sou · GSB355d2 · 2005-01-01 00:00:00 — 25Mål C-109/91 mot Stichting Bedrijfspensioenfonds voor het Glazenwassers- en Schoonmaakbedrijf, 1993, s. I-4879 (Celex 61991J0109) svensk special- utgåva XIV, s. I-341. 26Mål C-7/93 Bestuur van het Algemeen burgerlijk pensioenfonds mot G.A. Beune, 1994, s. I-4471 (Celex 61993J0007). Direktivet om social trygghet 79/7/EEG Direktivet om social trygghet gäller bara förmåner som betalas av annan än arbetsgivaren, t.ex. staten eller arbetslös- hetskassan. Artikel 3 är av central betydelse för direktivet. Här anges vilka lag- stadgade system för social trygghet som omfattas av direktivet, dvs. av artikeln framgår direktivets tillämpningsområde i materiellt hän- seende. Artikel 3 måste läsas parallellt med artikel 2 som anger direktivets tillämpningsområde i personellt hänseende och artikel 4 som inne- håller själva diskrimineringsförbudet. Åtgärder är därmed inte nöd- vändiga för att genomföra artikel 3 som sådan, men artikeln utgör jämte artikel 2 en nödvändig del av underlaget för diskriminerings- förbudet i artikel 4. Våra förslag till lagstiftningsåtgärder med an- ledning av direktivet anges i anslutning till artikel 4 (se nedan). Definitionen av social trygghet Artikeln innehåller i praktiken definitionerna av direktivets begrepp social trygghet och andra inslag av socialt skydd. Dessa har uttolkats av och fått sin närmare innebörd bestämd genom av- göranden i . Sammanfattningsvis får följande anses gälla enligt ovan nämnda praxis. För att omfattas av direktivets materiella tillämpningsområde måste en förmån –utgöra hela eller en del av ett lagstadgat system till skydd vid sjukdom, invaliditet, ålderdom, olycksfall i arbetet, yrkessjukdom eller arbetslöshet, eller –utgöra en form av socialhjälp med samma syfte, samt –vara direkt och effektivt kopplad till skydd vid sjukdom, in- validitet, ålderdom, olycksfall i arbetet, yrkessjukdom eller ar- betslöshet. Direktivet om social trygghet 79/7/EEG Vilka svenska förmåner som omfattas Förmåner utgår till arbetstagare och/eller egenföretagare vid sjuk- dom, invaliditet, ålderdom, olycksfall i arbetet, yrkessjukdom eller arbetslöshet samt till arbetslösa enligt i huvudsak följande lagstad- gade svenska system. Uppräkningen är inte uttömmande. –sjukpenning enligt 3 kap. AFL, –havandeskapspenning enligt 3 kap. AFL, –tillfällig föräldrapenning enligt 4 kap. AFL, –sjukersättning enligt 7–9 kap. AFL, –aktivitetsersättning enligt 7–9 kap. AFL, –rehabiliteringsersättning enligt 22 kap. AFL, –ersättning enligt lagen (1976:380) om arbetsskadeförsäkring, och –närståendepenning enligt lagen (1988:1465) om ersättning och ledighet för närståendevård. Sjuklön från arbetsgivare – som i regleras i lagen (1991:1047) om sjuklön och i kollektivavtal – är enligt praxis att betrakta som lön (jfr artikel 141 i EG-fördraget). Sjuklön får därmed anses falla utanför definitionen av social trygghet och omfattas inte av direktivet. Frågor om sjuklön omfattas i stället av diskrimineringsförbudet i artikel 141 EG-fördraget. –ersättning enligt lagen (1976:380) om arbetsskadeförsäkring –inkomstpension, tilläggspension och premiepension enligt lagen (1998:674) om inkomstgrundad ålderspension Skydd vid olycksfall i arbetet –ersättning enligt lagen (1976:380) om arbetsskadeförsäkring Direktivet om social trygghet 79/7/EEG –ersättning enligt lagen (1976:380) om arbetsskadeförsäkring –ersättning enligt lagen (1997:238) om arbetslöshetsförsäkring, –ersättning enligt lagen (2000:625) om arbetsmarknadspolitiska program, och –aktivitetsstöd enligt förordningen (1996:1100) om aktivitetsstöd. Sammanfattningsvis kan konstateras att de svenska lagstadgade system som omfattas av direktivets tillämpningsområde i materiellt hänseende regleras i huvudsak i de författningar som omfattas av den arbetsbaserade försäkringen och av lagen (1997:238) om ar- betslöshetsförsäkring. Som vi har konstaterat under bedömningen avseende artikel 2 måste en person för att anses tillhöra den förvärvsarbetande