sou · GSB392 · 2005-01-01 00:00:00 — Den viktigaste sakliga lagändringen som föreslås är att transpor- tören, och inte längre infrastrukturförvaltaren, skall bära ansvaret för skador som drabbar de resande (se avsnitt 4.5.2). Övriga änd- ringar i sak är främst motiverade av att av bestämmelserna bör stå i överensstämmelse med motsvarande regler i det reviderade för- draget om internationell järnvägstrafik (COTIF). Kapitlet föreslås inte innehålla bestämmelser om ansvar för försening och för andra brister i resans kvalitet. Skälet till detta har redovisats i avsnitt 4.2. Begreppet befordran har ersatts av det modernare begreppet transport som i stor utsträckning används i övrig transporträttslig reglering. Någon ändring i sak är inte avsedd. 9 kap. 1 § I paragrafen anges vilka transporter som omfattas av bestämmel- serna i kapitlet. Med järnvägstransport förstås transport med järn- väg som sker uteslutande inom (se vidare kommentaren till 8 kap. 1 §). Bestämmelserna i kapitlet kan i undantagsfall tillämpas på transport också utom (se kommentaren till 1 kap. 2 §). Paragrafen motsvarar 2 kap. 1 § och, vad gäller tillämpligheten på tunnelbana och spårväg, 1 kap. 1 § första stycket järnvägstrafik- lagen. På internationell transport tillämpas kapitlet dock endast om inte annat följer av 13 kap., dvs. De viktigaste skillnaderna vid internationell transport enligt COTIF är kravet på reklamation inom en tolvmånadersfrist, sär- skilda regler om uppehåll i preskriptionstiden när ett utom- processuellt ersättningskrav har framställts och ökade möjligheter till jämkning vid medvållande. Enligt 2 kap. 1 § järnvägstrafiklagen faller en persontransport utanför tillämpningsområdet för bestämmelserna om befordran av resande om den inte sker i i allmän trafik. Detta har sin bakgrund i bestämmelser om befordringsskyldighet på det allmänna järn- vägsnätet1. I avsnitt 4.4.2 föreslås att befordringsskyldigheten skall tas bort. Till följd därav bör inte heller tillämpningsområdet för det föreslagna 9 kap. järnvägslagen begränsas på samma sätt som . Ordet allmän finns därför inte med i den föreslagna paragrafen. 9 kap. 2 § Paragrafen innehåller de grundläggande bestämmelserna om transportörens ansvar för personskada. Den motsvarar 2 kap. 2 § järnvägstrafiklagen med den skillnaden att transportören anges som ansvarigt rättssubjekt. Övervägandena i den delen finns i avsnitt 4.5.2. Enligt paragrafen ansvarar transportören gentemot den resande på objektiv grund med undantag endast för force majeure. Transportören ansvarar således för alla skador som orsakas av händelser som är ett uttryck för de risker som järnvägsdriften för med sig och som inträffar under den egentliga transporten. Med begreppet resande bör avses var och en som uppehåller sig på tåget med anledning av ett transportavtal som han har ingått 1 Jfr prop. 1983/84:117 s. 127. eller åtminstone avser att ingå. Begreppet resande behandlas utför- ligt i prop. 1983/84:117 s. 120–121 och prop. 1975/76:7 s. 40 och s. 52–57. Avgränsningen av begreppet får betydelse bl.a. eftersom transportören föreslås ansvara för skador som tillfogas resande, medan infrastrukturförvaltaren även i fortsättningen föreslås ansvara för skador som tillfogas andra än resande (se avsnitt 5.2). Oavsett om den skadelidande är att anse som resande eller inte kommer dock personskadorna att ersättas enligt samma grunder. Begreppet järnvägsdriften behandlas i prop. 1983/84:117 s. 42 och 1975/76:7 s. 61. Begreppet definierades ursprungligen som lokomotivs och vagnars rörelse på järnvägen och vad som har sam- band med detta. En utvidgning av begreppet har efter hand skett och begreppet omfattar förutom själva transporten även all verk- samhet som kan uppfattas som ett naturligt komplement till denna. Infrastrukturförvaltaren skall anses som en person som transpor- tören anlitar för genomförande av transporten. Detsamma gäller den faktiske transportören. Sådana personers verksamhet kommer därmed att omfattas av transportörens järnvägsdrift. Övervägan- dena finns i avsnitt 4.5.2. Transportörens ansvar bör dessutom omfatta personskada som ett annat företag som använder samma infrastruktur orsakar resande hos transportören. En sådan skada bör nämligen också anses vara orsakad av en händelse som är ett uttryck för de risker som transportörens järnvägsdrift för med sig. De närmare övervägandena i denna del redovisas i avsnitt 4.6.2. 