sou · GSB312 · 2005-01-01 00:00:00 — Ersättning föreslogs kunna lämnas efter en riskvärdering där faktorer som den behandlade sjuk- domens art och svårhetsgrad, den skadades hälsotillstånd i övrigt, läkemedlets förutsedda verkningar och skadans omfattning beaktades. Försäkringen var tänkt att omfatta främst allvarliga och oväntade skador och inte uteblivna effekter av ett läkemedel. Beviskravet för fysiska skador var utformat så att den skadelidande skulle göra det övervägande sannolikt att ett orsakssamband förelåg mellan använd- ningen av läkemedlet och skadan. Ersättningen skulle bestämmas utifrån skadeståndsrättsliga principer med en ansvarsbegränsning om för s.k. serieskador inom en ram om för läkemedelsskador som visat sig under samma kalenderår. Om en sådan begränsning aktualiserades skulle staten under vissa förut- sättningar täcka förlusten. Försäkringen skulle bekostas av i yrkesmässigt verksamma tillverkare och importörer av läkemedel. Staten skulle få ett visst inflytande över försäkringssystemet bl.a. genom att regeringen fick välja försäkringsgivare, dock efter förslag från läkemedelsföretagen. Den skadelidande skulle ha rätt, att även om ersättning kunde lämnas enligt den föreslagna lagen, föra skade- ståndstalan. (SOU 1976:23 s. 7–9). På grund av att en lösning med en frivillig försäkring bedömdes vara mera fördelaktig, kom någon lagstiftning dock aldrig till stånd. 3 Patientskadelagen (1996:799) Patientskadelagen innehåller bestämmelser om rätt till patientskade- ersättning och om skyldighet för vårdgivare att ha en försäkring som täcker sådan ersättning (patientförsäkring, 1 §). Lagen är tvingande (4 §). Begreppet patient är liktydigt med vad som avsågs i de vid patientskadelagens tillkomst gällande författningarna; lagen (1994:953) om åligganden för personal inom hälso- och sjukvården och lagen (1994:954) om disciplinpåföljd m.m. på hälso- och sjukvår- dens område. Författningarna är ersatta av lagen (1998:531) om yrkesverksamhet på hälso- och sjukvårdens område (LYHS), som inte medfört någon ändring i detta hänseende. Patient är den som etablerat en kontakt med hälso- och sjukvården om sitt hälsotill- stånd (prop. 1995/96:187 s. 24 och 76). Att även den som frivilligt del- tar som försöksperson i medicinsk forskning liksom organdonator omfattas av patientskadelagens ersättningssystem framgår av 2 §. Vem som är att anse som patient enligt lagen har varit föremål för bedömning i , som avger yttranden över ersättningsfall på begäran av patient eller annan skadelidande, vård- givare, försäkringsgivare eller domstol (se närmare om nämnden i avsnitt 3.7.1). Ett av fallen rörde en kvinna som undergick behand- ling för infertilitet. Frysta embryon blev infekterade och kunde inte implanteras. Nämnden ansåg att kvinnan, men inte embryot var att anse som patient (och [RFS], del B [], 2000:21). I ett annat fall hade modern till två barn, vilka var intagna på sjukhus för undersökning av en ärftlig sjukdom, drabbats av matförgiftning på det patienthotell hon bodde på. Modern ansågs inte vara patient (2001:01). Lagen är tvingande. Den enda tillåtna inskränkningen är sådan som beror på omständighet som inträffat efter skadehändelsen, och som enligt lagen (1927:77) om försäkringsavtal kan medföra begräns- ning av försäkringsgivarens skyldighet att betala försäkringsbelop- Patientskadelagen (1996:799) pet (4 §). Som exempel anger förarbetsuttalandena att den skade- lidande inte tillräckligt begränsat sin skada (a. prop. s. 77, jfr 17 § trafikskadelagen [1975:1410]). Patientförsäkringen täcker endast skador som uppkommit i sam- band med hälso- och sjukvård i (3 §). Under remissbehand- lingen av betänkande (SOU 1994:75) hade några remissinstanser invändningar mot denna begränsning. Remissorganen menade att ersättningsrätten borde omfatta även sådan vård av svenskar utomlands som kan