sou · GSB383 · 2005-01-01 00:00:00 — Orsaken till funktionshindret saknar betydelse. 5.2.2Hjälpmedel ett flytande begrepp Varken i HSL eller förarbeten finns någon definition av hjälpmedel. I förarbetena beskrivs hjälpmedlen utifrån de behov de skall till- fredsställa. En produkt som i ett sammanhang är hjälpmedel för daglig livsföring kan i ett annat vara ett hjälpmedel för vård och behandling och i ett ytterligare sammanhang en naturlig del i ett hushåll. I den så kallade (Hjälpmedelsansvarets fördelning mellan landsting och kommuner, , 1996) konstateras att det är det enskilda eller kommunen som beslutar vilka produkter som är hjälpmedel och vilka personer eller personalkategorier som har rätt att förskriva hjälpmedel. Landsting och kommuner ställer även i hjälpmedelsordningar, hjälpmedelshandböcker eller hjälpmedels- förteckningar upp olika kriterier för att olika hjälpmedel skall få skrivas ut. I , och Svenska kommun- förbundets gemensamma planeringsunderlag Rehabilitering inom hälso- och sjukvården – för alla åldrar och diagnoser ( Avgifter för hjälpmedel i hälso- och sjukvården SoS rapport 1993:10) sammanfattas hjälpmedlens uppgifter enligt följande. Förebygga framtida förluster av funktion och förmåga Förbättra eller vidmakthålla funktion och förmåga Kompensera för nedsatt eller förlorad funktion och förmåga att klara det dagliga livet. Till stor del erbjuder sjukvårdshuvudmännen liknande produkter som innebär att personer med funktionshinder får sina behov till- godosedda. Vad som betraktas som hjälpmedel i ett landsting eller en kommun kan dock saknas i hjälpmedelsförteckningen i ett annat. Anledningen kan vara att de finns att tillgå i allmän handel, anses motsvara produkter som även personer utan funktionshinder har kostnader för eller betraktas som så kallade egenvårdsproduk- ter. Förteckningarna över hjälpmedel ser olika ut. Vissa omfattar varje produkt som kan förskrivas medan andra endast anger typ av produkter som kan förskrivas. Det är således inte ovanligt att vissa produkter inte tillhandahålls. Det är ofta hjälpmedel som används för av- och påklädning, hygien samt för att laga mat, äta och dricka. Som exempel kan nämnas att beslutat att från och med den 1 septem- ber 2003 inte längre tillhandahålla bashjälpmedel som kostar . Vissa hjälpmedel omfattas inte av begränsningen. har beslutat att efter inte tillhandahålla vissa ortopedtekniska hjälpmedel annat än till patien- ter med vissa diagnoser. Dessa är diabetes, rheumatoid artrit, Mb Bechterew, SLE, centrala/perifera pareser, resttillstånd efter fraktu- rer, neurologiska sjukdomar, artros med instabilitet samt andra kroniska sjukdomar med manifestation i där funk- tionshindret bedöms som gravt. Personalens och vårdgivarens ansvar vid förskrivning och till- handahållande av hjälpmedel Enligt 2 kap. 1 § lagen (1998:531) om yrkesverksamhet på hälso- och sjukvårdens område skall den som tillhör hälso- och sjukvårds- personalen utföra sitt arbete i överensstämmelse med vetenskap och beprövad erfarenhet. En patient skall vidare ges sakkunnig och omsorgsfull hälso- och sjukvård som uppfyller dessa krav. Avgifter för hjälpmedel i hälso- och sjukvården De flesta hjälpmedel är medicintekniska produkter. I föreskrifter (SOSFS 2001:12) om användning och egentillverkning av medicintekniska produkter, behandlas använd- ning av dessa produkter. Där stadgas att vårdgivaren ansvarar för att det finns fastställt vem eller vilka som ansvarar för använd- ningen av medicintekniska produkter. De ansvariga personerna skall svara för att endast säkra och medicinskt ändamålsenliga pro- dukter används. Vidare ansvarar den som förskriver en medicin- teknisk produkt för att produkten är lämplig samt att brukaren kan använda och hantera den på rätt sätt. 5.2.3Det delade och olika fördelade hjälpmedelsansvaret Enligt vad som tidigare angivits ansvarar för hjälpmedel till funktionshindrade som är bosatta i eller är kvar- skrivna och stadigvarande vistas där. ansvar omfattar dock