9 kap. 3 § Paragrafen innehåller bestämmelser om transportörens ansvar för skada på en resandes handresgods och personliga tillhörigheter. Den motsvarar 2 kap. 3 § järnvägstrafiklagen med den skillnaden att transportören anges som ansvarigt rättssubjekt. 9 kap. 4 § I denna paragraf behandlas transportörens ansvar för det fall denne tillfälligt avbryter järnvägsdriften och i stället transporterar eller låter transportera de resande med ett annat slags transportmedel. Paragrafen grundar sig på bestämmelsen i 2 kap. 4 § järnvägstrafik- lagen. Denna bestämmelse föreslås ändrad i sak. anges i den föreslagna paragrafen transportören som ansvarigt rättssubjekt. Transportören skall enligt förslaget vara ansvarig enligt järnvägsreglerna, och inte längre enligt reglerna som gäller för det använda transportmedlet, om den resande lider skada i en sådan situation. Enligt den förslagna paragrafen skall bestämmelsen dessutom i fortsättningen gälla oavsett orsaken till avbrottet. Övervägandena i denna del finns i avsnitt 4.6.2. 9 kap. 5 § Paragrafen innehåller regler om hur skadeståndet skall bestämmas, när ersättning skall utgå med anledning av att resande eller egen- dom i deras besittning har skadats. Den motsvarar i stort sett be- stämmelsen i 2 kap. 5 § järnvägstrafiklagen. Skillnaden är att begränsningsbeloppet enligt den föreslagna paragrafen anges i särskilda dragningsrätter (SDR) och uppgår till 1 400 SDR per resande. Övervägandena finns i avsnitt 4.6.2. 10 kap. Transport av inskrivet resgods och fordon Kapitlet, som är nytt, består av en enda paragraf. Paragrafen inne- håller dock ett flertal bestämmelser om transport med järnväg av inskrivet resgods och fordon som transporteras i samband med transport av resande. Med transport förstås transport som sker ute- slutande inom (se även kommentaren till 8 kap. 1 §). Dessa bestämmelser föreslås ersätta gällande bestämmelser om in- skrivet resgods i 4 kap. järnvägstrafiklagen (1985:192). Förslaget innebär att nu gällande bestämmelser om inskrivet res- gods i 4 kap. järnvägstrafiklagen ändras i sak på vissa punkter (se vidare avsnitt 4.7). Den viktigaste ändringen är att transportören anges som ansvarigt rättssubjekt gentemot de resande. I bihang A () till fördraget om internationell järnvägstrafik (COTIF) finns en definition av begreppet fordon. Enligt denna avses med fordon ett motorfordon eller ett släpfordon som transporteras i samband med transport av resande. Fördraget inne- håller däremot ingen uttrycklig förklaring till begreppet inskrivet resgods. Med inskrivet resgods måste i princip avses all slags egen- dom med undantag för fordon som transportören i anslutning till avtal om persontransport tar emot av den resande för transport på den sträcka som persontransportavtalet omfattar. Resgods skrivs enligt fördraget som huvudregel också endast in mot uppvisande av biljett. Om undantag medges i de allmänna transportvillkoren får dock resgods skrivas in utan att en biljett visas upp. I sådant fall skall fördragets bestämmelser såvitt avser en resandes rättigheter och skyldigheter i fråga om inskrivet resgods också tillämpas på den som lämnat in resgodset. 