anses ske inom ramen för svensk hälso- och sjukvård, t.ex. vid anläggningar drivna av svensk sammanslutning med svensk sjukvårdspersonal. Regering- en ansåg emellertid att en sådan ordning skulle föra för långt och att en begränsning borde ske till hälso- och sjukvård som stod under svensk tillsyn och, följaktligen, inom landets gränser. Vid ut- landsvård borde i stället frivilliga försäkringslösningar komma till användning (a. prop. 23–24). Saken är beträffande den offentliga sjukvården löst så att landstingen frivilligt tecknar en tilläggsförsäkring hos () med vissa villkor för utlandspatienter. Den omfattar behand- lingsskadeersättning för kroppsskada som orsakas patient i samband med hälso- och sjukvård som bedrivs vid vårdinstitution utanför gränser, förutsatt att försäkringstagaren hänvisat patienten dit för vård och svarar för vårdkostnaderna. Innebörden av termen hälso- och sjukvård i patientskadelagen framgår av 5 §. En grundläggande förutsättning är att verksamheten utövas av personal som omfattas av 1 kap. LYHS, dvs. främst de som har legitimation eller skyddad titel för yrke inom hälso- och sjukvården och andra som sysslar med patientvård vid vårdinrätt- ningar eller är verksamma vid apotek (1 kap. 4 § LYHS). Hälso- och sjukvård definieras i 1 § hälso- och sjukvårdslagen (1982: 763,HSL) som åtgärder för att medicinskt förebygga, utreda och behandla sjukdomar och skador. Till begreppet räknas också sjuktransporter och omhändertagandet av avlidna. Sålunda omfattas bl.a. förebyg- gande vård, vaccinering, blodgivning, medicinsk rehabilitering och motsvarande verksamhet, t.ex. åtgärder vid abort, insemination och sterilisering av lagen. Endast vård med medicinskt innehåll av enskilda avses och t.ex. inte hälsokampanjer riktade till en större krets. Tandvård anses också vara hälso- och sjukvård men regleras i en särskild lag, tandvårdslagen (1985:125). Med annan liknande medicinsk verksamhet avses bl.a. levandeundersökningar i rätts- medicinskt syfte och rättspsykiatriska undersökningar samt medicinsk Patientskadelagen (1996:799) forskning på människor (a. prop. s. 24 och 77–78). Enligt paragrafen innefattas också omskärelse enligt lagen (2001:499) om omskärelse av pojkar samt verksamhet inom detaljhandeln med läkemedel. I 5 § anges vem som är att betrakta som vårdgivare, nämligen statlig myndighet, landsting och kommun i fråga om sådan hälso- och sjukvård som dessa har ansvar för (offentlig verksamhet) samt enskild som bedriver hälso- och sjukvård (privat vårdgivare). har i några fall tagit ställning till vad som är hälso- och sjukvård i patientskadelagens mening. Sålunda har man ansett att skada orsakad vid polishämtning efter begärd handräckning från läkare eller skada orsakad av medpatient inte har uppkommit i samband med hälso- och sjukvård (RFS 2001:9 och 2001:10). Där- emot ansågs preoperativ tvättning, som är en viktig del i förberedel- serna inför en operation, och massage efter remiss utgöra hälso- och sjukvård (RFS 1999:8 och 2000:6). 3.2Villkoren för att få patientskadeersättning I 6 och 7 §§ patientskadelagen regleras de närmare förutsättningar- na för att erhålla ersättning. 3.2.1Grundläggande förutsättningar för ersättning Bestämmelsen i 6 § patientskadelagen är uppbyggd så att i första stycket anges vissa grundläggande förutsättningar för att ersättning skall lämnas samt under sex punkter vilka åtgärder eller andra fak- torer som kan berättiga till ersättning för en patientskada. Enligt 6 § första stycket är en grundläggande förutsättning att patienten fått en personskada. Med personskada förstås både fysisk och psykisk skada. Fysiska skador är i allmänhet lättare att konstatera än psykiska sådana. Psykiska skador omfattas inte av den frivilliga patientför- säkringen utan kom att berättiga till ersättning först genom patient- skadelagens tillkomst. förslag att