inte hjälpmedel som en kommun inom ansvarar för enligt 18 b § HSL. Varje kommun ansvarar för hjälpmedel för funktionshindrade i särskilt boende, dagverksamhet och i hemsjuk- vården när efter överenskommelse överlåtit skyldigheten att erbjuda vården. En kommun kan dessutom ta över ansvaret för hjälpmedel till funktionshindrade även utan att någon överlåtelse av ansvar för hälso- och sjukvård sker. Ett landsting och en eller flera kommuner som ingår i lands- tinget får genom samverkan i en gemensam nämnd gemensamt fullgöra och kommunens uppgifter enligt bland annat HSL, enligt lag (2003:192) om gemensam nämnd inom vård- och omsorgsområdet. Fördelningen av ansvaret för att tillhandahålla hjälpmedel för funktionshindrade varierar, till följd av den flexibla regleringen, i landet och även inom landstingen. i län an- svarar till exempel för hjälpmedel för barn och ungdomar med funktionshinder, för hjälpmedel för syn- och hörselskadade samt för de hjälpmedel som förskrivs till patienter vid sjukhuskliniker medan kommunerna ansvarar för hjälpmedel till övriga funktions- hindrade. Det förekommer i knappt en handfull landsting att ett landsting och kommunerna har en gemensam samhet som exempelvis i . I ligger hörsel- och syn- hjälpmedel samt ortopedtekniska hjälpmedel utanför nämndens Avgifter för hjälpmedel i hälso- och sjukvården Ansvaret för hjälpmedel följer principerna för an- svarsfördelning mellan och kommunerna enligt överens- kommelserna i de lokala avtalen för hemsjukvård och rehabilite- ring. Ansvarsfördelningen kan se olika ut i de olika kommunerna och primärvårdsområdena vilket medför att ansvarsfördelningen för hjälpmedel kan komma att variera. ansvarar för hjälpmedel till personer som inte är kommunens ansvar, barn och ungdomar , personer inom vuxenhabilitering som inte är kommunens ansvar samt medicinska behandlingshjälp- medel som enbart får förskrivas av läkare och kosmetiska proteser. Fördelningen kan även vara den att ett landsting ansvarar för mer avancerade hjälpmedel som kräver utprovning medan kommunerna står för de enklare hjälpmedlen. Inom ett landsting kan ansvars- fördelningen mellan landsting och kommun variera för de olika kommunerna. föreslår i sitt betänkande Sammanhållen hemvård (SOU 2004:68) att kommunen skall ha ansvar för hem- vården vilket inkluderar ansvar för den hemsjukvård landstingen ansvarat för om ansvaret inte varit överlåtet till kommun. Kommunen skall vidare inom ramen för sitt ansvar för hälso- och sjukvård inom hemvården ha ansvar för rehabilitering och förskriv- ning av hjälpmedel. 5.2.4Avgifter och högkostnadsskydd inom hälso- och sjuk- vården Avgifter i hälso- och sjukvården Kommuner och landsting får ta ut avgifter för sina tjänster och nyttigheter som de tillhandahåller. För nyttigheter eller tjänster som kommuner eller landsting är skyldiga att tillhandahålla, som hälso- och sjukvård, får de dock ta ut avgifter endast om det är särskilt föreskrivet. Landsting och kommuner får enligt 26 § HSL ta ut vårdavgifter. Innebörden av termen vårdavgifter definieras inte närmare i HSL. När regleringen infördes uttalades i förarbetena till dåvarande 17 § att i bestämmelsen angavs landstingskommunernas befogenhet att bestämma avgifter för hälso- och sjukvården (prop.1981/82:97 s. 133). Hjälpmedelsavgifter har tagits ut med stöd av bestämmelsen. Avgifter för hjälpmedel i hälso- och sjukvården Det lagstöd som krävs för att kommuner och landsting ska få ta ut avgifter för obligatorisk, specialreglerad verksamhet hindrar inte att man tar ut avgifter för frivilliga åtaganden inom specialreglerad verksamhet. De avgifter som kommuner eller landsting kan ta ut får aldrig överstiga deras självkostnad. Högkostnadsskydd för landstingens öppenvård I 26 a § HSL begränsas under vissa omständigheter den enskildes skyldighet att betala vårdavgifter (högkostnadsskydd). Den som har betalat vårdavgifter för öppen hälso- och sjukvård enligt HSL i andra fall än när kommunen ansvarar för hälso- och sjukvården