10 kap. 1 § Enligt första stycket skall den svenska översättningen av artiklar om inskrivet resgods och fordon i gälla även vid inrikes transport med järnväg. Det är närmare bestämt artikel 3 om definitioner, artiklarna 6–11 om ingående och fullgörande av transportavtal, artiklarna 12–14 om allmänna bestämmelser om rätt att medföra föremål, undersökning, och fullgörande av förvaltningsmyndig- hetens föreskrifter, artiklarna 16–25 om transport av inskrivet res- gods och fordon, artiklarna 36, 37 och 40–47 om ansvar i fråga om inskrivet resgods och fordon, artikel 53 om den resandes ansvar, artikel 54 om fastställelse av att föremål har skadats eller delvis gått förlorat och artikel 56.2–7 om transportörer mot vilka talan får föras samt artikel 59 om reklamation. Särskilda bestämmelser om viss internationell transport av inskrivet resgods och fordon finns i 13 kap. som då blir tillämpligt i stället för detta kapitel. Den svenska översättningen av artiklarna i finns i en bilaga till järnvägslagen. På OTIF:s hemsida () finns kom- mentarer till artiklarna i fördraget. Bakgrunden till paragrafens första stycke finns i avsnitt 4.7. De allmänna bestämmelserna i 8 kap. är tillämpliga på inrikes transport av inskrivet resgods och fordon. Av 8 kap. 3 § framgår att ett avtal rörande inrikes transport av inskrivet resgods och fordon får avvika från bestämmelserna i 10 kap. om bedömningen är att det ger en gynnsammare rättsställning för den resande. I fråga om ränta gäller bestämmelserna i räntelagen (1975:635). Hänvisningen i paragrafens första stycke till artikel 56.2–7 i innebär att den skadelidande inte kan framställa ersättningsanspråk mot vilken som helst av de transportörer som efter varandra utför en transport och som, enligt förslaget till 8 kap. 5 § andra stycket och 7 § första stycket, ansvarar solidariskt för transporten i dess helhet. Detta kan tyckas vara en motsägelse men torde i praktiken inte orsaka några tillämpningsproblem när det gäller en eventuell framtida inrikes transport av inskrivet resgods eller fordon efter- som antalet aktörer kommer att vara begränsat. Av andra stycket framgår att vad som sägs i 13 kap. 12 § om förordnande av sakkunnig även gäller vid inrikes transport. Kapitlet, som är nytt i järnvägslagen (2004:519), innehåller bestäm- melser om rättsförhållandet mellan transportören och godstransportkunderna vid godstransport med järnväg. Bestämmelserna har, med vissa sakliga ändringar, förts över från 3 kap. järnvägstrafiklagen (1985:192). I de delar där bestämmel- serna är oförändrade är förarbetena till järnvägstrafiklagen fort- farande i stora delar relevanta. Den viktigaste sakliga lagändringen är att transportören, och inte längre infrastrukturförvaltaren (järnvägen), skall bära ansvaret för skador som drabbar godstransportkunderna. Övervägandena i denna del finns i avsnitt 4.5.2 och ändringen kommenteras inte ytterligare nedan. Övriga ändringar i sak och de nya bestämmel- serna i 27–29 §§ är främst föranledda av att dessa bör stå i överens- stämmelse med motsvarande regler i det reviderade fördraget om internationell järnvägstrafik (COTIF). I järnvägstrafiklagen anges att järnvägen i vissa fall är ansvarig om gods minskas. Det som avses är att en godssändning delvis går förlorad. Orden minskas och minskningen är mindre lyckade och används därför inte i förslaget till 11 kap. I stället måste ut- trycken går förlorat och förlust i kapitlet anses inbegripa även det fallet att gods delvis går förlorat. När det gäller sådana godsslag som till följd av sin speciella känslighet är särskilt utsatta för volym- eller viktminskning, exempelvis genom avdunstning, under transporten kan därvid ett svinn av godset upp till en viss marginal ske utan att godset skall anses delvis ha gått förlorat (jfr 24 § punkt 4). Först när förlusten överstiger denna marginal utgör den en er- sättningsgill förlust. Någon saklig ändring är alltså inte avsedd. Ordet befordran i olika böjningsformer har ersatts av ordet transport som i stor utsträckning används i övrig transport- rättslig reglering. angivna språkliga ändringar kommenteras inte ytterligare nedan. 