sou · GSB3122d2 · 2005-01-01 00:00:00 — Att inte registrera sådana beslut innebär, påpekades det i förarbetena, att information som kan ha betydelse vid framtida bedömningar i åtals- och påföljdsfrågor går förlorad.32 Utöver vad som anfördes i förarbetena kan som skäl för registrering av åtalsunderlåtelser enligt LUL framhållas det sköt- samhetskrav som beslutet om åtalsunderlåtelse är förenat med och följderna av fortsatta lagöverträdelser, bl.a. åklagarens möjlighet till återkallelse av beslutet. Ett annat skäl är att åklagaren, vid sin bedömning av om åtalsunderlåtelse skall meddelas, särskilt skall ta hänsyn till om den unge har gjort sig skyldig till brott. Även om övervägande skäl talar för att straffvarning också fortsättningsvis skall antecknas i registret kan det enligt vår mening ifrågasättas om inte den nuvarande registreringstiden bör förkortas. Vad som talar för en sådan ändring är särskilt de negativa effekter registreringen medför för den unge som försöker att sköta sig. , vars betänkande låg till grund för lagen om belastningsregister,33 uppgav att man hade erfarit att registreringen av åtalsunderlåtelser enligt LUL i många fall hade lett till stötande resultat. Utredningen sade att unga, som kanske vid 15–gjort sig skyldiga till ett enstaka brott, därefter har fått se sina möjligheter till exempelvis utlandsstudier eller annan tjänstgöring spolierade på grund av anteckningar i registret. menade att uppgifter om sådana åtalsunder- låtelser bör, med hänsyn till den unges möjligheter till resocialisering, gallras efter förhållandevis . Om den unge inte har gjort sig skyldig till nya brott efter det att han fått åtalsunderlåtelse ansåg utredningen att anteckningen borde kunna utgå. 1997/98:97 s. 75. 33Betänkandet Polisens register (SOU 1997:65) s. 143 f., 174. I den efterföljande propositionen avvisades dock förslaget.34 Departementschefen menade att rehabiliteringsaspekterna inte väger tyngre vid åtalsunderlåtelser än vid domar och att tillräckliga skäl att införa en annan gallringstid än huvudregelns för uppgifter om unga lagöverträdare inte förelåg. Vi delar uppfattning att gallringstiden inte, med hänsyn till intresset av den unges möjligheter till resocialise- ring, bör vara längre än vad som är absolut nödvändigt för att syftet med registreringen skall kunna uppnås, dvs. framför allt att tidigare brottslighet skall kunna beaktas om den unge gör sig skyldig till nya brott. Vid prövningen av som en registrering lämpligen bör kvarstå bör, som nämnts, beaktas de nackdelar som registreringen medför för den unge som försöker sköta sig. Utöver de konsekvenser som anförde kan nämnas att registreringen kan begränsa den unges möjligheter att erhålla körkort och komma i fråga för vissa anställningar. I syfte att motivera den unge att avhålla sig från fortsatt brottslighet skulle registreringstiden kunna förkortas under förutsättning att återfall inte sker . Enligt vår bedömning skulle den av förordade treårs- perioden vara en lämplig tidsfrist. En sådan bestämmelse skulle stämma väl överens med lag- stiftarens intentioner med institutet åtalsunderlåtelse i LUL, bl.a. att ett beslut därom är ett tillräckligt ingripande från samhällets sida mot den unge som har gjort sig skyldig till ett brott och att reaktionen blir mer ingripande om den unge återfaller i brott. Vi föreslår därför en regel av innebörd att åklagares eller domstols beslut om straffvarning skall gallras ur registret efter beslutet under förutsättning att det inte införs någon ny anteckning, dvs. att den unge inte lagförs för ny brottslighet . Att en ny period börjar löpa om den unge lagförs för brott innan det är dags att gallra den befintliga uppgiften följer redan av nu gällande regler. Vi anser att en sådan bestämmelse på ett verkningsfullt sätt skulle kunna bidra till den unges anpassning i samhället. 1997/98:97 s. 92. 