enligt 18 § första stycket i lagen är under vissa omständigheter befriad från att betala ytterligare avgift. I förarbetena till bestäm- melsen (prop. 1996/97:27 s. 68 f) anges att högkostnadsskyddet i den öppna hälso- och sjukvården omfattar patientavgifter för läkar- vård och sjukvårdande behandling inom landstingen samt läkarvård och sjukgymnastik hos privata vårdgivare. Bestämmelsen har i landstingens praxis inte ansetts omfatta avgifter för hjälpmedel. Däremot brukar de besöksavgifter eller utprovningsavgifter som vissa landsting tar ut i samband med att hjälpmedel förskrivs om- fattas av deras högkostnadsskydd. Maxtaxan inom äldre- och handikappomsorg För kommunernas avgifter för hälso- och sjukvård saknas ett obli- gatoriskt högkostnadsskydd motsvarande det som gäller för lands- tingens avgifter för öppenvård. Däremot finns ett skydd mot höga avgifter inom äldre- och handikappomsorg; maxtaxan, som omfattar vissa avgifter för vård. Den enskildes avgifter får för hemtjänst och dagverksamhet, till- sammans med avgifter som avses i 26 § tredje stycket HSL, uppgå till högst en tolftedel av 0,48 gånger prisbasbeloppet. Bestämmelsen finns i 8 kap. 5 § socialtjänstlagen (2001:453) Avgifter som avses i 26 § tredje stycket HSL är avgifter för vård enligt 18 § HSL, för förbrukningsartiklar enligt 18 c § HSL eller för sådan långtidsvård som en kommun har betalningsansvar för. Avgifter för hjälpmedel i hälso- och sjukvården kommuns ansvar för att erbjuda hjälpmedel till funktionshindrade regleras i 18 b § HSL och nämns inte i 26 § tredje stycket HSL. Den enskildes avgifter får inte uppgå till ett så stort belopp att den enskilde inte förbehålls tillräckliga medel av sitt avgiftsunderlag för sina personliga behov och andra normala levnadskostnader (förbehållsbelopp). Kommunen skall bestämma den enskildes för- behållsbelopp genom att beräkna den enskildes levnadskostnader, utom boendekostnaden, med ledning av ett minimibelopp. Detta belopp skall utgöra lägst en tolftedel av 1,294 av pris- basbeloppet för ensamstående och lägst en tolftedel av 1,084 gånger prisbasbeloppet för var och en av sammanlevande makar eller sam- bor. Minimibeloppet skall täcka normalkostnaden för livsmedel, kläder, skor, fritid, hygien, dagstidning, telefon, TV-avgift, hemför- säkring, öppen hälso- och sjukvård, tandvård, hushållsel, förbruk- ningsvaror, resor, möbler husgeråd och läkemedel. Kommunen skall höja minimibeloppet om den enskilde på grund av särskilda omständigheter varaktigt har behov av ett inte oväsentligt högre belopp än det angivna minimibeloppet. I specialmotiveringen (prop. 2000/01:149) till bestämmelsen om höjning av minimibeloppet ges som exempel på omständigheter som kan medföra höjt minimibelopp att den enskilde har kostnader till följd av ett funktionshinder, till exempel för rehabilitering, habilitering och resor. Vidare konstateras följande. En förutsätt- ning för att den enskilde skall ha rätt till ett högre minimibelopp är att behovet av ytterligare medel är av varaktig karaktär och att behovet inte avser ett oväsentligt högre belopp. Utgångspunkten bör vara att kostnaden i vart fall uppgår till . Med kostnad av varaktig karaktär förstås en kostnad som är regelbundet återkommande under i vart fall större delen av . Däremot behöver den inte återkomma årsvis. Regleringens syfte är alltså inte att tillfälliga merkostnader eller regelbundet åter- kommande kostnader av mindre storlek skall berättiga den enskilde till ett högre minimibelopp. Sådana kostnader får den enskilde finansiera inom ramen för minimibeloppet. Miniminivån behöver inte höjas om den enskilde genom bidrag eller annan förmån redan har kompenserats för en viss merkostnad, exempelvis genom han- dikappersättning. Avgifter för hjälpmedel i hälso- och sjukvården Vilka avgifter tas ut för hjälpmedel För att få en uppfattning om vilka avgifter som tas ut i kommuner och landsting har utredningen tagit del av landstingens hjälpmedelshandböcker, i vissa fall avgiftshandböcker