11 kap. 1 § I paragrafen anges vilka godstransporter som omfattas av bestäm- melserna i kapitlet. Med transport förstås transport som sker ute- slutande inom (se vidare kommentaren till 8 kap. 1 §). Motsvarande bestämmelse finns i 3 kap. 1 § järnvägstrafik- lagen. Den föreslagna paragrafen avviker dock i vissa avseenden från denna. För det första är kapitlets tillämpningsområde inte längre begränsat genom att transporten skall ske i allmän inrikes trafik, se kommentaren till 9 kap. 1 §. Vidare skall, om avtal har träffats om godstransport med järnväg, inte endast bestämmelserna i 11 kap. utan även de i 8 kap. tillämpas på transporten även när transportören ombesörjer denna med vägfordon (jfr 2 § andra stycket lagen (1974:610) om inrikes vägtransport). På internatio- nell godstransport skall liksom tidigare bestämmelserna om inrikes godstransport tillämpas endast om något annat inte följer av COTIF. I fortsättningen är det dock fördrag som avses. 11 kap. 2 § I paragrafen, som motsvarar 3 kap. 2 § järnvägstrafiklagen, erinras om att vanliga regler om hur avtal ingås gäller också för gods- transport med järnväg. Avtal om godstransport var nämligen tidi- gare ett realavtal som ansågs slutet först när järnvägen hade tagit emot godset för transport och normalt också hade tagit emot frakt- sedeln (se även förslaget till 8 kap. 5 § järnvägslagen med kom- mentar). I järnvägstrafiklagen skiljs inte mellan befordringsavtal och fraktavtal. En överenskommelse genom vilken transportören har åtagit sig att utföra en godstransport åt en godstransportkund betecknas också i lagförslaget transportavtal oavsett om överens- kommelsen har träffats innan godset avlämnas till transport eller först . De avtal som transportörerna ofta benämner transportavtal och som de regelmässigt ingår med sina större godskunder är egentligen inga transportavtal utan ett slags ramavtal för kommande transportavtal. När det gäller avtal genom vilka transportören förpliktar sig att ta emot och transportera visst bestämt gods används inom järnvägsbranschen normalt termen fraktavtal. Från branschens sida har det gjorts gällande att man gärna vill ha kvar denna terminologi. Jag anser emellertid det mindre lämpligt att benämna ramavtalet för transportavtal och det egentliga avtalet om utförande av viss järnvägstransport något annat. I förslaget till lagtext görs därför inte denna terminologiska uppdelning. 11 kap. 3 § I paragrafen ges vissa bestämmelser om användningen av transport- handlingar. Avsändaren och transportören kan komma överens om att någon transporthandling inte skall användas. Bestämmelserna motsvarar 3 kap. 3 § järnvägstrafiklagen. 11 kap. 4 § I paragrafen ges vissa grundläggande bestämmelser om fraktsedeln. Bestämmelsen motsvarar 3 kap. 4 § järnvägstrafiklagen. 11 kap. 5 § I paragrafen anges vilka uppgifter som en avsändare alltid skall lämna i en fraktsedel. Bestämmelsen motsvarar 3 kap. 5 § järnvägs- trafiklagen. 11 kap. 6 § I paragrafen ges ytterligare föreskrifter om fraktsedelns innehåll. När det gäller sådana uppgifter utöver de obligatoriska som av- sändaren vill föra in i fraktsedeln föreskrivs att införingen får göras endast om transportören medger det. Hänvisning till ramavtal rörande fraktberäkning m.m. sker regelmässigt och torde inte kräva uttryckligt medgivande. Paragrafen motsvarar 3 kap. 6 § järnvägs- trafiklagen. 11 kap. 7 § Paragrafen innehåller bestämmelser om avsändarens objektiva ansvar för uppgifterna i fraktsedeln. Den motsvarar 3 kap. 7 § järn- vägstrafiklagen. 11 kap. 8 § I paragrafen regleras transportörens skyldighet att kontrollera vissa förhållanden när denne tar emot godset till transport. Av bestäm- melsen framgår bl.a. att det inte finns en sådan kontrollskyldighet om avsändaren har lastat godset. Normalt förekommer endast vagnslasttransport varvid avsändaren ansvarar för lastningen. Para- grafen motsvarar 3 kap. 8 § järnvägstrafiklagen. 11 kap. 9 § Paragrafen innehåller bevisbörderegler. I första stycket finns bestäm- melser om bevisverkan av uppgifterna i fraktsedeln. Andra stycket innehåller en presumtionsregel som gäller oavsett om transporten utförs med eller utan fraktsedel. Bestämmelsen om presumtion innebär att godset eller förpackningen under vissa förutsättningar skall anses ha varit i gott skick när transportören tog emot godset till transport. Paragrafen motsvarar 3 kap. 9 § järnvägstrafiklagen. 