be- folkningen stå till arbetsmarknadens förfogande. Dit räknas arbets- tagare eller egenföretagare som tvingas avbryta sitt arbete/verksam- het på grund av sin egen eller en nära anhörigs sjukdom, invaliditet, ålderdom, olycksfall i arbetet, yrkessjukdom eller arbetslöshet. Om en arbetstagare eller egenföretagare i dessa situationer får en för- mån genom hela eller en del av ett lagstadgat system eller genom en form av socialhjälp och som är direkt och effektivt kopplad till skydd vid sjukdom etc. omfattas han eller hon av direktivets ma- teriella tillämpningsområde. Också en arbetssökande som får en förmån från hela eller en del av ett lagstadgat system eller genom en form av socialhjälp och som är direkt och effektivt kopplad till skydd vid sjukdom etc. omfattas av direktivets materiella tillämp- ningsområde. Enligt artikel 3.3 skall rådet, i avsikt att se till att likabehandlings- principen i företags- eller yrkesbaserade system tillämpas, på för- slag från kommissionen, anta bestämmelser som klart anger dess väsentliga innehåll, räckvidd och åtgärderna för dess genomförande. Tanken var ursprungligen att även företags- och yrkesbaserade system för social trygghet skulle omfattas av direktivet.27 Så blev emellertid inte fallet. Dessa system omfattas i stället av rådets direktiv /378/EEG av om genomförandet av 27 Jfr COM (76) 650 final. Direktivet om social trygghet 79/7/EEG principen om likabehandling av kvinnor och män i fråga om företags- eller yrkesbaserade system för social trygghet.28 4.3.4Likabehandlingsprincipen (artikel 4) Vårt förslag: Skyddet mot könsdiskriminering i fråga om lag- stadgade system som lämnar skydd vid sjukdom etc. genomförs genom att lagen (2003:307) om förbud mot diskriminering ändras på sätt att diskrimineringsgrunden kön läggs till i för- budet som gäller i fråga om socialförsäkringen och anslutande bidragssystem (11 §) och i förbudet som gäller arbetslöshetsför- säkringen (12 §). Enligt artikel 4.1 innebär likabehandlingsprincipen att det inte skall förekomma någon som helst diskriminering på grund av kön, vare sig direkt eller indirekt, särskilt med hänvisning till äktenskaplig status eller familjestatus, i synnerhet vad beträffar –systemens räckvidd och villkoren för tillgång till dem, –skyldigheten att betala avgifter och beräkningen av avgifterna, –beräkningen av förmåner, bland annat tillägg avseende make/ maka och familjemedlemmar samt de villkor som bestämmer varaktigheten och bibehållandet av rätten till bidrag. Av artikel 4.2 framgår att likabehandlingsprincipen inte skall påverka de bestämmelser som gäller skydd för kvinnor på grund av moder- skap. EG-direktiv riktar sig mot medlemsstaterna. De är bindande för medlemsstaterna med avseende på det resultat som skall uppnås men överlåter åt de nationella myndigheterna att bestämma form och tillvägagångssätt för genomförandet. Medlemsstaterna är skyl- diga att uppnå resultatet inom den tid som anges i direktivet. Om en medlemsstat genomför ett direktiv på rätt sätt och inom rätt tid 28 EGT L 225, , s. 40 (Celex 31986L0378), svensk specialutgåva område 5, volym 4, s. 83. Direktivet om social trygghet 79/7/EEG får det verkningar gentemot enskilda genom de genomförandeåt- gärder som vidtas. Problem uppstår emellertid om en medlemsstat inte genomför ett direktiv på rätt sätt och inom rätt tid. Den en- skilde har därför rätt att under vissa förutsättningar direkt åberopa bestämmelser i ett direktiv. Detta kallas för direkt effekt. För att en bestämmelse i ett direktiv skall kunna få direkt effekt måste den ge enskilda rättigheter mot staten samt vara ovillkorlig, klar och en- tydig. Innebörden av ett direktivs direkta effekt är att den enskilde gentemot en stat som inte genomfört ett direktiv på rätt sätt i rätt tid direkt kan åberopa bestämmelserna i direktivet för att hävda sin rätt. har i flera avgöranden slagit fast att artikel 4.1 har direkt effekt.29 Om det i avsaknad av nationella genomförandeåt- gärder föreligger direkt diskriminerande