sou · GSB371d3 · 2005-01-01 00:00:00 — har i sin studie av LVU-domar bland annat kommit fram till att missbruk hos flickor i hög grad definieras ut- ifrån deras sexualitet och beteende i övrigt. Att i berusat tillstånd ha samlag med flera personer tolkas som att hon har ett missbruksproblem. Enligt Schlytter görs flickor på detta sätt medansvariga för det våld och de sexuella övergrepp som de utsätts för (Schlytter 1999). Den komplexa problembild, som sexuellt exploaterade barn upp- visar, ställer stora krav på behandlingen som måste utgå från en helhetssyn på människan. Det finns dock inga särskilda behand- lingsmetoder i för barn som varit utsatta för sexuell exploa- tering. Mot bakgrund av att sexuell exploatering ofta bara är ett av de problem, som barnen drabbats av, är det kanske inte heller önsk- värt att fokusera sexuell exploatering i behandlingen. Däremot bör det ingå som en del i ett behandlingsprogram. 14.2.1Den psykiska barn- och ungdomsvården Den psykiska barn- och ungdomsvården har ansvar för behandling av barn med psykiska problem. Två kliniker i landet – BUP- Elefanten i och i – är specialist- kliniker vad gäller sexuella övergrepp. I övrigt varierar resurserna och kompetensen vad gäller utredning och behandling vid sexuella Utredningar, åtgärder och behandling BUP-Elefanten uppger att kliniken får allt fler ärenden som har anknytning till Internet. BUP kan i allmänhet erbjuda olika behandlingsmetoder som individual- och familjeterapi, lek- och bildterapi, symboldrama och psykofarmaka. Även gruppterapi och nätverksarbete kan förekom- ma. Vid vissa kliniker finns samtalsgrupper för flickor som varit utsatta för sexuella övergrepp. drivs grupperna i samarbete med . I boken övergrepp mot flickor och pojkar (och 2002) beskrivs de övergripande målen för behand- lingen på följande sätt: Övergripande mål för behandlingsarbetet vid sexuella övergrepp är att individen ska kunna skydda sig och sätta gränser, att kunna identifiera och hantera sina känslor, tankar och beteende, att lita på andra, uppnå ökad självkänsla och självbild, utveckla sociala färdigheter, att inte sexualisera relationer, att inte inta en offerroll i relationer samt hitta egna källor till njutning och glädje. Barn- och ungdomspsykiatrin har med krympande resurser och längre köer prioriterat barn med svåra psykiska problem. Att ha varit utsatt för trauma ger ingen självklar rätt till behandling, utan det är först när barn uppvisar svåra psykiska problem, som behand- ling erbjuds. Det finns exempel på att BUP arbetat aktivt med frågor som rör sexuell exploatering (se kap. 15.1.1), men i övrigt torde sexuell exploatering vara ett problem som sällan uppmärk- sammas inom BUP. För att tas emot där måste barnet och för- äldrarna – förutom att barnet uppvisar allvarliga symtom – vara motiverade för behandling och själva ta kontakt. Därmed blir BUP inte ett realistiskt behandlingsalternativ för sexuellt exploaterade barn, förutom vid kliniker med särskild inriktning mot sexuella övergrepp. Som framgått av tidigare kapitel har sexuellt exploaterade barn i allmänhet en mycket problemfylld uppväxt. Deras livssituation innehåller fler riskfaktorer än den gör när barn enbart varit utsatta för sexuella övergrepp. De behöver därför sociala insatser för att garantera deras skydd innan det går att genomföra någon terapeu- tisk behandling. Risken för att barn som varit utsatta för sexuell exploatering också upplevt tvång, hot och våld är större än när barnet varit utsatt för sexuella övergrepp. Det innebär att de har ett större vård- behov och att behandlingen ofta behöver pågå . Det innebär i sin tur stora krav på kompetens hos behandlaren. Utredningar, åtgärder och behandling Ytterligare en faktor som försvårar behandlingen av sexuellt exploaterade barn är att de blivit lurade och manipulerade på ett sådant sätt att de kan uppleva sig som medansvariga. Om de upp- lever att de i viss mån medverkat och fått ut något som de uppfattar som positivt av exploateringen, är