sou · GSB367d3 · 2005-01-01 00:00:00 — Men osäkerheten är mer omfattande än bristande kunskap det är dessutom så att det mesta som kommer att hända på lite och som kan påverka även ett robust slutförvarssystem är osäkert i en mer radikal bemärkelse; det handlar om förhållanden och skeenden som vi inte vet att vi inte vet. Kärnavfall, etik och ansvaret för framtida generationer Ändå kan vi inte avsäga vårt ansvar. Strängt taget är situa- tionen inte ny. Människor har alltid varit mer eller mindre med- vetna om att de är beroende av krafter bortom människans och den mänskliga kunskapens gränser. Religionen var länge en vik- tig faktor för att bemästra denna osäkerhet. är forskning och vetenskap det mest kraftfulla medlet att reducera den osäkerhet som utmärker den mänskliga tillvaron som sådan. Men om någon trodde att osäkerheten helt och hållet kan elimineras, så har han eller hon inte reflekterat över hur vi ska hantera det utbrända kärnbränslet från svenska kärnkraftverk på ett etiskt ansvarigt sätt. I det följande görs ett försök att ge idén om ett avtagande ansvar en något tydligare innebörd. Varför skulle vi ha en mer omfattande skyldighet mot de generationer som kommer när- mast och då tillämpa den starka rättviseprincipen och mer begränsade mot senare generationer och då tillämpa den svaga rättviseprincipen? Och varför skulle vi på riktigt lång sikt endast ha en skyldigt att se till att vi som lever nu inte hotar framtida generationers livsmöjligheter den mininala rättviseprincipen? Självklart kan inga absoluta tidsgränser anges för övergången från en rättviseprincip till en annan. Men det vore ändå önskvärt att på något sätt antyda åtminstone hur man skulle kunna reso- nera sig fram till några slags brytpunkter. För att komma fram till en lösning måste vi nog diskutera vad som motiverar en åtskillnad mellan näraliggande och mer avlägsna generationer framåt i tiden. Motiveringen är kort sagt att när vi kommer tillräckligt långt fram i tiden, saknar vi förmåga att på ett någor- lunda tillförlitligt sätt bedöma eller påverka vilka dessa genera- tioners behov kommer att vara beträffande energi, transport, bostäder, utbildning osv. En viss vägledning för detta resonemang kan vi kanske få om vi tittar tillbaka i tiden och hypotetiskt ställer oss frågan, Vilken förmåga hade man i att bilda sig en uppfattning om vilka behov vår generation skulle ha? Blir det någon skillnad i svar om vi ställer samma fråga med avseende på de människor som levde ? Klart är i varje Kärnavfall, etik och ansvaret för framtida generationer fall att de som levde hade en betydligt bättre möjlighet än de som levde , att göra en sådan bedömning. Om vi har rätt att klandra någon av dessa generationer för dagens miljösituation, så gäller det i mycket större utsträckning dem som levde än dem som levde . Några viktiga skillnader finns dock mellan dem och oss, skillnader som rimligen gör vårt ansvar större och gör att det sträcker sig tidsmässigt längre. En sådan skillnad är att vi har vissa ekologiska kunskaper som de saknade. Vi tänker i första hand på tre vetenskapliga insikter, nämligen (A) att det föreligger en interaktion och ett ömsesidigt beroende mellan människan och alla andra levande varelser och att (B) flera av de naturresurser vi människor har tillgång till är begränsade samt att (C) det finns en gräns för ekosystemens förmåga att absorbera människans avfallsprodukter. Med hjälp av statistik och datorer har vi dessutom möjlighet att, bättre än de, uppställa prognoser för framtida befolkningsökning, ökenspridning, uttunning av ozonskiktet, omfattningen av och nyttjandegraden av jordens icke-förnybara resurser. Våra möjligheter att bedöma framtida generationers mer grundläggande behov har vidgats, men med vissa marginaler kan vi knappast säga något om vilka behov som kommer att kräva särskilda kollektiva insatser att tillgodose om storleksordningen . Därefter kan vi egentligen inte veta någonting. Men en sak vet vi