bestämmelser skall enligt domstolen kvinnor respektive män behandlas på samma sätt och enligt samma regler som en man respektive kvinna i samma situa- tion. Om det i avsaknad av nationella genomförandeåtgärder före- ligger indirekt diskriminerande bestämmelser skall enligt domstolen den krets av personer som diskrimineras därigenom, vare sig det är fråga om kvinnor eller män, behandlas på samma sätt och enligt samma regler som den krets av personer som erhåller förmånen i fråga. I avsaknad av nationella regler för genomförandet utgör enligt domstolen befintliga regler den enda möjliga jämförelsepunkten. Förbud mot direkt diskriminering Direktivet om social trygghet förbjuder liksom likabehandlings- direktivet direkt diskriminering. Till skillnad mot likabehandlings- direktivet finns i direktivet om social trygghet ingen definition av vad som avses med direkt diskriminering. I likabehandlingsdirekti- vet definieras direkt diskriminering på följande sätt. När en person på grund av könstillhörighet behandlas mindre förmånligt än en 29 Se bl.a. mål 71/85 Nederländska staten mot Federatie Nederlandse Vakbeweging, 1986, s. 3855 (Celex 61985J0071), mål 286/85 och mot Mi- nister for Social Welfare and Attorney General, 1987, s. 1453 (Celex 61985J0286), mål 384/85 mot Chief Adjudication Officer, 1987, s. 2865 (Celex 61985J0384), mål C-102/88 Ruzius-Wilbrink mot Bestuur van de Bedrijfsvereniging voor Overheidsdiensten, 1989, s. 4311 (Celex 61988J0102), mål C-31/90 mot Chief Adjudication Officer, 1991, s. I-3723 (Celex 61990J0031), mål C-337/91 A.M. van Gemert-Derks mot Nieuwe Industriële Bedrijfsvereniging, 1993, s. I-5435 (Celex 61991J0337), mål C-154/92 mot Rijksdienst voor pensioenen, 1993, s. 3811 (Celex 61992J0154) och mål C-343/92 M.A. De Weerd née Roks m.fl., 1994, s. I-571 (Celex 61992J0343). Direktivet om social trygghet 79/7/EEG annan person behandlas har behandlats eller skulle ha behandlats i en jämförbar situation. Några exempel på direkt diskriminering är följande. I det ovan nämnda Drake-målet var omständigheterna sådana att en viss förmån enligt den i målet aktuella lagstiftningen inte utgick till en gift kvinna som levde med eller underhölls av sin make. I samma situation utgick dock förmånen till en gift man. Domstolen konstaterade att detta stod i strid med artikel 4.1. I Integrity-målet30 slog domstolen fast att artikel 4.1 måste tolkas så att den utesluter nationell lagstiftning som förbehåller möjlighe- ten att slippa betala avgifter till socialförsäkringen för gifta kvinnor, änkor och studenter utan att samma möjlighet ges till gifta män och änklingar i samma situation. Av domen i Gemert-Derks-målet31 framgår att nationell lagstift- ning som berövar kvinnor rätten till en socialförsäkringsförmån inom ramen för direktivets tillämpningsområde och som i samma situation fortsätter att utgå till män står i strid med artikel 4.1. Av domen i framgår att nationell lagstiftning som föreskriver olika beräkningsmetoder för rätt till pension beroende på förmånstagarens kön står i strid med artikel 4.1. Förbud mot indirekt diskriminering Direktivet om social trygghet förbjuder liksom likabehandlings- direktivet indirekt diskriminering. Till skillnad mot likabehandlings- direktivet finns i direktivet om social trygghet ingen definition av vad som avses med indirekt diskriminering. I likabehandlingsdirekti- vet definieras indirekt diskriminering på följande sätt. När en sken- bart neutral bestämmelse eller ett skenbart neutralt kriterium eller förfaringssätt särskilt missgynnar personer av ett visst kön jämfört med personer av det andra könet, om inte bestämmelsen, kriteriet eller förfaringssättet objektivt kan motiveras av ett berättigat mål och medlen för att uppnå detta mål är lämpliga och nödvändiga. Av praxis framgår att artikel 4.1 utgör hinder för en nationell reglering som, även om den är neutralt formulerad, i 30Mål C-373/89 Caisse d´assurances socials pour travailleurs indépendents Integrity mot , 1990, s. I-4243 (Celex 61989J0373). 