och i vissa fall har uppgifter hämtats från landstingens hemsidor. Uppgifter om avgifter i kommunerna har erhållits antingen genom eller efter direktkontakt med kommunerna. Landstingens avgifter för hjälpmedel skiljer sig åt. Vissa landsting tar ut avgift för ett fåtal hjälpmedel och andra landsting tar ut avgift för betydligt fler hjälpmedel. Även nivåerna på avgifterna kan skilja sig åt liksom vilka grupper som behöver betala avgift. Det kan konstateras att majoriteten av hjälpmedel erbjuds brukarna utan avgift. För att ge bild av hur det kan se ut finns i bilaga 7 exempel på hjälpmedelsavgifter hämtade från tre landsting. Hjälpmedelsavgif- terna genomgår i vissa landsting en relativt snabb förändring. De avgifter som redovisas nedan kan därför i något eller några fall ha ändrats. Samtliga landsting tar ut avgift för ortopediska skor. Avgifterna för vuxna varierar från till per par i de olika landstingen. För barn och ungdomar är avgiften reducerad vanligtvis till hälften eller mindre. Avgifterna för hörapparater uppvisar stor variation i de olika landstingen. Sju landsting har för hörapparater kostnadstak som varierar . Kostnadstak innebär att brukaren får betala den del av kostnaden för hörapparat som över- stiger taket. En hörapparat kan kosta . Medel- kostnaden för en hörapparat är (beräknat för tiden april–). I gäller att en patient som önskar hörapparat på det andra örat själv får betala hela kostnaden för hörapparaten men behöver då inte betala utprov- ningsavgift. Nio landsting, fyra av de tidigare nämnda, har utprov- ningsavgift som varierar från till och som i vissa fall tas ut per öra. Tretton landsting tar ut besöksavgift vid utprovning av hörapparat i de flesta fall () som i allmänhet omfattas av högkostnadsskyddet för öppen hälso- Avgifter för hjälpmedel i hälso- och sjukvården Ett landsting tar ut årsavgift för hörapparat om för en och för två. Tre landsting tar inte ut någon avgift alls vid utprovning av hörapparat och sju landsting tar enbart ut besöksavgift. Inom synvården förekommer hjälpmedelsavgifter i liten omfatt- ning. I vissa landsting får brukarna betala besöksavgift. har infört en rehabiliteringsavgift på per tolvmånadersperiod som inkluderar ett antal frekventa hjälpmedel som klockor, käppar ADL-hjälpmedel, punkt- skriftsmaskin, indikatorer, ljusfilter, luppar och förstoringsglas. För optik och kringutrustning som i inköp överstiger tas en avgift om ut. CCTV, datorstöd och DAISY- spelare får hyras för per hjälpmedel och månad men från och med det tredje hjälpmedlet tas inte någon avgift ut. Egenav- giften för par- eller tandemcykel är . Vad gäller ortoser är regleringarna i de olika landstingen mycket skiftande. Vissa landsting tar inte ut någon avgift alls medan andra inte tar ut avgift vid vissa diagnoser eller för vissa ortoser eller när man varit inlagd på sjukhus . De landsting som har diagnosrelaterade avgifter har liknande men inte identiska diagnos- listor. Strävan tycks vara att undvika eller reducera avgifter för personer med varaktiga funktionshinder. Generellt sett ingår inte kostnader för hjälpmedel i landstingens högkostnadsskydd. I de fall en patient får betala besöksavgift för att få ett hjälpmedel förskrivet eller utprovat jämställs det med sjukvårdande behandling och ingår i högkostnadsskyddet. Det förekommer även att enstaka landsting inräknar avgift för behand- lingshjälpmedel som TENS-apparat i högkostnadsskyddet. Fem landsting har skapat särskilda högkostnadsskydd för hjälp- medel eller för en viss grupp av hjälpmedel. I landstingen i län och län omfattar högkostnadsskydden samtliga hjälpmedel med undantag för ortopediska skor. Skydden inträder då en patient erlagt i respektive i . i Jön- län har ett högkostnadsskydd för behandlingshjälpmedel för vilka avgiften är men högst . Det kan noteras att många landsting inte tar avgifter för behandlingshjälpmedel. i har ett hög- kostnadsskydd för den som betalar avgifter för ortoser. Vissa pa- tienter behöver aldrig betala mer än