med säkerhet och det är att kärn- avfallet från vårt kärnkraftsprogram är potentiellt farligt om det inte hålls förvarat under sådana omständigheter som effektivt undandrar avfallet från det naturliga kretslopp som utmärker biosfären. Vi vet att människor kan skadas av kärn- avfallet hundratusentals år fram i tiden. Med olika reservationer tycker vi oss alltså kunna urskilja en brytpunkt ungefär fram tiden. För tiden därefter kan vi enbart tillämpa den minimala rättviseprincipen (att inte hota framtida generationers livsmöjligheter). gäller den svaga rättviseprincipen (att framtida generationer ska kunna till- godose sina grundläggande behov). Men det förefaller som om det också finns en annan brytpunkt, som kanske kan förläggas Kärnavfall, etik och ansvaret för framtida generationer Intill dess gäller den starka rättvise- principen; vi har ett moraliskt ansvar för att de 5 6 kommande generationerna kan uppnå en likvärdig livskvalitet i förhållande till den vi har. Varför ska man göra en sådan gränsdragning? Är den inte helt gripen ur luften? Det är möjligt, men man skulle kunna resonera på följande sätt. Låt oss räkna med att en generation är lika med en mansålder, d.v.s. den genomsnittliga tid som förflyter mellan två på varandra följande generationers början. torde det vara ungefär . betyder ungefär 5 generationer. Om vi är generation 1, så är våra barn generation 2, våra barnbarn generation 3, våra barn- barns barn generation 4 och våra barnbarns barnbarn genera- tion 5. Om vi som tillhör generation 1 prövar vår känsla av samhörighet, så kan vi fortfarande om vi anstränger vår fantasikänna en samhörighet med våra barnbarns barnbarn. Rent spontant känns det inte som om det finns någon skarp gräns i min moraliska ansvarkänsla mellan dessa generationer. Men efter fem generationer känns det svårare. Några i dagens generation kommer att leva för att hinna se sina barnbarns barnbarn (generation 5) och kan då möjligen föreställa sig gene- ration 6, men knappast mer. Detta resonemang bygger inte endast på hur vår moraliska inlevelseförmåga fungerar eller inte fungerar. Det bygger sam- tidigt på vad vi rimligen kan påverka och inte påverka. Och det förefaller som om våra primära relationer knappast kan påverkas längre än 5 6 generationer fram i tiden. Om vi vidgar cirkeln till att omfatta sekundära relationer, närsamhället och nationalstaten kan gränsen möjligen utvidgas. Men någonstans som ovan antytts efter omkring förefaller våra möjligheter att förutse och positivt påverka utvecklingen bli nästan obefintliga. Däremot kan vi negativt åstadkomma en hel del skada på mycket lång sikt bland annat genom t.ex. en oförsiktig slutförvaring av vårt använda kärnbränsle. Det finns alltså en asymmetri mellan den relativt korta framtid som vi kan påverka positivt och den mycket längre framtid som vi kan påverka negativt. Kärnavfall, etik och ansvaret för framtida generationer Man bör därför pröva tanken att den starka rättviseprincipen uttrycker våra förpliktelser gentemot kommande generationer unge- fär . Den svaga rättviseprincipen anger våra förpliktelser från och ytterligare kanske framåt. Därefter tar den minimala rättviseprincipen vid och gäller för den resterande tidsrymd som vi kan anta att människor kommer att kunna leva på jorden. 9.5.2Tre tidsintervaller tre rättviseprinciper Idén om ett avtagande moraliskt ansvar kan konkretiseras i en ny figur. Den består av tre olika tidslinjer för var och en av de tre rättviseprinciper, som vi lagt till grund för vår etiska modell: Den minimala, den svaga och den starka rättviseprincipen. Principer- na är s.a.s. korrelerade med olika tidslinjer på ett sätt som för- tydligar idén om ett avtagande moraliskt ansvar. 