31Mål C-337/91 A.M. van Gemert-Derks mot Nieuwe Indutriële Bedrijfsvereniging, 1993, s. I-5435 (Celex 61991J0337) se också mål C-338/91 H. Steenhorst-Neerings mot Bestuur van de Bedrijfsvereniging voor Detailhandel, 1993, s. I-5475 (Celex 61991J0338). 32Mål C-154/92 mot Rijksdienst voor pensioenen, 1993, s. I-3811 (Celex 61992J0154). Direktivet om social trygghet 79/7/EEG praktiken missgynnar en betydligt större procentandel kvinnor än män, om inte denna åtgärd kan anses vara befogad med hänsyn till objektiva faktorer som inte har samband med könsdiskriminering. Så är fallet enligt domstolen om de medel som valts dels avser en legitim målsättning i socialpolitiken i den medlemsstat vars lagstift- ning berörs, dels är lämpliga och nödvändiga för att uppnå det efter- strävade målet.33 Domstolen har vidare konstaterat att socialpoliti- ken tillhör medlemsstaternas kompetensområde. Följaktligen ankom- mer det på medlemsstaterna att välja de medel som är lämpliga för att förverkliga de social- och sysselsättningspolitiska målsättningar- na. Vid utövandet av denna kompetens har medlemsstaterna ett stort utrymme för skönsmässig bedömning.34 Domstolen har vidare i flera avgöranden slagit fast att medlemsstaterna vid utövandet av den behörighet som de enligt artiklarna 117 (numera artikel 136) och 118 (numera artikel 137) i EG-fördraget tillerkänns för att be- stämma sin socialpolitik inom ramen för ett nära samarbete som organiserats av kommissionen är fria att bestämma arten och omfatt- ningen av de sociala skyddsåtgärderna, däri inbegripet social trygg- het, samt de konkreta medlen för deras förverkligande. Medlems- staterna har rätt att, i avsikt att begränsa sina socialutgifter, vidta åtgärder som innebär att vissa kategorier av personer berövas rätten till sociala förmåner, om de därvid beaktar principen om likabehand- ling av kvinnor och män.35 Teuling-målet36 handlade om vissa bestämmelser i den nederländska lagstiftningen som påstods vara indirekt diskriminerande mot kvinnor. Enligt dessa bestämmelser var en tilläggsförmån till förtidspension beroende av civilstånd och den inkomst som direkt eller indirekt kunde härledas från makens arbete eller av förekomsten av ett barn som var ekonomiskt beroende av förmånstagaren. Domstolen kon- staterade att ett system där en tilläggsförmån inte direkt beror på förmånstagarens kön men som tar hänsyn till dennes äktenskapliga status eller familjestatus och enligt vilket avsevärt färre kvinnor än män kommer i åtnjutande av förmånen är indirekt diskriminerande om inte förmånen kan berättigas av skäl som utesluter könsdiskri- minering. Domstolen fann att en avsevärt större andel män än 33Se bl.a. mål 30/85 Teuling, C-102/88 Ruzius-Wilbrink, C-343/92 Roks, C-317/93 Nolte, C-444/93 Megner/Scheffel och C-8/94 Laperre. 34Se bl.a. mål C-229/89 Kommissionen mot , C-226/91 Molenbroek, C-343/92 Roks, C-317/93 Nolte, C-444/93 Megner/Scheffel och C-8/94 Laperre. 35Se bl.a. mål C-343/92 Roks, C-137/94 och C-280/94 . 36Mål 30/85 J. W. Teuling mot styrelsen för Bedrijfsvereniging voor de Chemische Industrie, 1987, s. 2497 (Celex 61985J0030). Direktivet om social trygghet 79/7/EEG kvinnor kunde komma i åtnjutande av förmånen i fråga. Systemet ansågs dock vara berättigat eftersom syftet var att garantera existens- minimum för en förmånstagare med make/maka eller barn som var ekonomiskt beroende av denne genom tilläggsförmånen som ut- gjorde kompensation för den större försörjningsbörda som förelåg jämfört med en ensamstående person. Indirekt diskriminering i strid med artikel 4.1 förelåg alltså inte.37 Även Ruzius-Wilbrink-målet38 handlade om vissa bestämmelser i den nederländska lagstiftningen som påstods vara indirekt diskri- minerande mot kvinnor. Enligt dessa bestämmelser uteslöts deltids- anställda från en socialförsäkringsförmån som heltidsanställda var berättigade till. Domstolen konstaterade att ett system som det aktuella särskilt missgynnade kvinnor jämfört med män eftersom