de mindre benägna att tala om det som hänt. Det blir därmed svårare att engagera dem i en tera- peutisk behandling. En komplikation för barn som blivit fotograferade och fått sina bilder utlagda på Internet är att de inte kan veta om och när bilder- na kommer att dyka upp igen. Det gör det svårt för barnen att lägga traumat bakom sig en gång för alla. Det kan aktualiseras på nytt när som helst. Hos behandlande instanser krävs ny kunskap och beredskap för att kunna ta emot barn och vuxna som befinner sig i en situation, där de när som helst kan kränkas igen. Barn som omhändertas enligt SoL eller LVU och placeras utanför det egna hemmet kan placeras i familjehem, i hem för vård eller boende (HVB) eller vid särskilda ungdomshem, som drivs av . När det gäller unga flickor kan sexuell exploatering finnas med i problembilden, även om det inte klart utsägs i utredningar eller i domarna. När det gäller pojkar torde frågor om sexuell exploatering i än mindre grad beröras. Det saknas uppgifter om huruvida familjehems- och institutions- vården känner till om ett placerat barn exploaterats sexuellt och hur detta i så fall beaktas i vården. Sådana uppgifter saknas också för de särskilda ungdomshemmen, men när det gäller denna vårdform finns ändå uppgifter som är av intresse i detta sammanhang. bedriver ett aktivt jämställdhetsarbete och har målet att könsperspektivet skall beaktas i allt behandlings- och utvecklingsarbete. Det har lett till att ungefär en fjärdedel av platserna numera är avsatta enbart för flickor. Andelen flickor vid SiS institutioner utgör totalt . En klusteranalys av ADAD-data visar att det finns tydliga skillnader inom gruppen flickor. Sex olika problemprofiler kunde urskiljas. Flickorna i de två grupper som hade de allvarligaste anpassningsproblemen hade i högre utsträckning utsatts för sexuella övergrepp, prostituerat sig eller varit gravida (2004). Utredningar, åtgärder och behandling De mest utsatta ungdomarna återfinns inom institutionsvården. Det finns skäl att anta att åtskilliga av dem har varit utsatta för sexuell exploatering. Därmed är det angeläget att kunskap och metoder utvecklas för att ge dessa ungdomar vård som inkluderar området sexuell exploatering. Vården i denna del bör utformas så att den stärker självkänslan, lär barnen att värna sin sexuella inte- gritet och att sätta gränser. Vuxna som begått sexuella övergrepp mot barn har mycket små möjligheter att få adekvat behandling. Det gäller såväl inom den öppna som den slutna psykiatrin. Personer som dömts för sexualbrott mot barn kan dock få vård vid någon av de anstalter som har särskilda behandlingsprogram för förövare av sexualbrott. Någon behandling direkt avsedd för personer som dömts för barn- pornografibrott finns dock inte i , såvitt känt. Ungefär hälften av vuxna sexualbrottslingar har tidigt visat ett avvikande sexuellt beteende och genomfört sina första övergrepp . Enligt internationell forskning och svensk statis- tik begås ca en tredjedel av alla sexualbrott av ungdomar. Det finns därför anledning att satsa på behandling för denna grupp. Behand- ling med särskild inriktning på unga förövare finns vid två SiS- institutioner. Det finns också ett svenskt nätverk kring denna fråga. m.fl. (2002) har beskrivit sitt behandlingsprogram för inter- netförövare, som inte begått fysiska övergrepp. Behandlingen sker i grupp och pågår . Programmet innefattar motiva- tion till förändring, kognitiva förvrängningar, konsekvenser för offret och förövarcykeln. Behandlingen har en likartad uppläggning som den som används för förövare som begått fysiska sexualbrott mot barn, men med modifieringar som gör den mer anpassad till personer som använder sig av barnpornografi . Klienterna är i allmänhet inte motiverade för behandling. De hävdar ofta inledningsvis att det inte är något stort problem för dem att de tittar på barnpornografi och att de kan sluta när de så önskar. När behandlingen framskrider blir det uppenbart att det är Utredningar, åtgärder