200 300 400 500 600 700 osv. Tre tidslinjer som definierar rättviseprincipernas huvud- sakliga tillämpningsområde i tiden. De streckade linjerna markerar att det inte är fråga om några markerade övergångar. Den starka respektive den svaga rättvise- principens utsträckning i tiden är beroende av det rimliga att utsträcka ansvar in . Och ansvar är kopplat till för- måga. Vi kan inte belasta människor med ett ansvar för något som de inte i någon rimlig mening kunnat påverka. Kärnavfall, etik och ansvaret för framtida generationer Detta är en grundprincip inte bara i moralen utan också inom etiken. Böra förutsätter kunna. Men det finns också ett annat resonemang som skulle kunna ge ett visst stöd åt den rangordning som antytts. Denna rang- ordning innebär ju att vi (1) har en grundläggande förpliktelse på mycket lång sikt att inte skada, (2) på lång sikt dvs. fram till ungefär bör tillgodose kommande människors grund- läggande behov och (3) på inte fullt så lång sikt, dvs. fram till omkring 2150 också har ett ansvar för att de får en med vår likvärdig livskvalitet. Man skulle nämligen kunna hänvisa till ett slags analogiresonemang inom läkaretiken. Redan i den hippo- kratiska läkaretiken fanns en regel som sammanfattades med de latinska orden primum non nocere, framför allt skada inte. Det är läkarens första plikt att inte skada; om läkaren inte kan göra något annat, så ska läkaren i varje fall inte skada. Man skulle kunna säga att nästa plikt på hierarkin är att tillgodose patientens grundläggande behov. Patienten har en sjukdom för vilken det inte finns någon bot. Men då kan läkaren ändå se till att patien- ten får sina grundläggande fysiska, psykiska, sociala osv. Överst på hierarkin ligger plikten att ge patienten samma livskvalitet som läkaren själv, dvs. Det finns alltså ett visst analogt stöd för den rangordning vi gjort mellan de tre rättviseprinciperna. Och detta kan illustreras i nedanstående figur. Icke skada eller hota livsmöjligheter gäller alla och alltid gäller de obotligt sjuka gäller nu ca 2300 gäller sjuka som får bot gäller nu ca 2150 Analog rangordning av plikter inom läkaretik och fram- tidsetik. Kärnavfall, etik och ansvaret för framtida generationer 9.5.3Idén om ett rullande nu En annan viktig tanke från KASAM:s kunskapslägesrapport (spec. s. 22), och som återkommer i Ansvar, rättvisa och tro- värdighet etiska dilemman kring kärnavfall, 1999, s. 28), är idén om ett rullande . Den anknyter i sin tur till ett resonemang hos den amerikanske etikern i hans omtalade bok of (1971). Rawls teori om en moralisk överenskommelse under okunnighetens slöja Rawls teori ger ett svar på frågan varför vi överhuvudtaget har vissa förpliktelser mot andra människor i allmänhet och mot kommande generationer i synnerhet. Svaret är att etiska förplik- telser har sin grund i något som liknar en överenskommelse eller ett kontrakt mellan en grupp människor i en viss situation. Vilka rättigheter och skyldigheter ska vi tillerkänna människorna? Rawls svarar: de rättigheter och skyldigheter som det ligger i varje människas egenintresse att respektera i en fingerad situation där alla individer är helt jämlika och deras olikheter är dolda under en slöja av okunnighet. I denna situation är människor inte endast okunniga om sin hudfärg, etniska identitet, samhälls- position etc. utan också om vilken generation som de tillhör. I en sådan situation skulle vi vilja träffa en överenskommelse om att rättvisa bör råda både inom en generation och mellan gene- rationer. Och gäller det inte endast rättvisa i de betydelser som vi diskuterat i detta sammanhang, utan också rättvisa i fråga om tilldelning av mänskliga rättigheter och rättvisa vad avser sociala och ekonomiska förmåner (även om Rawls godtar en viss ojämlikhet på denna punkt förutsett att denna ojämlikhet gynnar de sämst ställda). Varför skulle det som människor accepterar som rättvisa i en sådan fiktiv värld under okunnighetens slöja också gälla som rättvisa för oss i den verkliga världen? Rawls svar på denna fråga Kärnavfall, etik och ansvaret för framtida generationer är inte helt entydiga. Man skulle kunna skilja mellan en mer pragmatisk och en mer humanistisk tankelinje. Den pragmatiska tankelinjen