försäkringen skulle omfatta även psykisk skada mötte kritik från olika håll. Det anfördes att sådana skador var svårutredda och skulle medföra omfattande och kostnadskrävande skaderegleringar. Regeringen bemötte kritiken med att det inte vore rättvist, rent utav oacceptabelt, att undanta psykiska skador. Patientskadelagen (1996:799) i så fall ha blivit att de psykiskt störda hänvisades till att föra en skadeståndsprocess (prop. 1995/96:187 s. 28 f.). För att klassificeras som psykisk skall skadan ha haft en medicinskt påvisbar effekt (a. prop. s. 80). Psykisk skada utgör ingen stor andel av skadeärendena. Statistik från () av- seende ersättningsanspråk mot Landstingens Ömsesidiga bolag (LÖF) visar att –2003 (nov)har frågan varit uppe till bedömning i 130 fall, varav 89 ersatts. Detta skall ses mot bakgrund av att LÖF under nämnda period totalt mottagit 8 000 à 9 000 skadeanmälningar . Av publicerade fall från i Rättsfall Försäkring och Skadestånd för åren 1998–2002, rör endast två fall ersättning för psykisk skada. I RFS 2000:20 led patienten av depressiva besvär och påstod att hon åsamkats psykiskt lidande på grund av en diagnosfördröjning och vårdkontaktsbyten med kort varsel. anslöt sig till försäkringsbolagets uppfattning och avböjde ersättningskravet. Man angav som skäl att någon diagnosfördröjning inte förelegat och framhöll att patientens besvär successivt hade utretts, tolkats och behandlats enligt veder- tagna medicinska principer. Någon anmärkning kunde heller inte riktas mot sättet att använda befintliga resurser trots ständiga byten av vårdpersonal. Nämnden framhöll också att bristande resurser i sig inte grundar ersättning. I RFS 2002:01 där en kvinna begärde ersättning för psykiskt lidande på grund av underlåtenhet att ge besked om undersökningsresultat och att ge återbesökstid, avböjde nämnden ersättningskravet. Detta motiverades med att de psykiska besvären inte ansågs medicinskt påvisbara vilket är en förutsättning för att ersättning skall lämnas för psykisk skada. Farhågorna att en rätt till ersättning för psykisk skada i patient- skadelagen skulle innebära dyra och svårutredda ärenden med åtföl- jande kostnader har alltså inte besannats. Några säkra slutsatser kan emellertid ännu inte dras av detta (se artikel införd i Nordisk , nr 3/2000 av U. Hellbacher och C. Espersson, Patientskadelagen i teori och praktik, s. 185–199). För att ersättning skall lämnas måste det finnas ett orsakssamband mellan skadan och vården. I likhet med vad som gällde för den fri- villiga patientförsäkringen har patienten bevisbördan. Beviskravet är uppfyllt om det med övervägande sannolikhet föreligger ett orsakssamband (6 § första stycket). Trots viss remisskritik mot förslag att bevisbördan skulle läggas på patienten, ansåg regeringen att en avgörande omständighet var Patientskadelagen (1996:799) att ingenting framkommit som tydde på att patienterna generellt hade åsamkats sådana svårigheter att den dittills tillämpade ord- ningen borde frångås (a. prop. s. 31). I ett fall (RFS 2001:14) har beviskravet prövats. Frågan rörde en s.k. diagnosskada (6 § första stycket 3, se avsnitt 3.2.4) där patienten gjorde gällande att han sökt för lårbensbrott vid ett sjukhusbesök. Av läkarens utförliga journal- anteckningar framgick emellertid inte annat än att det var andra symtom, ljumskbråck, som varit föremål för diskussion. Enligt anteckningar var patienten smärtfri vid undersökningen. Patienten ansågs därför inte ha gjort övervägande sannolikt att det vid besöket funnits symtom som tydde på en lårbensfraktur. Någon felaktig diagnostisering ansåg nämnden inte föreligga och avböjde ersätt- ningsanspråket. 