och behandling svårare att upphöra med barnpornografi än man inledningsvis trod- de. De kognitiva förvrängningarna kan hos denna grupp förövare vara svårare att förändra än hos andra förövare. Förvrängningarna förhindrar att det som finns på bilderna uppfattas som verkligt, att det faktiskt finns offer för övergrepp bakom bilderna på nätet. (2002) beskriver erfarenheterna från grupp- behandling av internetförövare och talar om deras bristande offer- perspektiv. Gruppen måste arbeta hårt, inte bara med medvetenhet kring offer och empati, utan också med det som händer steget före. De behöver hjälp att inse att det existerar ett offer. Sheehan(2002) beskriver hur man i det engelska programmet arbe- tar med rollspel, där gruppmedlemmarna får hjälpas åt att gestalta ett utsatt barns liv. Efter att ha genomfört denna övning kommen- terade männen i gruppen att bilden av ett barn, såsom de tidigare föreställt sig den, inte längre hade samma dragningskraft och på- verkan på dem. De upplevde det som svårt att fortsätta förneka existensen av barn i skräck eller barn som gråter. Caution Plus är ett behandlingsprogram som startades av i . Programmet har utvecklats för internetförövare som avslöjats med att ladda ner och inneha barnpornografiska bilder. Arbetet fokuserar på hur man kan lära sig att förstå och kontrollera sitt förövarbeteende för att på så sätt minska den potentiella risken för övergrepp på barn. Den förövare som genomgår programmet framgångsrikt får en formell varning som enda påföljd. Förutsättningarna för att kunna bli aktuell för programmet är bland annat att personen inte tidigare är dömd för sexual- eller våldsbrott, att inget allvarligare åtal är aktuellt än det som avser innehav och att man erkänner det/de brott som man är anklagad för. Förutom att delta i gruppbehandling krävs att man gör hemuppgifter och deltar i individuell behandling. Programmets primära syfte är att skydda barn. Utgångspunkten är att tittande på och samlande av barnpornografiska bilder är uttryck för ett sexuellt intresse för barn och att deltagarna tidigare kan ha agerat ut sitt sexuella intresse för barn genom fysiska övergrepp. Om onani är kopplat till att man tittar på sexuella bilder av barn är det mer troligt att man avancerar till fysiska övergrepp. Ett anhörigprogram har kopplats till programmet. Det erbjuder ett forum för en partner, familjemedlem eller vän till den person Utredningar, åtgärder och behandling som behandlas i Caution Plus. Huvudsyftet är att erbjuda ett forum, där frågor kan besvaras och belysas. utkom med skriften Behandling av sexualbrottsdömda i kriminalvård. Behandlingen på landets tio an- stalter med särskild programverksamhet för sexbrottsdömda skulle ha tre huvudmål: att minska risken för framtida brott genom att informera, påverka och motivera de intagna till behandling utifrån indivi- duella behov. Det är inte meningen att man skall bota den intagne, utan snarare att öka kontrollen över brottsbeteendet genom att fokusera på de faktorer som ökar risken för återfall i brott. att motverka skadliga effekter av fängelsevistelsen. Program- verksamheten skall bedrivas på särskilda enheter bland annat i syfte att motverka trakasserier. att öka kunskapen och förståelsen om sexualbrott genom att den intagne själv får förklara de handlingar och omständlig- heter som lett till övergreppet. tillsatte 2002 en arbetsgrupp för att utveck- la och förbättra innehållet i behandlingen av personer dömda för sexualbrott. Arbetsgruppen lämnade 2003 en slutrapport brottsdömda män i anstalt. Ett resultat av arbetsgruppens arbete är ett forskningsbaserat nationellt behandlingsprogram Relations- & Samlevnadsprogrammet () som prövas på ett antal be- handlingsenheter inom kriminalvården. Det är ett pilotprojekt med löpande utvärdering. Programmet beräknas vara fullt utvecklat . Det är oklart om personer som enbart dömts för barnporno- grafibrott, som enligt lagen inte är ett sexualbrott mot barn, också ingår i behandlingsprogrammets