innebär att det är bättre för alla att leva i ett samhälle där det råder rättvisa. också de som tillhör eliten tjänar på att det finns en viss jämlikhet och att ingen i väsentlig grad har det sämre ställt än någon annan och att klasskillnaderna inte är för stora. Svårigheten med detta resonemang är att det endast ter sig oklokt och opraktiskt med t.ex. ett fascistiskt samhälle. Är det inte något helt annat och värre, ett brott mot mänskligheten? Enligt en mer humanistisk tankelinje är rättvisa en plikt helt enkelt därför att det som är utslagsgivande för vår mänsklighet inte är allt det som skiljer oss ifråga om hudfärg, uppväxtsituation, vinstlotter i livets lotteri etc. Det som är utslagsgivande är vår mänsklighet; moralen är vår respekt för det mänskliga och detta är den centrala aspekten, som är en del av vår natur och inte tillfälliga fördelningar av positioner i den verkliga världen. Och det är just denna aspekt som Rawls vill renodla genom att måla upp bilden av en fiktiv situation under okunnighetens slöja. (I A Theory of är Rawls mångtydig efterhand tycks han ha närmat sig en pragmatisk tolkning.) Därmed skapas en grund för vissa rättviseprinciper som överensstämmer med (men inte uttömmer) den starka, svaga och minimala rättviseprincipen som vi ovan beskrivit dem. Rawls har också beskrivit hur han närmare tänker sig rättvisa mellan generationerna. Hans tankar i denna fråga kan förtydliga idén om ett rullande . Vad skulle vi uppfatta som en efter- strävandsvärd rättvisa om vi befann oss i en situation där vi inte visste vilken generation som vi tillhörde? Rawls´ svar blir följande: Kärnavfall, etik och ansvaret för framtida generationer ... varje förnuftig människa som inte vet vilken generation, social- klass, begåvningsgrupp o.s.v. hon tillhör accepterar principen om lika fördelning av risker, resurser och tillgångar som rättvis. (Rawls 1971, s. 284 ff.) I förhållande till framtida generationer formulerar Rawls en tre- delad uppgift för dagens generation. Den bör (1) åt eftervärlden bevara de framsteg som vår kultur och civilisation gjort, (2) vidmakthålla våra rättvisa institutioner och de institutioner som vidmakthåller rättvisa, och (3) till efterkommande allra helst överlämna ett större kapital, inneslutande mer kunskap och en mer utvecklad teknologi än vad vi själva fått från tidigare gene- rationer, kompensera kommande generationer för det som vi förbrukat och bereda möjligheter till ett bättre liv i ett rättvisare samhälle än dagens. Kort sagt: Vi bör förse kommande släkten minst med det vi själva fått, helst något mer och bereda dem så stor handlingsfrihet som möjligt. Man bör lägga märke till en viktig nyans i detta sammanhang. Rawls inbegriper men utvidgar den starka rättvise- princip som vi ovan formulerat den. Vi har inte bara förpliktelse att nyttja eller förbruka naturresurser på ett sådant sätt att efterkommande människogenerationer kan förväntas uppnå en likvärdig livskvalitet som den vi själva har. Vi har enligt Rawls också en förpliktelse att överlämna ett ännu större kapital än det vi själva mottog från föregående generationer. Det kan hävdas att Rawls på denna punkt levererar något som skulle kunna vara ett moraliskt överbud. Man bör kort sagt skilja mellan moraliska förpliktelser och moraliska överloppsgärningar. Låt oss ta föl- jande exempel: Det kan i vissa situationer ses som önskvärt att vi till våra barn överlämnar en större förmögenhet och en bättre social situation än den vi själva mottog från en föregående gene- ration. Om våra föräldrar var mycket fattiga och deras sociala situation svår, så skulle det t.o.m. kunna sägas vara mycket önsk- värt. Men kan man uppställa det som en moralisk förpliktelse att överlämna större tillgångar till sina barn än man mottog från sina föräldrar? Skulle det med andra ord vara omoraliskt att över- Kärnavfall, etik och ansvaret för framtida generationer lämna ungefär likvärdiga tillgångar eller t.o.m. mindre? Det kan knappast