sou · GSB33d4 · 2005-01-01 00:00:00 — I läkarintyg som utfärdats med stöd av LVM, daterat , anges att NN är mycket destruk- tiv i sitt missbruk, att hon har injicerat Subutex 18–, att hon saknar motivation att sluta sitt missbruk och därmed har blivit en fara för sitt eget liv och det vän- tade barnet. Vid den muntliga förhandlingen anför NN att hon själv har varit tvungen att förse sig med Subutex, eftersom Mirgrationsver- ket, till följd av att hon saknar uppehållstillstånd, endast har rätt till akut vård. NN tillbakavisar nämndens påstående att hon har uteblivit från mödrahälsovården annat än då hon varit sjuk eller intagen på sjukhus och bestrider påståendet att hon injicerat under sin sjukhus- vistelse. Av domskälen framgår att nämnden vid den muntliga för- handlingen inte närmare (kan) ange vid vilka tillfällen NN skulle ha uteblivit från inbokade möten med [mödrahälsovården] utan att hon haft förhinder på grund av sjukdom och inte heller i vilken omfattning de lämnade urinproven överskridit de doser som varit ordinerade av läkare i samband med sjukhusvistelsen. Länsrätten anser att det är oklart om och i så fall i vilken omfattning som NN intagit annat än av läkare ordinerad Subutex. Vid en samlad bedömning finner länsrätten inte visat att hon har ett fortgående missbruk av narkotika för vilket hon behöver vård enligt LVM. ansökan avslås som det omedelbara omhändertagandet upphör. 9.8Exemplet – utformning av tvångsrekvisitet i 6–2 a § och dess tillämpning Enligt § 6–2 a Sosialtjensteloven är det möjligt – men inte en skyl- dighet – för att utan den gravida kvinnans eget sam- tycke kvarhålla henne på behandlingsinstitution under den återstå- ende graviditetsperioden.29 Förutsättningen för tvångsingripandet 28Buprenorfin (Subutex®) finns registrerat som ett nytt läkemedel på indikationen opiatberoende. Frågan om riktlinjer vid läkemedelsassisterad behandling vid opiatmissbruk utarbetas inom ramen för arbete med Natio- nella riktlinjer för missbruksbehandling. Se vidare (2003): Subutexbehand- ling i – en första beskrivning, Nordisk alkohol- & narkotikatidskrift, 20 (4): 255–259. 29Regeringen tillbakavisade i förarbetena till lov om sosiale tjenester propåer om att graviditet skulle utgöra en självständig indikation för tvångsintagning på institution av en missbrukande kvinna. Frågan var dock kontroversiell och i fanns det en relativt stor minoritet som förordade att det skulle finnas möjlighet att tvångsomhänderta gravida kvinnor som motsatte sig vård på frivillig grund (se vidare Søvig 1999, s. 9f.). Missbruk och LVM-vård ur ett genusperspektiv är att det är övervägande sannolikt att barnet kommer att födas med en skada som har ett direkt samband med moderns missbruk samt att frivilliga insatser inte bedöms vara tillräckliga. Innebörden av övervägande sannolikt är att det skall finnas en betydande eller väsentlig sannolikhetsövervikt för att barnet skall riskera att födas med en skada orsakad av moderns missbruk (2000).30 Social- tjänsten skall minst ta ställning till om förutsätt- ningarna för tvångsvård kvarstår. Det har visat sig att tvångsingripanden enligt 6–2 a § har använts i mycket liten utsträckning och när så skett har det framför allt gällt kvinnliga narkomaner.31 Detta resultat är något förvånansvärt efter- som det är en hög alkoholkonsumtion – och inte användning av nar- kotika – som generellt sett medför en högre skaderisk för det ofödda barnet. Vid utredningens studiebesök i framförde tjänstemän vid som en tänkbar förklaring till denna utveck- ling att i första hand kommer i kontakt med narkoma- ner, inte kvinnliga alkoholmissbrukare i fertil ålder. En annan delför- kan vara att även om lagen inte föreskriver att det skall vara fråga om en allvarlig skada innebär rekvisitet övervägande sannolikhet likväl en tung bevisbörda för , inte minst därför att man uppenbarligen saknar en exakt kunskap om orsakssammanhang mel- lan drogmissbruk och fosterskador. Det kan därför i praktiken vara ganska svårt att lägga