8Överlämnande till vård inom – Socialtjänst- påföljd Den reform som trädde i kraft i fråga om unga lagöverträdare avsåg bl.a. att stärka överlämnandepåföljdens ställning genom att de straffrättsligt motiverade kraven på förutse- barhet, konsekvens och proportionalitet gavs större utrymme. BRÅ:s utvärdering i denna del visar emellertid på att reformen inte har fått fullt genomslag. När det gäller den allmänna inriktningen för utredningens arbete framhålls i direktiven att de grundläggande principer som redovisades i samband med förändringar alltjämt skall vara vägledande. Det innebär att påföljdssystemet för unga lagöverträdare skall bygga på principen att barn och ungdomar som har begått brott i första hand skall bli föremål för insatser inom . Det anges vidare att det måste vara en ambition att de åtgärder som vidtas skall syfta till att åstadkomma en positiv förändring och främja en gynnsam utveckling, genom bl.a. vård och utbildning. Vidare framhålls att de straffrättsliga principerna om proportionalitet, förutsebarhet och konsekvens skall ha fortsatt genomslag i påföljderna. När det gäller utredningens uppdrag i fråga om påföljden överlämnande till vård inom skall utredningen pröva om ytterligare åtgärder kan vidtas för att förstärka och utveckla påföljden, förtydliga ansvar för vård och åtgärder beträffande unga lagöverträdare samt redovisa vilka förändringar som i så fall bör göras. Utredningen skall också överväga hur samarbetet mellan och berörda myndigheter skulle kunna utvecklas och förbättras och hur hinder i detta hänseende skall kunna övervinnas. Överlämnande till vård inom – Socialtjänstpåföljd 8.2.1Förutsättningar att döma till överlämnandepåföljden Påföljden överlämnande av vård inom regleras i 31 kap. 1 § BrB. För att kunna döma någon som begått brott till överlämnande till vård inom krävs dels att den tilltalade är (vid tiden för domen), dels att den unge kan bli föremål för vård eller annan åtgärd enligt SoL eller LVU. I princip är det domstolen som har att pröva om vårdbehov föreligger och domstolen är alltså inte skyldig att okritiskt godta socialnämndens bedömning av denna fråga. Om den unge redan erhåller vård enligt SoL eller LVU torde domstolen dock i de flesta fall kunna förutsätta att ett vårdbehov finns. En förutsättning av processuell natur för att domstolen skall kunna döma till överlämnandepåföljden är att det finns ett yttrande av socialnämnden i målet (28 § LUL). Vad yttrandet skall innehålla framgår av 11 § LUL. ställdes det krav på att rätten skulle inhämta yttrandet. För att korta handläggningstiden avskaffades emellertid detta krav. Om ett yttrande som inhämtats av åklagaren skall kunna användas av domstolen är det emellertid nödvändigt att yttrandet består av aktuella uppgifter. Det är möjligt för domstolen att försäkra sig om detta genom en informell kontakt med socialnämnden. Om åklagaren inte har erhållit något yttrande eller om yttrandet har blivit inaktuellt bör domstolen begära in ett yttrande från socialnämnden. Domstolen skall – när den bestämmer påföljden till överlämnande till vård inom och det därvid är aktuellt med frivillig vård – meddela den unge en föreskrift om att genomgå den vård eller de åtgärder som finns upptagna i en vårdplan. Föreskrifterna bör utformas så att den unge åläggs att följa den vårdplan som utarbetats av socialnämnden och som bifogats nämndens yttrande i målet. En sådan föreskrift är emellertid möjlig endast när vården skall komma till stånd på frivillig väg, med stöd av SoL. Skulle det i stället vara aktuellt med vård med tillämpning av LVU, saknar en föreskrift värde, eftersom tvångsvård kan komma ifråga endast när den unge eller hans föräldrar inte lämnar sitt samtycke eller medverkar till den vård som socialnämnden bedömer nödvändig. Överlämnande till vård inom – Socialtjänstpåföljd Föreskrifterna gäller uteslutande för den unge och har ingen bindande verkan för . har alltså ingen skyldighet att vidta de åtgärder som står i planen, utan skall i stället fortsätta att verka utifrån den socialrättsliga lagstiftningen. Man torde dock kunna förutsätta