förhålla sig på detta sätt. Man måste skilja mellan det moralen kräver och det som går utöver det som moralen kräver, dvs. Denna etiska teori kan på ett naturligt sätt sammankopplas med idén om ett rullande . Grundtanken med idén om ett rullande nu är att och framtiden knyts samman av män- niskor och institutioner, som bär förpliktelser och utvecklings- möjligheter från en generation till nästa. En sådan kedja gör det möjligt att identifiera nya osäkerheter utifrån ny kunskap och komma med förbättringar. Och den nu levande generationen har en skyldighet att förse kommande generationer med resurser för att denna ansvarskedja inte pålägger framtida generationer med orimliga bördor. Detta är en konsekvens av en grundläggande ansvarsprincip att den som producerar ett avfall också ska ta hand om avfallet och i olika avseenden tillse att det inte skadar andra människor. Enligt idén om ett rullande nu får man tänka sig att varje generation har en förpliktelse gentemot de efterlevande. Varje generation är särskilt förpliktad bidra till att de närmast efter- levande generationerna, så att de kan uppnå en med dem lik- värdig livskvalitet genom kunskap, tekniska resurser och kulturellt kapital. Den sista komponenten i vårt etiska resonemang är den svåraste och mest kontroversiella: Vilka konkreta tillämp- ningar kan man göra av dessa etiska överväganden när det gäller utformningen av ett slutförvar för det använda kärnavfallet från svenska kärnkraftverk? Kärnavfall, etik och ansvaret för framtida generationer Den minimala rättviseprincipen och kärnavfallet Den minimala rättviseprincipen gäller för en oöverskådlig tidsrymd framåt och innebär enkelt uttryckt att så länge det finns levande varelser på denna planet, så är vi skyldiga att inte göra något som skulle kunna hota deras liv och hälsa . Konsekvensen för utformningen av ett slutförvar för använt kärnbränsle är både enkel och svår på samma gång. Kravspecifikationen på slutförvaret blir med denna princip helt entydig: Vi måste bygga ett slutförvar som kan skydda människor och andra levande organismers liv och hälsa hundra- tusentals år fram i tiden eller så länge som man kan förutse att avfallet är farligt. Möjligen kan man hävda att framtidshorisonten bryts då man kan förutse en kommande istid, kanske om 20 . kommer livsmöjlig- heterna i av lätt insedda skäl att vara begränsade. Huruvida avfallet fortfarande skulle vara hälsovådligt efter en eventuell framtida istid är en fråga som sammanhänger med teorier om den framtida klimatutvecklingen. Om det är sannolikt att en eller flera istider skulle kunna inträffa då avfallet är skadligt för mänskligt och annat liv, så kräver den minimala rättviseprincipen att vi utformar ett slut- förvar som kan motstå dessa påkänningar och i varje fall inte löper risken att förstöras på ett sådant sätt att ett läckage in- träffar. Klimatutvecklingen under ett 100 000-årigt perspektiv är enligt SKB:s FUD-program 2001 (kap. 10) föremål för för- djupade studier. I KASAM:s yttrande över FUD-programmet framhålls också att utgångspunkten för säkerhetsanalysen bör vara den tid som det använda kärnbränslet representerar en farlighet. Och man fortsätter: Osäkerheten i bedömningar och beräkningar kan öka med tiden och detta skall naturligtvis beaktas. Att avstå från långtidsbedömningar på grund av svårigheter kan dock aldrig vara en rimlig ambitionsnivå (Kärnavfall forskning och teknikutveckling, KASAM, 2002, s. Kärnavfall, etik och ansvaret för framtida generationer Ett sådant ställningstagande kan motiveras med den minimala rättviseprincipen, dvs. att vi har en moralisk förpliktelse att nyttja och förbruka naturresurser på ett sådant sätt att vi inte hotar framtida generationers livsmöjligheter. Denna princip kan förtydligas genom att sättas i relation till idén om ett avtagande ansvar och idén om ett rullande nu och ytterst förankras i en etisk teori av den karaktär som presenterat. Utvecklingen i ett 100 000-årigt perspektiv kräver