målgrupp. Personer som dömts för både övergrepp mot barn och barnpornografibrott tillhör dock målgruppen. Vid Norrtäljeanstalten är en offerorienterad behand- ling under utveckling, vilket innebär att utsatta barn och mödrar in- kluderas i verksamheten och att anstalten verkar för att dessa får stöd från och/eller barn- och ungdomspsykiatrin. Utredningar, åtgärder och behandling I , och har bedrivits en alltmer intensiv forskning om sexualbrottsförövare för att under- söka vad som i ett längre perspektiv skiljer ut olika grupper av indi- vider avseende återfall i sexualbrott. Genom att följa sexualbrotts- förövare kan man se vad som utmärker dem som återfaller. Riskbedömningar är inte ett instrument som ger en absolut san- ning. För att använda bedömningsinstrumentet på rätt sätt krävs kunskap om instrumentet och därutöver teoretisk och klinisk kun- skap om sexualbrotttsförövare. Riskbedömningar innehåller infor- mation från olika källor som intervjuer, skriftliga handlingar och rapporter, psykologiska tester och psykiatrisk diagnostik Ett av de internationellt använda riskbedömningsinstrumenten är översatt till svenska, SVR-20 (1999). I har , specialist i barn- och ungdoms- psykiatri och docent vid , , gjort riskbedömningar på Norrtäljeanstalten. Enligt har förövare av så kallade hands-off-brott, exem- pelvis internetförövare och blottare, högre återfallsrisk än de som begått fysiska sexualbrott. Riskfaktorerna beträffande återfall i brott bland sexualbrotts- förövare indelas ofta i statiska respektive dynamiska faktorer. De statiska rör omständigheter och egenskaper som inte kan påverkas, exempelvis uppväxtvillkor, typ och omfattning av tidigare sexual- brott och annan tidigare brottslighet. Dynamiska faktorer rör aggressivitet, avvikande sexuella attityder och tankemönster, miss- bruk m.m. Dessa faktorer kan förändras och har därför särskild betydelse som underlag för planering, behandling och övervakning. Avvikande sexualitet och personlighetsstörningar har stor betydel- se för att förklara uppkomst av och återfall i sexualbrott. Person- lighetsstörningar innebär att individen har svårigheter med bl.a. impulskontroll, sociala kontakter, realistiskt tänkande och känslo- mässigt gensvar. Jämfört med personer som dömts för våldtäkt uppfattas personer som dömts för övergrepp mot barn ofta som normala på ytan även av erfarna professionella. Detta gör att all- varet i personens aktuella situation och orsaken till att denne be- finner på anstalten riskerar att glömmas bort (2002) När en person som dömts för sexualbrott mot barn eller barn- pornografibrott får permission eller friges och det finns en risk för Utredningar, åtgärder och behandling att personen skall begå nya brott mot identifierade barn, skall kriminalvården göra en anmälan till med stöd av 14 kap. 1 § SoL. Det vanliga vad gäller barnpornografibrott torde dock vara, att risken inte gäller ett specifikt barn, utan ett större antal oidentifierade barn och då gäller inte anmälningsskyldigheten. Kommunerna ansvarar för , men även centrala myn- digheter och organisationer som och Svenska kom- munförbundet, har ett ansvar för verksamhetens kvalitet och ut- veckling. skall följa upp och utvärdera , förmedla kunskap, utarbeta riktlinjer, samordna länsstyrelsernas tillsyn m.m. Sexuell exploatering av barn är en fråga som inte beaktats i någon av dessa verksamhetsgrenar. Det kan inte förväntas att varje kommun eller landsting skall ha expertkunskap om sexuell exploatering av barn. Därför finns behov av ett eller flera expertorgan inom området. Regeringen har upp- dragit åt att utreda förutsättningarna för ett natio- nellt riskbarncentrum. Förslaget kommer ursprungligen från Kom- mittén mot barnmisshandel som skriver: I ett land med höga ambitioner att förbättra barns och familjers villkor är det rimligt att man har ett nationellt forskningscentrum vid en akademisk institution med kvalificerad tvärfacklig kompetens kring utsatta barn. (SOU 2001:72). Utredningen anser