3.2.2Skador som orsakats av undersökning, vård, behandling eller liknande åtgärder (s.k. behandlingsskada) Enligt 6 § första stycket 1 patientskadelagen kan skada orsakad av undersökning, vård, behandling eller liknande åtgärd ge rätt till ersätt- ning. Exempel på liknande åtgärder är blodprovstagningar. Under begreppet vårdåtgärd faller också t.ex. att vårdpersonalen beslutat att ordinera hemtransport från sjukhus eller taxiresa från dagreha- bilitering (RFS 2000:3 respektive 2001:03). Vårdåtgärderna skall vara den direkta orsaken till skadan, vilket utesluter skador som uppkommer eller utvecklas oberoende av vården. Detta innebär att direkta följder av sjukdom eller skada som förelåg vid vårdtillfället eller som utvecklas oberoende av vården inte om- fattas av rätten till ersättning (a. prop. s. 81). Som ytterligare villkor för ersättning gäller att skadan kunnat undvikas antingen genom ett annat utförande av det valda förfarandet (behandlingstekniken) eller ett val av ett annat tillgängligt förfarande (behandlingsmetoden). Bedömningen av lämpligt utförande och lämplig alternativ be- handlingsmetod skall ske utifrån en i efterhand gjord specialist- bedömning inom området. Detta framgår av 6 § andra stycket. Det är den faktiska kunskapen vid skaderegleringstillfället om patientens status vid behandlingstillfället som är riktmärket, oavsett om denna kunskap fanns eller inte vid behandlingstillfället (a. prop. s. 81). Utgångspunkten vid denna s.k. facitbedömning är om en annan behandlingsteknik respektive behandlingsmetod skulle ha tillgodo- sett vårdbehovet på ett mindre riskfyllt sätt (a. prop. s. 34 ff.). Patientskadelagen (1996:799) till ersättning föreligger om ett alternativt förfarande – behandlings- teknik eller behandlingsmetod – dels skulle ha tillgodosett vårdbeho- vet, dels gett en totalt sett lägre risknivå samt varit tillgängligt vid behandlingstillfället (a. prop. s. 81). I likhet med vad som gäller enligt den frivilliga patientförsäkringen är resursbrist skäl för ersättning endast om det i det enskilda ärendet varit möjligt att utnyttja befint- liga resurser på ett annat sätt eller att utnyttja ytterligare resurser. Det är således inte fråga om att vid bedömningen av om en skada kunnat undvikas göra jämförelser med en optimal vårdstandard (a. prop. s. 82, jfr RFS 2000:20 i avsnitt 3.2.1). Exempel på en situation där en annan behandlingsteknik kunde ha inneburit att skada undvikits är ett fall då vid intubationsnarkos tillräckliga försiktighetsåtgärder inte vidtagits och patienten fått en tandskada i samband med väckning (RFS 2000:22). Nervskada efter radiovågsbehandling mot smärtor i halsryggen (cervikal rizopathi) har av ansetts kunna undvikas om patienten i väntan på operation i stället hade behandlats med smärtstillande läkemedel eller s.k. fasettblockader (smärtstillande injektioner mot smålederna mellan kotkropparna, RFS 2002:07). Om en patient avstår från en tillgänglig behandlingsmetod, betraktas denna metod emeller- tid inte som annat tillgängligt förfarande i paragrafens mening (RFS 1999:1). I förhållande till den frivilliga patientförsäkringen innebar det en nyhet att facitbedömning skall göras även beträffande metodvalet. Vissa remissinstanser var kritiska mot denna nyordning som föresla- gits av (SOU 1994:75 s. 138 f., 149 och 181 f.). Man menade att den kunde innebära bedömningssvårig- heter och medföra ökade utredningskostnader. Regeringen anförde som skäl för sin ståndpunkt att, så som Patientförsäkringsutredning- en framhållit, det inte fanns exakta kriterier för en uppdelning mellan metod och utförande eller mellan undersökning och behandling. Regeringens slutsats blev därför liksom utredningens att en facit- bedömning borde ske även beträffande metodvalet. Oavsett att nya bedömningssvårigheter kunde uppkomma, ansåg regeringen det angeläget att gränsdragningsproblemen undanröjdes. Sådana problem borde, menade man, inte gå ut över patienterna (a. prop. s. 32 ff.). I den ovan nämnda artikeln i nr 3/2000 av U. Hellbacher och C. Espersson, tar författarna upp gränsdragningsproblemen. De framhåller som en svårighet att kunna avgöra vad som är det minst riskfyllda förfarandet när metoder inom olika specialistområden skall vägas mot varandra. Som exempel anges valet av behandling av Patientskadelagen (1996:799) en hjärntumör, vilket kan stå mellan att strålbehandla, operera eller medicinera. 