att planen inte frångås om det inte finns beaktansvärda skäl härför. Föreskrifterna i domen skall medföra att den unge får en god uppfattning om vad ett över- lämnande till vård inom kommer att innebära för honom. Vidare skall föreskrifterna skapa ett underlag vid prövningen om det finns skäl att meddela den dömde varning eller undanröja överlämnandepåföljden. Reformen innebar att domstolen får döma till överlämnande till vård inom endast om de av planerade åtgärderna, tillsammans med eventuella tilläggsstraff (dagsböter eller föreskrift om ungdomstjänst), kan anses tillräckligt ingripande såsom reaktion på brottet. Tilläggssanktioner – böter och föreskrift om ungdomstjänst Ett överlämnande till vård inom kan enligt 31 kap. 1 § 3 st. BrB kombineras med böter eller föreskrift om ungdoms- tjänst om det behövs med hänsyn till brottslighetens straffvärde eller art eller den tilltalades tidigare brottslighet. Det är däremot inte möjligt att förena ett överlämnande till vård inom social- tjänsten med både böter och ungdomstjänst. Dagsböterna kan bestämmas till högst 200 och detta gäller oavsett om böter stadgas för brottet eller inte. När det gäller bedömningen av om böter skall utdömas bör även beaktas den unges förmåga att betala böterna och om det är aktuellt med skadestånd i anledning av brottet. Överlämnandepåföljden kan vidare förenas med en föreskrift om ungdomstjänst i lägst 20 och högst . Ungdomstjänst är en tilläggssanktion till överlämnande till vård inom . Detta innebär att ungdomstjänst enligt den gällande ordningen kan komma i fråga endast i kombination med överlämnandepåföljden. En föreskrift om ungdomstjänst förutsätter samtycke från den unge. Domstolen bör göra en bedömning av den tilltalades förutsättningar att utföra det arbete som blir aktuellt vid en ungdomstjänst. Är de personliga förhållandena sådana att det framstår som mindre troligt att den unge kommer att klara av att Överlämnande till vård inom – Socialtjänstpåföljd fullgöra ungdomstjänsten, bör domstolen inte använda sig av denna tilläggspåföljd. Genom införandet av ungdomstjänst har utrymmet för att döma till överlämnandepåföljden ökat. Ungdomstjänsten utformades visserligen med samhällstjänst som förebild. I motsats till samhälls- tjänst utgör emellertid ungdomstjänst inte ett alternativ enbart till fängelsestraff, utan utgör även alternativ till t.ex. skyddstillsyn. Ju yngre den tilltalade är, desto mindre torde anledningen att utdöma tilläggsstraff vara. Inte heller torde det vara ofta förekommande med tilläggstraff i fall där den unge skall tas in på en institution. Möjligheten att meddela en föreskrift om ungdomstjänst bör i princip komma i fråga enbart för lagöverträdare i åldersgruppen 15–17 år.1 Det är som administrerar ungdomstjänsten och det har överlåtits på berörda organ inom att närmare utforma innehållet i ungdomstjänsten. Det är dock inte obligato- riskt för kommunerna att ha rutiner för ungdomstjänst, vilket har lett till att många kommuner ännu inte kan erbjuda detta. Utöver att den unge skall utföra arbetsuppgifter i olika verk- samheter, kan ungdomstjänst också bestå av att den unge skall delta i olika former av program eller utbildning i angelägna frågor. Detta har motiverats av den unges behov av fostran och vägledning. Någon motsvarighet till detta finns inte vid samhällstjänst. Åklagaren bör kunna göra socialnämnden uppmärksam på att frågan om ungdomstjänst skall behandlas redan när han lämnar sin framställan om yttrande till nämnden. Det är också möjligt för domstolen och den tilltalade att ta upp frågan om ungdomstjänst. Om socialnämnden anser att ungdomstjänst kan bli aktuell, bör en plan upprättas över den planerade ungdomstjänstens innehåll. Även om detta kan ske efter en dom till ungdomstjänst, är det ändå lämpligt om domstolen redan vid påföljdsvalet kan bilda sig en uppfattning om vad en föreskrift om ungdomstjänst kan komma att innebära. Genom domstolens föreskrift om ungdomstjänst blir den dömde skyldig