fram tillräckligt starka bevis för att påvisa att en skada kommer inträffa (2000, s. 245). Beslut fattade av fylkesnemnda om kvarhållning på insti- tution –2001 enligt § 6–2 a sosialtjensteloven. Beslut av fylkesnämnden om kvarhållning enligt § 6–2 a Midlertidig vedtak som god- känts av ordf. i fylkesnämnden Källa: Sosialdepartementet i . senare, , biföll dock en majoritet i ett förslag där regeringen upp- manades att återkomma med ett förslag i denna riktning. Regeringen presenterade sitt lag- förslag (Ot.prp. 48 1994–95). Den nya lagbestämmelsen om gravida missbru- kare trädde i kraft genom att lagen tillfördes en ny paragraf (§ 6–2 a). 30Søvig (1999) lämnar en ingående redogörelse för detta rekvisit (s. 60–72). 31Even (2001): Nytter tvangen?, Rus & Avhengighet, nr 5. Missbruk och LVM-vård ur ett genusperspektiv Antalet ingripanden är lågt och variationen mellan olika fylken är stor (tabell 9:3). Som påpekades ovan är kvinnor med narkotika- missbruk som omhändertagits, inte alkoholmissbrukare. Men trots att /Akershusfylke, dvs. , har en sammanlagd befolkning på drygt 965.000 invånare och trots att kommun har en mycket hög andel narkomaner,32 svarade denna region enbart för ett (1) ingripande med stöd av 6–2 a § , medan exempelvis Buskerud/Vestfoldfylke (460.000 invånare) stod för sex tvångsinläggningar av gravida kvinnor med missbrukspro- blem. Detta skulle möjligtvis kunna tyda på att lagen dels tillämpas olika, dels att den har olika legitimitet bland de yrkesverksamma socialarbetarna. , doktorand vid juridiska fakulteten, Universi- tetet i Bergen, har i boken gravide rusmiddelmisbru- kere (1999) gjort en ingående analys av lagbestämmelsen 6–2a §. I en avslutande diskussion konstaterar han att kritiken mot lagbe- stämmelsen först och främst tar sikte på de osäkra effekter som bestämmelsen kan leda till. Han tycker för sin del att man får acceptera en viss ökning av antalet legala aborter som en direkt följd av den nya lagregeln. Det är mer problematiskt, skriver han, om bestämmelsen leder till att gravida underlåter att uppsöka hjälpapparaten av rädsla för tvångsinläggning, och att bestämmel- sen därmed medför en ökning av antalet barn som föds med skador som en följd av moderns missbruk. Med andra ord: Kommer bestämmelsen att motverka sitt syfte? underlät att införa en motsvarande bestämmelse, bl.a. på grund av risken för denna typ av osäkra verkningar. Det ger något att fundera över. Det har inte genomförts någon empirisk studie om exempelvis § 6–2 a har med- fört att gravida kvinnor i ökad utsträckning har undvikit att upp- söka hälso- och sjukvården, eller annan del av sam- hällets hjälpapparat.33 Kritik har även framförts när det gäller själva tillämpningen av lagen. Søvigs granskning baserades på de 17 första ordinarie ansök- ningarna, dvs. exklusive interimistiska beslut (s.k. midlertidig ved- tak enligt § 6–2 a femte stycket), som fylkesnämnderna avgjorde – . Utöver att flertalet kvin- 32År 2000 rapporterade polisdistrikt (131) av landets samtliga narkotikarelate- rade dödsfall (baserat på WHO:s diagnosklassifikation ICD-10). Åren var Oslos andel ännu högre (: Rusmidler i , tabell 7.5). 33I förarbetena till den nya lagbestämmelsen uttalades att departementet nogsamt skulle följa utvecklingen på området (Ot. 48 1994–95 s. 9; St. meld. 16 1996–97 s. 24). Missbruk och LVM-vård ur ett genusperspektiv nor var narkomaner visade det sig också att många hade kommit långt i graviditeten för tvångsingripandet: När beslut om tvångsåtgärder fattas så pass sent under graviditetsperi- oden kan § 6–2 a få en döljande funktion. Det ser ut som om samhället tar problemet på allvar. Dels kan detta också öppna för oproportioner- ligt betungande beslut. Vi får ett tvångsingripande, men åstadkommer i liten utsträckning något egentligt skydd för fostret. Anledningen till att åtgärderna sätts in på ett sent stadium kan vara flera: Det kan bero på det på att kvinnorna inte uppsöker hälsovården eller förrän graviditeten har pågått , och mot detta finns inte några rättsliga motåtgärder. En annan tänkbar orsak kan vara att av olika skäl är återhållsam med att använda sig av tvångsåtgärder. (Søvig 1999, s. 115) Endast i ett enda fall har fylkesnemndas avgörande överklagats till högre instans, som i det här fallet var Lagmansrätten34 över Gula- ting. Målet avsåg prövning av beslut som fylkesnemnda i hade fattat enligt vilken: 1.Stavanger kommun får gm rätt att kvarhålla NN på institution utan eget samtycke fram till dess att hon föder det barn som hon väntar. 