kvinnor i större utsträckning än män jobbade deltid. Det stod där- för i strid med artikel 4.1 om inte skillnaden i behandling mellan de olika kategorierna av arbetstagare var objektivt berättigad av skäl som inte hade med könsdiskriminering att göra. Det enda skäl som åberopades var att det vore orättvist att garantera deltidsarbetande en högre förmån än den lön de tidigare erhållit. Detta skäl godtogs inte av domstolen eftersom nivån på förmåner i flera andra fall enligt samma lag var högre än den tidigare lönen. Indirekt diskri- minering i strid med artikel 4.1 förelåg således. I Roks-målet39 uttalade domstolen att artikel 4.1 utgör hinder för en nationell reglering som, uppställer som krav en viss inkomst för rätt till en förmån, ett krav som även om det är neutralt utformat i praktiken missgynnar en betydligt större procentandel kvinnor än män, även om motivet är budgetmässiga överväganden. I det ovan nämnda Nolte-målet40 slog domstolen fast att artikel 4.1 skall tolkas på så sätt att den inte utgör hinder för en nationell ordning som innebär att undantag från det lagstadgade systemet för ålderpensionsförsäkring görs för anställningar som normalt medför mindre än 15 timmars arbete och ger rätt till lön mot- svarande högst en sjundedel av det månatliga referensbeloppet även om den berör många fler kvinnor än män, då den nationella lag- stiftaren skäligen har kunnat anse att den aktuella lagstiftningen var nödvändig för att uppnå ett socialpolitiskt mål som helt saknade samband med diskriminering på grund av kön. Det är fallet när undan- 37Jfr mål C-229/89 Kommissionen mot , 1991, s. I-2205 (Celex 61989J0229). 38Mål C-102/88. 39Mål C-343/92. 40Mål C-317/93. Direktivet om social trygghet 79/7/EEG taget av dessa anställningar från den obligatoriska försäkringen svarar mot en strukturell princip i en avgiftsfinansierad ordning för social trygghet, är det enda sättet att möta samhällets efterfrågan på dessa anställningar och är avsett att undvika en ökning av illegala anställningar och manövrar för att kringgå sociallagstiftningen. I det ovan nämnda Megner-målet41 slog domstolen fast att artikel 4.1 skall tolkas på så sätt att en nationell ordning, som innebär att undantag från skyldighet att tillhöra och betala avgift till lagstadgad sjuk- och ålderspensionsförsäkring görs för anställningar med ordi- narie arbetstid om mindre än och ordinarie lön uppgående till högst en sjundedel av det månatliga referensbelop- pet, inte utgör en diskriminering på grund av kön, även om bestäm- melserna klart berör fler kvinnor än män, då den nationella lagstifta- ren skäligen har kunnat anse att den ifrågavarande lagstiftningen var nödvändig för att uppnå ett socialpolitiskt mål som helt saknade samband med diskriminering på grund av kön. Detta gäller även för en nationell ordning som innebär att undantag från avgiftsplikt till lagstadgad arbetslöshetsförsäkring görs för anställningar som är av sådant slag att de vanligtvis begränsas till en ordinarie arbetstid som understiger , eller på förhand är föremål för en sådan begränsning enligt ett anställningsavtal. Det är fallet när undantaget av dessa anställningar från den obligatoriska försäkringen svarar mot en strukturell princip i en avgiftsfinansierad ordning för social trygghet, utgör det enda sättet att möta samhällets efterfrågan på dessa anställningar och är avsett att undvika en ökning av illegala anställningar och manövrar för att kringgå sociallagstiftningen. I uttalade domstolen att artikel 4.1 inte ut- gör hinder för tillämpning av nationell lagstiftning som innebär att det som villkor för att få rätt till ersättning på grund av arbets- oförmåga krävs att sökanden har uppburit viss inkomst av arbete eller i samband med arbete närmast före den tidpunkt då arbetsoförmågan inträdde, även om detta villkor påverkar kvinnor i större utsträckning än män. Det överensstämmer enligt domstolen med ett legitimt socialpolitiskt mål att garantera en minimiinkomst åt dem som har uppburit inkomst av arbete eller i samband med arbete som de på grund av arbetsoförmåga har tvingats avstå från. Att som villkor för denna minimiinkomst kräva att vederbörande har uppburit sådan inkomst närmast före den tidpunkt då arbetsoförmågan inträdde, är ett medel som är lämpat att uppnå 41Mål C-444/93. 