att bör beakta behovet av forsk- ning och kunskap om sexuell exploatering av barn inom ramen för sitt uppdrag. Enligt utredningens mening finns behov av flera regionala centra som bedriver praktisk utrednings- och behandlingsverksamhet och som har tillgång till medicinsk, psykologisk och social kompetens. Sådana multiprofessionella och tvärvetenskapliga organ bör, för- utom att arbeta praktiskt – bedriva forskning och utbildning samt erbjuda konsultation. Eftersom sexuell exploatering av barn är ett internationellt fenomen, bör minst ett svenskt samarbeta med liknande centra i andra europeiska länder. Ett inter- nationellt nätverk av kompetenscentra har redan etablerats på initiativ av Östersjöstaternas råd. Som svenskt fungerar BUP-Elefanten i . Utredningar, åtgärder och behandling Regeringen tillsatte en parlamentarisk kommitté med uppdrag att ta fram underlag till en handlingsplan för den sociala barn- och ungdomsvården. Kommittén skall bland annat ange hur frågor som rör kompetens och kvalitet inom området skall utveck- las. Utredningen anser att frågan om sexuell exploatering av barn bör beaktas av den sociala barn- och ungdomsvårdskommittén. 15Samverkan och nätverks- byggande 15.1Samverkan på och regional nivå har det yttersta ansvaret för dem som vistas i kom- munen och huvudansvaret för att samverkan kommer till stånd. insatser för den enskilde skall utformas och genom- föras tillsammans med honom eller henne och vid behov i sam- verkan med andra samhällsorgan, organisationer och andra före- ningar (3 kap. 5 § SoL). skärptes ansvar för samverkan genom en ny paragraf: skall i frågor som rör barn som far illa eller riskerar att fara illa samverka med samhällsorgan, organisationer och andra som berörs. I fråga om utlämnande av uppgifter gäller de begränsningar som följer av 15 kap. denna lag och sekretesslagen. Nämnden skall aktivt verka för att samverkan kommer till stånd. (5 kap 1 § SoL). Samverkan skall ske kring alla barn och ungdomar som på ett eller annat sätt kan vara i behov av insatser från sida. Med insatser avses även insatser på övergripande nivå, t.ex. för att mot- verka missbruk och ungdomsbrottslighet. Samverkan på individ- nivå skall ske även om det inte är klarlagt att barnet far illa i syfte att få en helhetsbild av barnets situation och för att samordna even- tuella insatser. Även om varje myndighet i första hand skall sköta sitt sektors- ansvar, måste strävan vara att utnyttja de samlade resurserna maxi- malt och att vid behov samverka kring de individer som riskerar att befinna sig i gränslandet mellan myndigheter och deras respektive ersättnings- och vårdsystem. Det mest effektiva och kostnads- besparande för samhället är att stoppa rundgång och dubbelarbete och snabbt hitta rätt hjälp. (2003). Även andra lagar som skollagen, polislagen och hälso- och sjuk- vårdslagen innehåller bestämmelser om samverkan. givit i uppdrag att tillsammans med Rikspolisstyrel- sen och Myndigheten för skolutveckling utforma en övergripande strategi för samverkan. Uppdraget skall redovisas . När brott begåtts mot barn krävs samverkan mellan olika myndig- heter. Polisen och utgör basen i samverkan, men ofta är även andra verksamheter som barn- och ungdomspsykiatrin, vuxenpsykiatrin och åklagarkammaren involverade. När det gäller misstanke om sexualbrott eller misshandel mot barn finns samverkansgrupper i flertalet kommuner. Deras uppgift är i första hand att se till att barnet är skyddat och att samordna arbetet, framför allt utredningarna. Även sexuell exploatering utgör ett brott där samverkan mellan olika myndigheter är nödvändig. Eftersom det finns likheter och samband mellan dessa olika brotts- typer, finns det skäl för samverkansgrupperna att arbeta med både sexuella övergrepp och sexuell exploatering. När misstankar om exempelvis barnpornografibrott, handel med barn för sexuella ändamål eller förförelse av ungdom uppstår, är det ofta bråttom. Inte bara polisen utan även andra myndigheter måste kunna agera