2.Institutionen får rätt att ta urinprov under vistelsen på institu- tionen. Beslutets lydelse blev senare samma månad ändrad med stöd av processlagen § 156 av ordföranden för fylkesnemnda genom tillägg av en ny punkt 3 med följande lydelse: 3.Institutionen får begränsa NN:s möjlighet till permission un- der vistelsen på institutionen. Genom tingsrätts dom fastställdes fylkes- nemndas beslut. NN överklagade domen till lagsmansrätten: NN beräknas efter vad som upplysts föda . Vad beträffar bakgrunden till målet hänvisas till framställningen i tingsrättens dom. NN har i huvudsak gjort gällande att förutsättningarna för intag- ning med stöd av socialtjänstlagen § 6–2a inte föreligger. Hennes rus- medelsmissbruk har inte varit av sådan art, att det är övervägande san- nolikt att barnet kommer att födas med skada. Hon är nu helt fri från sitt missbruk. Under alla omständigheter är tvångsintagning opraktisk som beslut. Hon kan fram till nedkomsten få bo hemma hos sina för- 34 Motsvarar hovrätten. Missbruk och LVM-vård ur ett genusperspektiv äldrar och kan eventuellt lämna urinprov och gå på samtal med jämna mellanrum. Hon är också villig att vistas på institution så länge som detta sker i närheten av familjen. Hon har inte fått den hjälp och väg- ledning genom Borgestadskliniken som hon enligt lag har rätt till. Det är mycket viktigt att hon som förstagångsföderska får ha familjen och barnets fader, , i sin närhet. Under alla omständigheter bortfaller rättsligt stöd för tvång när barnet är fött, och det är viktigt att hon redan nu får ordna med tiden efter födseln. NN har i övrigt anfört samma skäl som inför tingsrätten och det hänvisas till dessa. kommun vidhöll sin talan. Lagmansrätten fastställde fyl- kesnemndas beslut och anförde: Lagmansrätten ser saken på samma sätt som tingsrätten och finner det tillfyllest att biträda den motivering, som getts av tingsrätten. Även om det nu är kvar till dess att A skall föda är det enligt lagmansrättens uppfattning inte försvarligt att upphäva beslutet . Hänsynen till det ofödda barnet kräver enligt lagmansrättens uppfatt- ning att beslutet om tvångsintagning bör upprätthållas. En upphävning av beslutet skulle dessutom ha förutsatt ett gott samarbetsförhållande mellan NN och barnafadern och hälso- och fram till barnets födelse. De uttalanden av nedlåtande art, som A har gjort, och de uttalanden av hotande art, som X gjort mot kommunens handläggare under rättegången, tyder på att ett sådant samarbetsförhållande inte föreligger i tillräcklig omfattning. Lagmansrätten vill framhålla, att ett sådant beteende under behand- lingen av målet inför domstolen är värt all kritik och är oacceptabelt. När det gäller tingsrättens uttalande om att behandlingen av NN vid Borgestadskliniken strider mot lagen verkar detta bero på en något otillfredsställande framställning av förhållandena från den vittnesut- saga som ägde rum i tingsrätten. Mot bakgrund av det uttalande, som överläkare gjorde inför lagmansrätten, har det inte framkommit hållpunkter som ger grund för en sådan kritik. NN har givit uttryck för att hon, tillsammans med barnets fader, ges möjlighet att fortsätta vistelsen på Borgestadskliniken efter ned- komsten i form av sex veckors mödravård efter födsel. Søvig ställer sig frågan om det överhuvud taget är praktiskt möj- ligt för samhället att ingripa i ett så tidigt skede av graviditeten, så att målsättningen med lagbestämmelsen verkligen kan realiseras. När Søvigs studie publicerades hade den norska lagstift- ningen än så länge enbart varit i kraft under drygt , varför det förmodligen fortfarande fanns en del implementeringspro- blem. Men enligt den muntliga information som Søvig har lämnat till är trenden alltjämt densamma: Det absoluta flertalet ärenden som fylkesnämnderna har avgjort under perio- Missbruk och LVM-vård ur ett genusperspektiv den t.o.m. /03 har gällt kvinnliga narkomaner och merparten av dessa har aktualiserats i ett sent skede av gravi- diteten.35 35 Personlig kommunikation med , , . 