att följa den upprättade planen. Sedan domstolen överlämnat den unge till vård inom är det ansvar att vidta nödvändiga åtgärder. Efter domen kan det dock visa sig att förutsättningarna för omhänder- 1 NJA II 1998 s. 429. Överlämnande till vård inom – Socialtjänstpåföljd tagande inom brister. Den unge eller hans föräldrar kanske återtar sitt medgivande till att vidta åtgärder. Det kan också vara så att socialnämnden bedömer att ingripanden med stöd av LVU är behövliga. Vidare kan det före- komma fall där länsrätten inte delar socialnämndens uppfattning om att förutsättningarna för att vidta tvångsåtgärder är för handen eller fall där högre rätt upphäver lägre rätts beslut. I och med reformen 1999 utökades möjligheterna att undanröja överlämnandepåföljden om vården, på grund av den dömdes egna eller åtgärder, inte kommer till stånd som förutsatts. Av 38 kap. 2 § BrB följer att om den dömde i väsentlig grad bryter mot de föreskrifter som rätten meddelat kan rätten på talan av åklagare undanröja förordnandet om överlämnande till särskild vård och döma till annan påföljd för brottet. Motsvarande gäller om den planerade vården eller åtgärderna som redovisat i sitt yttrande inte kommer till stånd av annat skäl än den dömdes brott mot föreskrifterna, om vården eller åtgärderna visar sig inte kunna anordnas eller om vården eller åtgärderna i väsentlig utsträckning avviker från den i yttrandet redovisade planen. skall underrätta åklagarmyndigheten om vården eller de andra åtgärder som redovisats i vårdplanen inte genomförs eller om den unge bryter mot föreskrifter i domen (12 kap. 8 § SoL). Det är allmän åklagare som för talan i domstol om ny prövning av påföljdsfrågan. Det är den domstol som dömt till över- lämnandepåföljden som också skall pröva frågan om undanröjande. Ett undanröjande är inte tänkt att ske vid varje fall av avvikelse utan när den dömde genom sitt agerande tydligt visar att han inte tänker underkasta sig de åtgärder som förutsattes vid överlämn- andet. Mindre allvarlig misskötsamhet vid enstaka tillfällen skall inte leda till ett undanröjande enligt förarbetena.2 När tingsrätten prövar undanröjandefrågan skall en nämnd delta och den tilltalade skall ges tillfälle att yttra sig och, om han begär det, beredas tillfälle att höras muntligen. Domstolens avgörande sker genom beslut. Om domstolen undanröjer en påföljd med överlämnande till vård inom med stöd av 38 kap. 2 § BrB, berörs inte eventuella böter som kan ha dömts ut som tilläggsstraff. Detta skall domstolen beakta när man dömer till annan påföljd i anledning av undanröjandet. Att böterna kvarstår kan t.ex. ge anledning till att fängelse eller bötesstraff som ådöms i stället för överlämnande- 1997/98:96 s. 208. Överlämnande till vård inom – Socialtjänstpåföljd påföljden sätts lägre än vad som annars hade blivit fallet. Ungdomstjänst kan däremot endast komma ifråga i kombination med en överlämnandepåföljd. Vid undanröjande av överlämnande- påföljden bortfaller därför även föreskriften om ungdomstjänst. Domstolen skall dock ta hänsyn till vad den dömde genomgått till följd av föreskriften om ungdomstjänst när den bestämmer ny påföljd. I stället för att undanröja överlämnandepåföljden, kan domstolen meddela den unge en varning (38 kap. 2 § 2 st. BrB). En varning kan meddelas i de fall den dömde i väsentlig grad bryter mot de föreskrifter som meddelats. För att domstolen skall kunna utfärda varning krävs dels att överlämnandepåföljd är en lämplig påföljd, dels att varning är en tillräcklig åtgärd. Om varning meddelas skall detta enligt 38 kap. 10 § BrB meddelas den dömde personligen. Åklagaren kan inte ansöka hos domstol om att varning skall meddelas utan är hänvisad till att ansöka om att överlämnandepåföljden skall undanröjas. Särskild föreskrift om avhjälpande eller begränsning av skada tillkom ett stycke i 31 kap. 1 § BrB som gör det möjligt att jämte överlämnandepåföljden även meddela den unge en föreskrift om att biträda målsäganden med arbete