11 kap. 10 § I paragrafen regleras avsändarens skadeståndsansvar vid bristfällig förpackning och lastning. Paragrafen motsvarar 3 kap. 10 § järn- vägstrafiklagen. 11 kap. 11 § I paragrafen ges vissa bestämmelser om farligt gods. Enligt första stycket har en avsändare som överlämnar farligt gods till transpor- tören en särskild upplysningsplikt. Transportören är skyldig att vidareförmedla upplysningarna till infrastrukturförvaltaren, se av- snitt 8.2. I andra stycket regleras följderna för avsändaren om han åsidosätter sin upplysningsplikt. Tredje stycket innehåller bevis- regler som gäller frågan om transportören, när han tog emot godset till transport, kände till det förhållande rörande godsets farlighet som senare har aktualiserats. Paragrafen motsvarar 3 kap. 11 § järn- vägstrafiklagen. 11 kap. 12 § I första stycket regleras de typer av anvisningar från avsändarens sida som transportören är skyldig att följa. Av andra stycket följer att det finns vissa inskränkningar i denna skyldighet. I tredje stycket finns en bestämmelse om underrättelseskyldighet när transpor- tören av skäl som anges i andra stycket inte kan följa en anvisning. Av fjärde stycket framgår att avsändarens rätt att förfoga över god- set består fram till den tidpunkt då mottagaren träder in i transportavtalet. Paragrafen motsvarar 3 kap. 12 § järnvägstrafik- lagen. Fraktsedeln har inte någon köprättslig dokumentfunktion. I en- lighet härmed är transportören enligt bestämmelsen (liksom enligt gällande ordning) inte skyldig att till mottagarens skydd kräva att avsändaren företer sitt fraktsedelsblad när denne lämnar en anvis- ning som innebär förfogande över godset. Bestämmelserna i skiljer sig på denna punkt. Enligt fördraget är nämligen, liksom före revideringen, en förutsättning för att avsändaren skall ha rätt att förfoga över godset under transporten att han visar upp fraktsedelsdubbletten för transportören2·. För inrikes vägtransport finns inte någon fraktsedel med dokumentfunktion. En överens- stämmelse mellan järnvägsrätten och vad som gäller för inrikes vägtransport finns alltså i detta avseende. Innan järnvägstrafiklagen trädde i kraft gällde emellertid enligt järnvägstrafikstadgan att en avsändare som har överlämnat godset för transport inte fick ändra fraktavtalet utan att visa upp fraktsedelsdubbletten3·. Det finns inte behov av att återinföra ett sådant krav och olika regler för inrikes och internationell järnvägstransport kommer i detta avseende att finnas även i fortsättningen. Det kan i sammanhanget också nämnas att det inte finns behov av en lagregel, motsvarande delar av bestämmelsen i artikel 18 i 2Artikel 19.1 i och artikel 30.1 och 2 i 1980. 1983/84:117 s. 58 f. , för inrikes järnvägstransport som anger det självklara att mottagaren har en förfoganderätt motsvarande avsändarens. 11 kap. 13 § I paragrafen regleras transportörens rätt till ekonomisk gottgörelse när transportören följer en anvisning om förfogande över godset. Paragrafen motsvarar 3 kap. 13 § järnvägstrafiklagen. 11 kap. 14 § Paragrafen innehåller bestämmelser om ersättningsskyldighet för transportören om han handlar i strid med 12 §. Bestämmelsen gäller inte för den faktiske transportören, se 8 kap. 6 §. Någon ansvarsbegränsning finns inte utan allmänna regler om bestäm- mande av skadestånd skall tillämpas på sådana ersättningar. Bestämmelsen motsvarar 3 kap. 14 § järnvägstrafiklagen. 