10Vård i annan form – § 27- placering Enligt 27 § LVM skall föreståndaren för LVM-hemmet så snart det kan ske med hänsyn till den planerade vården besluta att den enskilde skall beredas tillfälle att vistas utanför LVM-hemmet för vård i annan form. Bestämmelsen fick sin nuvarande utformning i samband med tillkomsten av nuvarande LVM. lag fanns i 15 § en lagregel som till stor del överensstämde med nuvarande 27 §, men med två väsentliga skillnader: Enligt LVM var socialnämndens roll och ansvar vid anordnandet av vård i annan form inte klart uttalat i lagtexten, utan kunde endast härledas genom ett motivuttalande (prop. 1981/82:8 s. 91). Enligt LVM kunde placering utanför institutionen också ske i eget hem. I Socialberedningens slutbetänkande redovisas utförligt de bakom- liggande skälen till paragraf 27-institutet. Den förlängda tvångsvår- den gjorde det enligt beredningen angeläget med en successiv utslussning i samhället och nödvändigt att omgärda av den öppna vården med tvång (SOU 1987:22 s. 288). Beredningen refererade till att erfarna behandlare hade varit i kontakt med utredningen och framfört att det är brist att nuva- rande vårdtid inte räcker för att pröva andra vårdformer: Vården på ett LVM-hem är så skyddande att en plötslig övergång till helt öppen vård utan tvång kan bli svår att klara. Från många behand- lare har framhållits att denna ordning förmodligen bidrar till många återfall i missbruk. (ibid.) Vård i annan form enligt 27 § LVM såg Socialberedningen närmast som en form av försöksutskrivning, men med en retentionsrätt Vård i annan form – § 27-placering för LVM-hemmet om klienten skulle bryta behandlingsöverens- kommelsen. I motivuttalanden i propositionen till lag betonade depar- tementschefen att för i princip varje intagen skall någon form av vård utanför LVM-hemmet anordnas . Endast i undantagsfall kan det av behandlingsmässiga skäl vara uteslu- tet med vistelse utanför LVM-institutionen. Det stora flertalet LVM- klienter skall få möjlighet att pröva andra vårdformer som t.ex. lång- siktiga behandlingsprogram på någon institution eller i öppenvård. 1987/88:147 s. 77) Lydelsen så snart det kan ske i 27 § indikerar de undantagsfall som kan uppkomma. 10.2Förutsättningar för vård i annan form Ansvarsfördelningen är tudelad mellan institutionschef och social- nämnden när det gäller det förberedande arbetet inför placering enligt 27 §: Som ansvarig för behandlingen under vistelsen på LVM-hem- met beslutar föreståndaren huruvida vård i annan form är tillämpligt i det enskilda fallet, dvs. om och när förutsättningar för sådan vård är uppfyllda. Det kan naturligtvis i vissa fall förekomma att den intagnes eget beteende omöjliggör vård i annan form än på ett hem LVM, uttalar departementschefen (prop. 1987/88:147, s. 105). skall enligt 27 § andra stycket se till att sådan vård anordnas, vilket bland annat innebär att nämnden skall planera för sådan vård (se vidare allmänna råd 1989:3 s. 53). Dessa två moment kan inte separeras från varandra. Ställningsta- gande om sådan vård samt planering och genomförande av den- samma förutsätter ett nära samarbete mellan LVM-hemmet och socialnämnden. LVM-hemmet har ansvaret för behandlingsplane- ringen och dess genomförande medan nämnden å sin sida har det övergripande ansvaret för vårdplaneringen. Genom 6 kap. 1 § SoL åligger det nämnden att följa vården av den som genom nämndens försorg vistas i familjehem eller i ett hem för vård eller