som syftar till att avhjälpa skador som har vållats genom brottet eller som annars framstår som lämpligt i belysning av brottets eller skadornas art. Detta förutsätter dock att den skadelidande har samtyckt till föreskriften. Möjligheten att meddela sådan föreskrift infördes främst för att man ansåg den kunna ha ett pedagogiskt värde. Bestämmelsen har emellertid sällan kommit till praktisk användning. Överlämnande till vård inom – Socialtjänstpåföljd Varje kommun har enligt 2 kap. 2 § SoL det yttersta ansvaret för att de människor som vistas i kommunen får det stöd och den hjälp som de behöver. Det står kommunfullmäktige fritt att bestämma vilken eller vilka kommunala nämnder som ska fullgöra kommunens uppgifter inom . I lagtexten används genomgående begreppet socialnämnden som beteckning för den eller de nämnder som ansvarar för i kommunerna. Grundprincipen i SoL är att all omsorg om barn och ungdomar så långt det är möjligt skall vara frivillig och ske i samarbete med föräldrarna. Först om det kan antas att behövlig vård inte kan ges med samtycke av föräldrarna och den unge själv (om denne fyllt ), får samhället tillgripa tvångsåtgärder med stöd av LVU. 5 kap. 1 § SoL innehåller allmänna och målinriktade bestämmel- ser för kommunernas omsorg om barn och unga. Av paragrafen framgår att socialnämnden bl.a. skall verka för att barn och ungdomar växer upp under trygga och goda förhållanden, i nära samarbete med hemmen främja en allsidig personlighets- utveckling och en gynnsam fysisk och social utveckling hos barn och ungdom, med särskild uppmärksamhet följa utvecklingen hos barn och ungdom som har visat tecken till en ogynnsam utveckling, och i nära samarbete med hemmen sörja för att barn och ungdom som riskerar att utvecklas ogynnsamt får det skydd och stöd som de behöver och, om hänsynen till den unges bästa motiverar det, vård och fostran utanför det egna hemmet. När det uppstår misstanke om att den unge har ett behov av vård skall socialnämnden göra en utredning som klarlägger den unges förhållanden samt föräldrarnas förmåga att hjälpa till. Utredningen resulterar i en bedömning av vilket behov av stöd och hjälp som föreligger. Insatserna kan bestå i allt från mindre ingripande åtgärder, t.ex. att det förordnas en kontaktperson för den unge, till mycket ingripande åtgärder, såsom deltagande i strukturerade öppenvårdsprogram, t.ex. multisystemisk terapi (MST), eller institutionsplacering. Överlämnande till vård inom – Socialtjänstpåföljd Vård och andra åtgärder enligt SoL bygger som redan nämnts på frivillighet. De åtgärder som kan bli aktuella enligt denna lag gentemot barn och ungdomar sker alltså helt efter överens- kommelse mellan socialnämnden och vårdnadshavare och, när den unge fyllt , den unge själv. Detta gäller oavsett om det är fråga om öppen eller sluten vård. Kan den vård som bedömer som nödvändig inte komma till stånd med samtycke av vårdnadshavare och den unge själv när han eller hon fyllt , kan vården i stället ske tvångsvis med stöd av LVU. Vi redogör ytterligare för de åtgärder som vidtar med stöd av SoL i samband med att vi redovisar våra överväganden nedan. Vård med stöd av LVU Omhändertagande för vård enligt LVU kan ske på två olika grunder, dels på grund av den unges hemförhållanden, s.k. miljöfall (2 §), dels på grund av den unges beteende, s.k. beteendefall (3 §). När det gäller miljöfallen skall vård beslutas om det på grund av misshandel, otillbörligt utnyttjande, bristande omsorg eller något annat förhållande i hemmet finns en påtaglig risk för att den unges hälsa eller utveckling skadas. I beteendefallen skall vård beslutas om den unge utsätter sin hälsa eller utveckling för en påtaglig risk att skadas genom missbruk av beroendeframkallande medel, brotts- lig verksamhet eller något annat socialt nedbrytande beteende. LVU är tillämpbar på barn och ungdomar som inte fyllt . I de s.k. beteendefallen får dock vård beredas även den som har fyllt 18 men inte . Vården skall i dessa fall