i hjälpmedels- avgift för ortoser . Avgifter för hjälpmedel i hälso- och sjukvården gifterna för ortoser betalas av dem som har vissa fastställda diag- noser medan övriga får betala verklig kostnad och omfattas inte heller av högkostnadsskyddet. Även i har ett högkostnadsskydd för ortoser varför ingen behöver betala mer än . Förutom avgifter för hjälpmedel förekommer att landsting i stället för att erbjuda hjälpmedel ger brukaren ett bidrag och att han eller hon själv får köpa det hjälpmedel som behövs. Bidrag förekommer framförallt till peruker och cyklar. Landstingens inkomster av hjälpmedelsavgifter med mera Landstingens intäkter av hjälpmedelsavgifter uppgick enligt statistik till . (2003). Variationen mellan landstingen är stor och cirka en tredjedel av landstingen redovisar inga intäkter. Landstingens nettokostnad för handikappverksamhet/hjälpmedels- verksamhet var . Under denna rubrik redovisas bland annat kostnader för hjälpmedelscentraler (hör- centraler, syncentraler, instrumentverkstäder etc.) ortopedteknisk verksamhet och pedagogisk hörselvård. I kommuner förekommer olika typer av avgifter för hjälpmedel men de flesta tar varken ut avgift för förskrivning, utprovning eller hjälpmedelsavgift för själva hjälpmedlet. Även högkostnadsskydd som kan omfatta hjälpmedelsavgifter förekommer. I vissa kom- muner ingår hjälpmedelsavgifter i den så kallade maxtaxan. har sammanställt en enkätundersökning av samtliga kommuners hjälpmedelsverksamhet. Av kommunerna har svarat att man har intäkter för hjälpmedel . Svarsfrekvensen på enkäten var . Ett antal kommuner har angett att avgifterna för hjälpmedel numera ingår i maxtaxan för hemtjänst och hemsjukvård. Vissa kommuner tar upp så höga intäkter av hjälpmedel att man kan misstänka att andra intäkter än hjälpmedelsavgifter tagits med i svaren. Avgifter för hjälpmedel i hälso- och sjukvården Genom Hjälpmedelsinstitutets försorg har utredningen tillställt kontaktpersonerna i kommunnätverk inom området äldre och rehabilitering som har representanter i 250 av landets 290 kommuner en enkät. Av de tillfrågade har kontaktper- soner från av kommunerna svarat. Av de svarande uppgav att kommunen varken tar ut hjälpmedels- eller förskrivningsavgift. När kommunen tar ut avgift är det i mer än hälften av fallen fråga om besöks-, förskrivnings- eller utprovningsavgift. Det förekommer även avgifter för vissa hjälpmedel och hyror för dem som har behov av hjälpmedel för . Avgiften för el-rullstol är i två kommuner per halvår och i två andra kommuner förekommer avgift för respektive bidrag till cykel. Egenavgiften för en trehjulig cykel är i en kommun medan ett bidrag på lämnas till den som behöver en sådan cykel i en annan kommun. De ekonomiska villkoren för personer med funktionshinder är belysta på olika sätt. Utredningen har därför inte gjort några egna undersökningar utan använt befintligt material. I skriften Ojämlikhet i levnadsvillkor (analyserar 2003:15) konstateras att när det gäller risken att drabbas av ekonomiska svårigheter finns påtagliga skillnader mellan perso- ner med funktionshinder och totalbefolkningen. Vidare framgår bland annat följande av rapporten. Med förekomsten av ekonomisk kris avses om det hänt att den som tillfrågas haft svårigheter att klara de löpande utgifterna för mat och hyra med mera. Risken för funktionshindrade att drabbas av en ekonomisk kris är två till så stor som för totalbefolk- ningen, beroende på vilket funktionshinder som personen har. har noterat att ersättningar som ska kompensera merutgifter för funktionshindrade sällan täcker alla kostnader samt har konstaterat följande. Olika avgifter kan tillsammans ge stora kostnader för personer med funktionshinder. Det har visat sig att personer med handikappersättning respektive vårdbidrag avstått från till exempel hjälpmedel, sjukvård, tandvård och läkemedel på grund av kostnaderna. (, 2002). Avgifter för hjälpmedel i hälso- och sjukvården I betänkandet Funktionshinder och välfärd (SOU 2001:56) kon- staterar