boende. Detta förutsätter emellertid ett nära samrådsförfarande mellan nämn- Vård i annan form – § 27-placering den och LVM-hemmet. I 26 § finns därför en bestämmelse om att föreståndaren fortlöpande skall hålla nämnden underrättad om hur vården framskrider och samråda med nämnden i alla frågor av vikt. Vård i annan form förutsätter vidare att den enskilde de facto har inställt sig på LVM-hemmet och blivit inskriven, dvs. att han eller hon fysiskt har överförts till institutionen eller till sjukhus. Vårdti- den börjar inte löpa förrän klienten inställt sig till antingen LVM- hemmet eller sjukhus (20 § LVM). Avsikten är således inte att kli- enten skall kunna påbörja en § 27-placering utan att överhuvud taget ha blivit inskriven i LVM-vården. Problemet var emellertid att det fanns en påtaglig diskrepans mellan å ena sidan motivuttalanden i proposition 1987/88:147 och å andra sidan lagtexten.1 I proposi- tionen betonades bland annat följande: Den faktiska vården av missbrukaren behöver inte nödvändigtvis äga rum på det LVM-hem där missbrukaren formellt har tagits in. Det är möjligt och ibland lämpligt att redan i vårdens inledningsskede föra missbrukaren till exempelvis ett enskilt drivet behandlingskollektiv. Ett beslut om sådan vård utom LVM-hemmet fattas av den som före- står vården vid hemmet, i regel föreståndaren. Det ligger i sakens natur att beslutet i ett sådant fall, när missbrukaren aldrig varit på hemmet, endast i formell mening fattas av föreståndaren. I praktiken är det so- cialnämnden som i samråd med missbrukaren och föreståndaren be- stämt i saken. 1987/88:147 s. 76) Med detta motivuttalande som grund fanns det åtskilliga LVM- hem som direkt efter lagens tillkomst och i samråd med social- nämnden placerade klienten i vård i annan form, utan att klienten hade inställt sig på LVM-hemmet i enlighet med 20 § LVM andra meningen ( inställt sig vid eller förts till ett hem som avses i 22 § eller ett sjukhus). Även i allmänna råd 1989:3 uttalades att denna ordning var möjlig att tillämpa: I de fall klienten förs direkt till annat behandlingshem enligt 27 § LVM utan en första vårdtid på LVM-hem räknas vårdtiden från den dag klienten inställs på behandlingshemmet (s. 57). aktualiserade för övrigt frågan om inledande av vård och vårdtids- beräkning i en skrivelse till regeringen i februari 1990,2 men reger- 1Det kan i sammanhanget nämnas att motsvarande diskrepans tidigare också förekom i 12 § och i propositionens motivskrivningar när ett beslut om tvångsvård upphör att gälla. JK påtalade denna diskrepans i ett skadeståndsärende , vilket ledde till en lagändring med ikraftträdande (SFS 2001:464). från till regeringen (), dnr IF 251-1392/90. Vård i annan form – § 27-placering ingen beslutade att man inte avsåg att vidta någon åtgärd med anledning av framställningen. JO klargjorde i ett uttalande , att den praxis som utvecklats saknar således – liksom det återgivna motivuttalandet – stöd i lagtexten (JO 1993/94 s. 295). Det är med andra ord ställt utom allt tvivel att placering enligt 27 § förut- sätter att klienten har inställt sig på LVM-hemmet och blivit in- skriven. Frågan om när § 27-placering tidigast kan bli aktuell efter det att klienten blivit intagen på LVM-hemmet låter sig inte besvaras generellt. (2001) har dock i sin rättsvetenskapliga ana- lys framhållit att denna vårdform bör tillämpas i ett skede innan motivation till frivillig vård har uppnåtts, eftersom när det senare stadiet har uppnåtts har ju syftet också uppnåtts med vården och klienten skall då bli utskriven från LVM-hemmet. Även om det av lagen och förarbetena inte framgår något när- mare om förutsättningarna för vård i annan form än vad som har redovisats ovan, är det tydligt att döma av utredningens aktstudier i fyra kommuner (, , , SDF Hässelby- i ) att det i varje fall hos vissa LVM-hem har utvecklats en praxis om vilka förutsättningar som skall vara uppfyllda för att kunna komma ifråga för § 27-placering. I studien i framkom att vid ett LVM-hem fanns en regel enligt vilken klienten måste ha tre ledigheter utan anmärk- ning,3 och vid studien i framkom att ett hem tillämpade två ledigheter. 