upphöra senast när den unge fyller . Skälet härtill är att ungdomar som missbrukar droger, begår brott eller i övrigt har sociala anpassningssvårigheter i första hand skall komma i fråga för vård inom . Efter- som många ungdomar som fyllt på grund av försenad mognad eller utveckling fortfarande kan ha ett behov av de insatser som kan ges inom , har det inte ansetts lämpligt att dra en absolut gräns vid . Det kan vara så att den unges personliga förhållanden medför att de särskilda insatser som kan ges inom och som är anpassade till ungas behov av personlig vård och omvårdnad ger bättre förutsättningar för en social rehabilitering än den vård som kan ges inom t.ex. kriminalvården. Genom att sätta som en gräns i dessa fall har man försökt att Överlämnande till vård inom – Socialtjänstpåföljd motverka att domstolen skall avstå från att överlämna den unge till vård inom av det skälet att vårdtiden skulle bli för kort. Vid en åldersgräns ansågs det finnas rimligt utrymme att genomföra ett behandlingsprogram. När brottsliga handlingar utgör skäl för ingripande med vård enligt LVU är det inte förseelser av bagatellartad karaktär eller enstaka andra mindre allvarliga brott som kan ligga till grund för ett vård- och behandlingsbehov. Det krävs nämligen att brottslig- heten visar på en bristande anpassning till samhällslivet. Social- tjänstens bedömning av om någon åtgärd skall vidtas skall alltid göras med hänsyn till förhållandena för prövningen. händelser, oavsett om det skett en brottslig gärning eller inte, har betydelse endast på så sätt att det kan utgöra ett tecken på behov av åtgärd. För ett ingripande krävs att det finns en klar och konkret risk för skada. Det fordras alltså att risken har en viss intensitet och aktualitet. Det måste finnas ett individuellt vårdbehov. Åtgärder enligt LVU kan alltså inte vidtas endast för att markera brottets straffvärde eller liknande. Detta är en principiellt viktig skillnad mellan vården inom och straffrätts- skipningen. Vård enligt LVU beslutas av länsrätten efter ansökan av social- nämnden och vården skall alltid inledas utanför den unges eget hem i form av boende på familjehem eller hem för vård eller boende (jmf 6 kap. 1 § SoL). Unga som tas om hand på grund av sitt eget beteende och som behöver stå under särskilt noggrann tillsyn skall enligt 12 § LVU kunna vårdas på särskilda ungdomshem (tidigare ofta benämnda § 12-hem). SiS är central förvaltningsmyndighet för de särskilda ungdomshemmen. LVU medger att unga som vistas på dessa hem bl.a. kan hindras att lämna hemmet och underkastas olika begränsningar i rörelsefriheten. Utöver vård kan socialnämnden med stöd av 22 § LVU utan samtycke från den unge själv och mot den unges vårdnadshavares vilja även besluta att den unge skall hålla regelbunden kontakt med en särskilt utsedd kontaktperson eller att den unge skall delta i behandling i öppna former inom . Åtgärder enligt 22 § LVU benämns ofta mellantvång. Det går också att kombinera olika åtgärder om den unges behov av stöd och behandling ger anledning till det. En kontaktperson utses av socialnämnden och kan vara en hos nämnden anställd eller annan lämplig person. När det gäller behandling i öppna former kan detta innebära att den unge skall hålla regelbunden behandlingskontakt med tjänsteman Överlämnande till vård inom – Socialtjänstpåföljd på med erfarenhet av behandlingsarbete eller med en medarbetare på en särskild öppenvårdsmottagning i socialtjänst- organisationen. Det finns även möjligheter att besluta att den unge skall delta i särskilda öppenvårdsprogram för unga som behöver mera omfattande stöd. – Ett beslut enligt 22 § LVU skall omprövas av socialnämnden fortlöpande inom vissa i lagen angivna tider. Beslutet upphör att gälla om en ansökan om vård bifalls och om den unge blir föremål för ett omhändertagande. Om det blir aktuellt att bereda vård med stöd av LVU måste alltså socialnämnden ansöka hos länsrätten om att den unge tvångsvis skall omhändertas för vård.