Kommittén Välfärdsbokslut att personer med funktions- hinder, trots att de överlag har inkomstnivåer och risknivåer för låga inkomster som inte avviker från befolkningen i stort, har betydligt högre risk för att ha ekonomiska svårigheter. En person med funktionshinder med disponibel familjeinkomst i nivå med den genomsnittliga, har därför en risk för att sakna kontant- marginal och ha svårighet att klara de löpande utgifterna, som mot- svarar den bland de med lägst inkomster i befolkningen i övrigt. har i en skrivelse till regeringen (Dnr S2001/3244/ST) framfört att avgiftsbestämmelserna i bör ses över. Detta eftersom lagen tillåter dels stora skillnader i avgifts- uttag mellan olika landsting för samma typ av hjälpmedel, dels avgiftsskillnader i avgiftsuttag inom ett och samma landsting för olika typer av hjälpmedel. Vidare framhåller Handikappombuds- mannen att den enskilda individens möjlighet att få kompensato- riska hjälpmedel inte får vara beroende av var i landet individen bor eller vilken typ av hjälpmedel som den behöver. Regeringen konstaterar i den nationella handlingsplanen för handikappolitiken (prop. 1999/2000:79) att de senaste årens be- sparingar i stat, landsting och kommuner på många sätt har inne- burit att personer med funktionshinder fått svårare att få tillgång till stödåtgärder och ökade kostnader för dem. Som exempel nämns att det blivit dyrare och svårare att få tillgång till hemtjänst och färdtjänst. Utvecklingen har varit densamma inom delar av hjälp- medelsområdet. var den högsta kostnaden för hörapparat (SOU 1995:35). är den högsta utprovningsavgiften men den som får dubbla hörappa- rater kan få betala . Sju landsting har dessutom kost- nadstak som gör att brukaren dessutom kan få betala som mest 9 000 – om man behöver dubbla hörapparater. fann efter att ha gjort flera studier att per- soner med funktionshinder kan ha avgifter och andra kostnader som sammanlagt innebär besvärande ekonomiska effekter för många personer och hushåll. Vissa grupper med låga inkomster hade stora svårigheter att klara av de avgifter och andra kostnader som ett funktionshinder medför. Det var dock svårt att skilja ut grupper med avseende på kön, ålder eller typ av funktionshinder (SOU 1995:35). Avgifter för hjälpmedel i hälso- och sjukvården Det hävdas inte sällan att om personer med funktionshinder får sina behov av hjälpmedel tillgodosedda så innebär det, förutom de positiva effekterna på det personliga planet, en besparing för sam- hället. Detta genom att behovet av hälso- och sjukvård och omsorg minskar. Forskningen på området är dock sparsam men några rapporter och andra uppgifter redovisas nedan. I en rapport betydelse för äldre kvinnor i ordinärt boende behandlar bland annat rollatorns hälsoeko- nomiska betydelse (). Hon har skattat att användningen av rollatorer minskar behovet av hemtjänst och färdtjänst i betydande omfattning. Vidare konstaterar hon att en rollator enligt hennes beräkningar kostar samhället i genomsnitt vilket utgör av den samhällskostnad som tillkommer vid en höftfraktur. Hon beräknar den totala ökade samhällskostnaden för en person som överlever efter en höftfraktur vid en medelålder till kostnadsläge. I en utvärdering av projektet , Psykiska funk- tionshinder och hjälpmedel har (2003) gjort en kostnad-nyttostudie för att beskriva de ekonomiska effekterna av att hjälpmedel görs tillgängliga för personer med psykiska funk- tionshinder. Beräkningen tar sin utgångspunkt i ett tänkt fall som är en blandning av de personer som deltar i projektet. Kostnaden för inköp av och instruktion om ett hjälpmedel en Kom-ihåg klocka beräknades till /år. Den totala minskningen av kostnader för landsting och kommun beräknades till 56 550 kro- nor/år. Det förekommer att höftskyddsbyxa tillhandahålls som hjälp- medel. har i riktlinjer för vård och behandling av höftfrakturer konstaterat att sådana byxor kan minska antalet fall- frakturer med cirka hälften hos fallbenägna, sköra, äldre på institu- tion.