10.3Tremånadersregeln – innebörd och tillämpning I samband med tillkomsten av LVM infördes en ny bestämmelse i 29 § enligt vilken föreståndaren ålades en redovis- ningsskyldighet gentemot hemmets styrelse i de fall klienten hade vistats på institutionen utan att vård i annan form hade kommit till stånd. Till denna information skulle föreståndaren även foga en orsaksförklaring. Departementschefen motiverade denna ordning med att det av både behandlingsskäl och rättssäker- hetsskäl var viktigt att styrelsen gavs vidgade insyns- och tillsyns- 3 Det bör här anmärkas att det i LVM saknas permissionsinstitut liknande det som fanns under NvL:s tid. SoS allmänna råd 1983:3 anger dock olika situationer där man anser att det kan vara rimligt att klienten bereds tillfällig frånvaro. Vård i annan form – § 27-placering sågs som ett instrument för att bevaka att klienten skulle erbjudas vård enligt 27 § – som i princip varje intagen skall erhålla – samt att LVM-vården upphör så snart vården kan ges i frivilliga former. Departementschefen klargjorde att styrelsen inte skall överpröva föreståndarens åtgärder men kan genom insynen påverka föreståndaren och t.ex. initiera översyn av hemmets rutiner (prop. 1987/88:147 s. 78). Efter huvudmannaskapsändringen och med som central förvaltningsmyndighet över tvångsvården var den enda kvarvarande uppgiften för LVM- hemmets styrelse att ta emot anmälningar om intagna som varit i LVM-vård utan att vård enligt 27 § hade kommit till stånd (prop. 2000/01:80 s. 119). Styrelsefunktionen utmönstrades , och ledningsfunktionen utövas numera av en chef, tillika föreståndare, som tillsätts av . I samband därmed ändrades också rutinen för informationsskyldig- heten i 29 §, och anmälan sker numera till Statens institutionssty- relse. Vare sig i förarbetena eller i lagtexten anges vilka skäl som kan vara rimliga för att § 27-placering inte har kommit till stånd inom . Frågan kommenteras i Socialsty- relsens allmänna råd 1989:3 där man bland annat anför följande: eftersom bestämmelsen ersätter förlängningsinstrumentet bör de grunder som angavs som motiv för förlängning av vårdtiden i den gamla lagens 16 § vara användbara. De skäl som angavs var exempelvis att den intagne till följd av sitt hälsotillstånd behövde ytterligare vård eller andra synnerliga skäl för förlängning. I kommentarerna talades också om en otillfredsställande social situation, att syftet med vården inte uppnåtts, allvarlig risk för ett snabbt återfall etc. Andra motiv som kan tänkas är exempelvis att klienten fått plats på ett behandlingshem eller arbete och bostad och att man i vårdplanen därför angett en senare överföring till vård i an- nan form eller utskrivning. Klienten kan själv välja att stanna ytterli- gare på LVM-hemmet med det stöd som LVM-beslutet kan ut- göra osv. (SoS 1989:3, s. 52) I tabell 10:1 redovisas totala antalet utskrivna från LVM-vården och andelen som erhöll den första § 27- placeringen. Av totalt 1 047 utskrivningar (en person kan generera fler än en utskrivning) placerades i vård i annan form under den totala LVM-vistelsen, men enbart erhöll en första sådan placering inom den inledande tremånaders- Vård i annan form – § 27-placering Vid själva utskrivningstillfället var placerade med stöd av 27 §. Totalt antal utskrivna klienter från LVM-vården samt placeringar i annan vårdform (27 § LVM). Totalt antal utskrivna från LVM-vården Ärenden med 27 § LVM-placering Första 27 § LVM-placering Placerad enl. 27 § LVM vid utskrivningstillfället Källa: SiS årliga statistik 2002, s. 15. Av de klienter som påbörjar en § 27-placering är andelen avbrutna placeringar tämligen och pendlade – 2001 mellan (avser varje persons första § 27-pla- cering) [tabell 10:2]. Totala antalet placeringar enligt 27 § LVM samt andel som skett inom inledande respektive av- brutna placeringar. 27 § LVM totalt