s samlade program mot hiv/aids i världen () uppskattar att över 40 miljoner människor levde med hivinfektion och att antalet nysmittade män- niskor överskrider 5 miljoner. Av dessa nysmittade människor är ca 2 miljoner kvinnor och ca 800 000 barn . De trender som kan ses när det gäller utbredningen av hiv/aids i världen är att det finns tecken på en snabb ökning av antalet fall såväl i vissa länder i som i vissa delar av . Emellertid syns tecken på att spridningen av hivinfektion minskat i länder som är hårt drabbade men där man aktivt satsat på förebyggande insatser, bl.a. och . Vidare förefaller förekomsten av nya fall av hiv/aids minska eller stabiliseras i vissa andra regioner, som t.ex. i de nordeuropeiska länderna, i och samt i . I jämförelse med många andra länder har spridningen av hiv/aids i kunnat hållas på låg nivå. Antalet anmälda fall av hivinfek- tion har varit relativt . Antalet anmälningar har legat på knappt 250 fall . terades 277 nya fall av hiv (169 män och 108 kvinnor), vilket är en ökning i förhållande innan. Det finns dock ingen entydig förklaring till ökningen. Tvärtom är ökningen för- delad över alla smittvägar utom homosexuell smittväg. Inga tecken syns heller på att sjukdomen sprids i allt yngre åldrar. Mest påtaglig har ökningen varit i gruppen intravenösa missbrukare. Denna ökning av antalet nyupptäckta fall beror dock till en del på intensi- fierad provtagning i den gruppen. Det rör sig alltså om personer som kan ha varit smittade länge men vars smittbärarskap upptäckts först . Liksom för hiv skedde under den första halvan av en kraftig minskning av antalet fall av sexuellt överförbara sjukdomar som syfilis, gonorré och klamydia. har situationen för- sämrats. Den framgång i minskad sjuklighet som vunnits hade till stor del suddats ut. Ök- ningen av antalet nyupptäckta hivfall i kombination med ökningen av antalet fall av sexuellt överförbara sjukdomar är ett trendbrott som måste tas på största allvar. De effektivaste åtgärderna mot smittspridning är vanligen dels pre- ventiva insatser såsom information om smittvägar och om vilka skyddsåtgärder den enskilde kan vidta dels medicinsk behandling för redan smittade personer. Förebyggande insatser av olika slag omfattar såväl information och rådgivning som olika insatser som har till syfte att hindra att den enskilde får en smittsam sjukdom. Kunskaper om smittvägar och åtgärder för att förhindra smittsprid- ning är en förutsättning för att såväl smittade som osmittade perso- ner skall kunna ta sitt ansvar för att förhindra smittspridning. har enligt smittskyddslagen (1988:1472) ansvaret för att behövliga smittskyddsåtgärder vidtas inom . Undan- tag gäller för åtgärder som riktar sig mot objekt och djur för vilka kommunerna och vissa nationella myndigheter har ansvaret. Smitt- skyddsläkaren har det övergripande ansvaret för smittskyddet inom det område där han eller hon verkar. Smittskyddsläkaren skall pla- nera, organisera och leda smittskyddet samt verka för effektivitet, samordning och likformighet. De konkreta smittskyddsåtgärderna vidtas i första hand av behandlande läkare och övrig hälso- och sjukvårdspersonal. En stor del av insatserna som riktas mot narko- tikamissbrukare genomförs inom missbrukarvården och kriminal- vården. De särskilda ungdomsmottagningarna har en viktig funk- tion att nå ut med information och åtgärder till unga. Betydande insatser för att förebygga smittspridning vidtas också bl.a. inom skolan och av frivilligorganisationer. Det förebyggande arbetet mot smittsamma sjukdomar har en lång tradition i . De primärpreventiva åtgärderna består främst av information och de sekundärpreventiva bl.a. av smittspårning och behandling av smittade. När förekomsten av hivinfektion blev känd i landet vidtogs snabbt en rad åtgärder för att begränsa smitt- spridningen. En särskild delegation, Aids-delegationen (S 1985:B), inrättades med uppgift att bedöma behovet av och initiera informa- tion till olika grupper, att följa och initiera angelägen forskning samt att bedöma och påtala behov av omedelbara åtgärder. Aids-delega- tionen avslutade sitt arbete och arbetsuppgifterna fördes över till det då nybildade . Information, rådgivning och provtagning för sexuellt överförbara sjukdomar sker på många öppenvårdsmottagningar. Ett av syftena med rådgivningen vid behandlingsbara sexuellt överförbara sjuk- domar är att patienterna skall förstå hur de skall skydda sig i fram- tiden så att de inte återinsjuknar. Många landsting har särskilda en- heter för behandling av sexuellt överförbara sjukdomar. Åtgärder för att förebygga hivinfektion sker även på infektionsklinikerna, där en stor del av hivtesterna utförs. Vid vissa infektionskliniker finns mottagningar med särskild inriktning på hiv/aids. Det finns även andra särskilda mottagningar som arbetar med prevention av hiv och andra sexuellt överförbara sjukdomar, t.ex. ungdomsmot- tagningar, särskilda mottagningar för män som har sex med män och för narkotikamissbrukare. I kommuner ges information om sexuellt överförbara sjukdomar genom bl.a. sex- och samlevnads- undervisningen i skolorna. Frivilligorganisationer har en viktig roll inom det preventiva arbetet mot hiv/aids. Organisationerna har speciella möjligheter att nå sina målgrupper och de kan arbeta på ett friare sätt än vad myndigheter har möjlighet till. Sådana frivilligorganisationer stöds av statliga medel som disponeras av . De tre organisa- tioner som får mest stöd är (), () och Stiftelsen korset (Noaks Ark). Det finns även ett antal frivilligorganisationer med särskild inriktning på att stödja hivpositiva. () är en paraply- organisation för sex självhjälpsgrupper och föreningar för hivpositiva. Invandrarnas egna organisationer och föreningar spelar en viktig roll i arbetet med att nå ut med information bland invandrargrupper. Frivilligorganisationer som riktar sig till narkotikamissbrukare stöds ekonomiskt via de medel som disponerar för orga- nisationer på narkotikaområdet. En sådan organisation är Convictus som är en stödorganisation för hivpositiva missbrukare. För sedan var förekomsten av hivinfektion ett ganska nytt fenomen och de närmare kunskaperna om såväl sjukdomen som de epidemiologiska förhållandena var begränsade. En betydande del av forskningen kring hivinfektion och aids har ägnats åt att ta fram effektiva behandlingsmetoder. Fram tog vården främst sikte på behandling för att lindra de hivrelaterade sjuk- domarna. Det första hivläkemedlet, AZT, godkändes i . Härefter har utvecklingen gått snabbt när det gäller tillgången på mer effektiva mediciner. tillämpas i regelmässigt en behandling där olika hivläkemedel kombineras. Kombinationsbehandlingen har visat sig ha goda resultat när det gäller att förhindra utvecklingen av aids. Enligt de anmälningar som görs till har antalet nya fall av aids minskat från 198 fall till 47 fall . På har alltså antalet nya aidsfall sjunkit med tre fjärdedelar. Behandlingsmetoderna har också medfört att antalet aidssjuka som avlidit till följd av sjukdomen har minskat kraftigt.