11 kap. 15 § I 15–21 §§ behandlas parternas rättigheter och skyldigheter i sam- band med slutförandet av transportuppdraget. I 15 § första stycket anges förutsättningarna för att mottagaren skall kunna göra gällande sin rätt att träda in i transportavtalet. I första hand har mottagaren naturligtvis rätt att få ut godset. Andra rättigheter som kan bli aktuella är främst rätten till skadestånd för förlust, skada eller dröjsmål. Av andra stycket framgår att transpor- törens fordran på mottagaren förfaller till betalning med att mottagaren efter godsets ankomst till utlämningsplatsen begär att få ut godset eller mottagarbladet av fraktsedeln. En mottagare som begär att få ut godset eller mottagarbladet av fraktsedeln är skyldig att betala det belopp som transportören är berättigad att uppbära enligt transportavtalet. Det innebär att bestämmelsen i 3 kap. 15 § järnvägstrafiklagen har ändrats på så sätt att transpor- tören får kräva betalning av mottagaren inte endast av de fordringar som enligt transportavtalet har påförts denne utan även för de kostnader som enligt avtalet skall betalas av avsändaren och som denne inte har betalat. Bestämmelsen överensstämmer därmed på denna punkt med regleringen i COTIF. Övervägandena finns i av- snitt 4.9.2. 11 kap. 16 § Paragrafen innehåller vissa bestämmelser för det fallet att godset har belagts med efterkrav. Om godset har belagts med efterkrav ger vanligtvis avsändaren i transportavtalet transportören en instruk- tion att endast lämna ut godset till mottagaren mot att denne betalar det för godset avtalade priset. Eftersom mottagaren genom detta förfaringssätt normalt hindras från att undersöka godset före betalningen har avsändaren inte rätt till betalning mot efterkrav om inte detta har stöd i köpeavtalet. Om och i så fall till vilket belopp godset får beläggas med efterkrav och hur detta skall gå till är frågor som regleras avtalsvägen. Paragrafen motsvarar 3 kap. 16 § järnvägstrafiklagen. 11 kap. 17 § I paragrafen regleras det fallet att transporten fram till den plats där godset skall lämnas ut inte kan genomföras på det sätt som har för- utsatts i transportavtalet. Paragrafen motsvarar 3 kap. 17 § järn- vägstrafiklagen. 11 kap. 18 § I paragrafen regleras förfarandet när godset har kommit fram till den plats där det skall lämnas ut men utlämning inte kan äga rum. Det vanligaste utlämningshindret torde vara att mottagaren vägrar att ta emot godset, eventuellt på grund av att det är skadat. Para- grafen motsvarar 3 kap. 18 § järnvägstrafiklagen. 11 kap. 19 § I paragrafen ges transportören rätt till ersättning för vissa kostna- der när transport- eller utlämningshinder föreligger. Bestämmelsen motsvarar 3 kap. 19 § järnvägstrafiklagen. 11 kap. 20 § I paragrafen regleras det fallet att transportavtalet inte kan fullgöras och transportören inte får någon anvisning om vad som skall göras med godset. Under vissa förutsättningar skall transporten i sådana fall anses avslutad. Det innebär att transportören inte kan göras ansvarig som fraktförare för vad som sedan händer med godset. Transportören ansvarar därefter i stället enligt de regler som gäller för förvaring, jfr 11 kap. 22 § tredje stycket. Paragrafen motsvarar 3 kap. 20 § järnvägstrafiklagen. 11 kap. 21 § I paragrafen regleras transportörens rätt att sälja gods som denne har tagit emot för transport. Paragrafen motsvarar 3 kap. 21 § järn- vägstrafiklagen. 11 kap. 22 § Paragrafen innehåller huvudreglerna om transportörens ansvar vid godstransport. I första stycket behandlas det egentliga fraktföraransvaret, dvs. transportörens ansvar för att gods, som har tagits emot för transport, lämnas ut i rätt tid och i den mängd och det skick i vilket det togs emot. Ansvaret är objektivt men försett med undantag (23–24 §§) och beloppsmässiga begränsningar (28–30 §§). Ansvaret omfattar tiden från det godset togs emot för transport till dess att det lämnas ut till mottagaren eller transporten upphör på annat sätt, t.ex. enligt 20 §. Andra stycket innehåller en definition av begreppet dröjsmål. I tredje stycket preciseras transportörens ansvar i de fall då fraktförar- ansvaret inte skall tillämpas. Transportören, som själv har hand om förvaringen av upplagt gods, svarar för godset enligt allmänna regler om förvaring. Ansvaret vid förvaring är ett presumtions- ansvar, dvs. transportören blir ersättningsskyldig för förlust eller skada om denne inte visar att förlusten eller skadan inte beror på att transportören varit försumlig.