snabbt, vilket bland annat förutsätter att roll- och ansvarfördelningen är tydlig och att samarbetskanalerna är upp- arbetade. Ett sätt att skapa förutsättningar för ett snabbt och effek- tivt agerande är att utarbeta handlingsplaner. Ett exempel på en sådan handlingsplan finns i beträffande kvinnor och barn som utsatts för människohandel. En arbetsgrupp bestående av Stiftelsen , Migrations- verket Region , och Uppsökar- enheten vid i har utarbetat en plan för region i syfte att främja de utsatta personernas mänskliga rättigheter och säkerställa deras behov av stöd och råd, skydd, boende, hälsovård och juridisk hjälp. Samverkansplanen ut- gör en praktisk vägledning för respektive myndighet. Den inne- håller redovisningar av respektive myndighets ansvar, checklistor, adressförteckningar m.m. Ett annat gott exempel på hur olika myndigheter kan samverka och utnyttja befintliga resurser på bästa sätt är samarbetet mellan polis, socialtjänst, barn- och vuxenpsykiatri i . till stånd i samband med att en person som begått både sexuella övergrepp och framställt/spridit barnpornografi avslöjades. Den misstänkte var en man , far till två barn. 37 av de barn som han filmat kunde spåras, men många av brotten var preskriberade, varför åtalet bara omfattade åtta barn. Sex av barnen hade också utsatts för övergrepp, i de flesta fall rörde det sig om upprepade övergrepp . Barnen var för brotten mellan fyra och . Ett av barnen var hans egen dotter och de övriga kamrater till henne. Mannen beräknas ha tagit 2 000– 3 000 bilder. Han har namngivit serier och videosekvenser och delat in filmerna i olika kategorier, som han sedan spridit i pedofila nätverk på Internet Mannen avslöjades efter ett omfattande internationellt polis- arbete. För polisen vid polisdistrikt gällde det till att börja med att identifiera barnen. När man lyckats identifiera fem- ton barn slog man till. Före tillslaget kontaktades , barn- och ungdomspsykiatrin samt vuxenpsykiatrin. Operativa chefer inom respektive myndighet kallades till ett möte före tillslaget. Där informerade polisen om att ett stort tillslag planerades gällande brott mot barn. Polisen önskade att tre perso- ner från varje myndighet skulle infinna sig i polishuset en viss dag för att befinna sig i team med en tjänsteman från varje myndighet på tre olika platser. Först som tillslaget skulle göras blev personalen informerad av polisen om hela utred- ningen gällande misstänkt barnpornografibrott och omfattningen av ärendet. som tillslaget gjordes inbjöd åklagaren samtliga be- rörda föräldrar till ett informationsmöte. Akut brottsofferstöd fanns då tillgängligt. Involverade myndigheter enades snabbt om en rollfördelning som innebar att polisen hade ansvar för samordningen gällande för- hören av barnen, för att samordna stödåtgärder, BUP för stöd till barnen och vuxenpsykiatrin för stöd till föräldrar och andra närstående. En arbetsfördelning gjordes inom på så sätt att olika medarbetare hade ansvar för olika delar av kris- arbetet. Några var med vid förhören med barnen och gav familjerna stöd, några ordnade möten med föräldrarna och några fanns som stöd till den misstänktes familj. Myndigheterna har funnits tillgängliga för varandra via mobiltelefon. Samtliga verk- samheter mobiliserade sina resurser, prioriterade denna insats och arbetade snabbt och effektivt. Man lade stor vikt vid information. arrange- rades möten för samverkansparter och anhöriga. Dessutom bjöds skolan, grannar, vänner, föreningar och den egna personalen in till informationsmöten. Föräldrarna inbjöds de vid många olika tillfällen till s.k. föräldraforum. Vid dessa möten medverkade föreläsare från bland annat och polisen. Företrädare för vuxen- psykiatrin talade om kriser och åklagaren informerade vid två till- fällen; ett och ett när dom fallit. Ett särskilt möte hölls av polisen för föräldrar vars barn varit utsatta för brott och där preskriptionstiden gått ut. Vid mötet deltog också repre- sentanter från och barn och ungdomspsykiatrin.