också en annan sak, nämligen att förvaret måste utformas på ett sådant sätt att det inte ens på så lång sikt kräver något underhåll för att uppfylla sitt syfte: Att undanhålla det skadliga avfallet från det naturliga kretslopp som i detta särskilda fall skulle kunna skada liv och människor. Detta ligger i den s.k. KASAM-principen som formulerades : Ett slutförvar bör utformas så att det dels gör kontroll och åtgärder onödiga, dels inte omöjliggör kontroll och åtgärder (principen utvecklas närmare i KASAM:s rapport om Kunskapsläget på kärnavfallsområdet 1998, SOU 1998:68, ss. 10 11). Vi ska strax återkomma till kravet att slutförvaret inte bör ute- sluta ett underhåll. Låt oss först ställa frågan varför ett underhåll inte bör krävas? Svaret är följande: Vi kan inte förutsätta att framtida generationer besitter de tekniska färdigheter som vår nuvarande generation gör. Vi kan inte förutsätta att människor, som lever 10 000 eller 50 efter oss, har sådana tekniska hjälpmedel att de skulle vara kapabla att underhålla eller reparera ett läckande slutförvar. På ett paradoxalt sätt ger här osäkerheten om det framtida samhälls-, teknik- och kunskapsläget ett tydligt stöd för hur vi måste utforma ett slutförvar för att göra det på ett moraliskt ansvarigt sätt. Det måste utformas så att det utan kontroll och vidare åtgärder skyddar de människor, som kommer att leva i dess närhet från och med ca 2050 och ett par 100 fram i tiden. Den avgörande frågan blir då följande: Har vi de tekniska resurser och det kunnande, som krävs för att bygga en anläggning som uppfyller detta krav? Enligt många bedömare är svaret på denna fråga positivt. Lösningen heter KBS-3-metoden. Kärnavfall, etik och ansvaret för framtida generationer Den innebär att det använda kärnbränslet placeras i kapslar som deponeras i borrhål, ned i berggrunden. Kapslarna består av järn med ett hölje av koppar, som ska förhindra att vatten kommer i kontakt med bränslet. Kapslarna omsluts därefter av bentonitlera som ska skydda mot eventuella rörelser i berget och begränsa grundvattnets rörelser omkring kapseln. Efter att kapslarna placerats i berget kommer förvaret att förslutas. KBS-3-metoden är SKB:s huvudalternativ, men den har inte blivit slutgiltigt godkänd av myndigheter och regering. KASAM framhöll i yttrande över SKB:s FUD-program 1992 att den avgörande säkerhetsfrågan inte är hur det tar innan bränslekapseln förstörts, utan hur det tar för de toxiska grundämnena att förflyttas från bränslekapseln till bio- sfären, dvs. att säkerheten avgörs ytterst av hela barriärsystemets samfunkion. Den mest naturliga spridningsvägen är via grund- vattnet till markytan, men giftiga ämnen från det deponerade avfallet kan också nå biosfären i form av gaser eller genom avsiktligt eller oavsiktligt mänskligt intrång. Sannolikheten för ett avsiktligt mänskligt intrång är naturligt- vis omöjlig att beräkna. I den mån tillräcklig information bevaras och överförs på ett tillförlitligt sätt från generation till gene- ration (enligt idén om ett rullande nu), så skulle man kunna göra gällande att det avgörande ansvaret för konsekvenserna av ett sådant intrång faller på den som genomför det och inte på den som deponerat avfallet. En tillförlitlig informationsöver- föring reducerar också riskerna för ett oavsiktligt intrång. Den allvarliga frågan blir kanske om vi har tillräckliga kunskaper och tillräckliga tekniska resurser att på ett säkert sätt förhindra vattenburet eller gasformigt läckage från förvaret flera 100 fram i tiden. Kommer förvaret att motstå påfrest- ningar från istider och jordbävningar? Antag att vi inte kommer att ha ett tillförlitligt svar på denna fråga i den ansökan om uppförande av en slutförvarsanläggning som SKB avser att inlämna till regeringen . Ska vi då för att undvika att pålägga framtida generationer bördan att ta hand om ett slutförvar ändå uppföra en anläggning, som är det bästa vi Kärnavfall, etik och ansvaret för framtida generationer