42Mål C-280/94. Direktivet om social trygghet 79/7/EEG Det är vidare rimligt att den nationelle lagstiftaren vid utövandet av sin behörighet kan tänkas ha ansett att medlet var nödvändigt för att uppnå målet. Den omständigheten att ett sådant system har ersatt ett system som bestod av en rent allmän försäk- ring med ett jämförelsevis högre antal förmånstagare påverkar inte dess förenlighet med gemenskapsrätten. Gemenskapsrätten hindrar nämligen inte medlemsstaterna att vidta åtgärder som innebär att vissa kategorier av personer berövas rätten till en social förmån, så länge som dessa åtgärder överensstämmer med principen om likabe- handling av kvinnor och män i artikel 4.1 i direktiv /7/EEG. En medlemsstat är dessutom fri att inom ramen för sin socialpolitik införa nya regler som medför att ett minskat antal personer har rätt till en viss social trygghetsförmån. Äktenskaplig status eller familjestatus Av artikel 4.1 framgår att någon direkt och indirekt diskriminering inte får förekomma, särskilt med hänvisning till äktenskaplig status (engelska: marital status) eller familjestatus (engelska: family status). Uttrycken är desamma som i likabehandlingsdirektivet. Någon de- finition finns dock inte, varken i direktivet om social trygghet eller i likabehandlingsdirektivet. Av artikel 4.1 framgår att förbudet mot direkt och indirekt diskri- minering i synnerhet gäller –systemens räckvidd och villkoren för tillgång till dem, –skyldigheten att betala avgifter och beräkningen av avgifterna, –beräkningen av förmåner, bland annat tillägg avseende make/ maka och familjemedlemmar samt de villkor som bestämmer varaktigheten och bibehållandet av rätten till bidrag. Skydd för kvinnor på grund av moderskap Enligt artikel 4.2 utgör artikel 4.1 inget hinder för skydd av kvinnor på grund av moderskap. I likabehandlingsdirektivet finns motsvaran- de bestämmelse. Direktivet om social trygghet 79/7/EEG Det finns inga regler i som förbjuder könsdiskrimine- ring i de avseenden som avses i direktivet. Sådana diskriminerings- förbud skall alltså införas. Lagstiftning är den enda tänkbara me- toden. Sammanfattningsvis får likabehandlingsprincipen i artikel 4.1 enligt ovan nämnda praxis anses ha denna innebörd: –innebörden av begreppen direkt och indirekt diskriminering överensstämmer med de definitioner av begreppen som finns i likabehandlingsdirektivet, –indirekt diskriminerande bestämmelser är berättigade om de är ett medel för att uppnå en legitim målsättning i socialpolitiken i den medlemsstat vars lagstiftning berörs och är lämpliga och nödvändiga för att uppnå detta mål, –det ankommer på medlemsstaterna att välja de medel som är lämpliga för att förverkliga de social- och sysselsättningspoliti- ska målsättningarna, –vid utövandet av denna kompetens har medlemsstaterna ett stort utrymme för skönsmässiga bedömningar, –det ankommer på medlemsstaterna att bestämma arten och om- fattningen av sociala skyddsåtgärder, dock under förutsättning att principen om likabehandling av kvinnor och män beaktas. Som anförts i avsnitt 3.2.2 avseende likabehandlingsdirektivet kan innebörden av likabehandlingsprincipen oberoende av äktenskaplig status antas vara att man skall behandlas lika oberoende av om man är gift, aldrig har varit gift eller har varit gift men äktenskapet har upphört på grund av dödsfall, skilsmässa eller nullitet. Där har också anförts att likabehandling oberoende av familjestatus kan antas syfta på en persons ställning inom en familj t.ex. som för- älder, barn, mor- eller farförälder. Äktenskaplig status eller familje- status har särskild betydelse i fråga om social trygghet. Många med- lemsstaters sociala trygghetssystem bygger på en modell med en