3.2.3Skador som orsakats av fel hos eller felaktig hantering av medicintekniska produkter eller sjukvårdsutrustning (s.k. materialskada) Enligt 6 § första stycket 2 patientskadelagen lämnas ersättning för skador orsakade av fel hos eller felaktig hantering av medicintekniska produkter eller sjukvårdsutrustning. Ersättning för sådana skador kan tillerkännas även p.g.a. annan lagstiftning. Ersättning för skador orsakade inom hälso- och sjukvården av t.ex. sjukvårdsutrustning kan sålunda utges enligt produktansvars- lagen (1992:18). En förutsättning för att kunna få ersättning för personskada enligt denna lag är att produkten är behäftad med en säkerhetsbrist (1 §). Skadeståndsskyldig enligt huvudregeln är den som har tillverkat, frambringat eller insamlat produkten, importör och marknadsförare (6 §). Lagen är tvingande (5 §). Tillämpningen av lagen förutsätter att den skadegörande produkten tillverkas eller tillhandahålls inom ramen för en näringsverksamhet, dvs. verksam- het av ekonomisk art som bedrivs yrkesmässigt (a. prop. 36–37). Av intresse är också produktsäkerhetslagen (1988:1604) och lagen (1993:584) om medicintekniska produkter. Produktsäkerhetslagen innehåller bestämmelser som syftar till att motverka att varor och tjänster orsakar skador på person eller egendom. För det ändamålet får en näringsidkare t.ex. åläggas att lämna säkerhetsinformation eller, i allvarliga fall, säljförbud. Enligt 3 § nämnda lag gäller att om i annan författning eller myndighetsbeslut meddelats särskilda be- stämmelser om varan eller tjänsten med samma ändamål som ett åläggande eller förbud enligt produktsäkerhetslagen skulle fylla, den andra författningen gäller. Exempel på en sådan författning är lagen om medicintekniska produkter. Med en medicinteknisk produkt avses enligt 2 § första stycket lagen om medicintekniska produkter en produkt som enligt tillverkaren skall användas – separat eller i kombination med annat – för att hos människor enbart eller i huvud- sak påvisa, förebygga, övervaka, behandla eller lindra en sjukdom (p. 1), påvisa, övervaka, behandla, lindra eller kompensera en skada eller ett funktionshinder (p. 2), undersöka, ändra eller ersätta anato- min eller en fysiologisk process (p. 3), eller kontrollera befruktning (p. I produktbegreppet ingår apparater, instrument, redskap och Patientskadelagen (1996:799) andra hjälpmedel i sjukvården. Undantagna från produktbegreppet är bl.a. läkemedel (2 § andra stycket), som kontrolleras enligt läke- medelslagstiftningen. Utanför faller också sjukhussängar och annan liknande utrustning. Sådan utrustning omfattas å andra sidan av produktsäkerhetslagen (a. prop. s. 36). Skador orsakade av en produkt som ett offentligt organ självt har tillverkat eller importerat som ett led i sin offentliga verksamhet – vilken inte utgör näringsverksamhet – faller utanför produktansvars- lagen. riktade invändningar mot detta förhållande i samband med utskottsbehandlingen av propositionen till produkt- ansvarslagen (bet. 1991/92:LU14 s. 12). Med anledning härav intogs en bestämmelse om s.k. materialskada i 6 § första stycket 2 patient- skadelagen. Enligt denna ersätts fel hos medicinteknisk produkt eller sjukvårdsutrusning använd vid undersökning, vård, behandling eller liknande åtgärd eller felaktig hantering därav. Syftet är att skydda patienter mot att i sjukvården används medicintekniska produkter eller sjukvårdsutrustning som inte är så säkra eller hanteras så säkert som man kan ha rätt att förvänta sig. Bestämmelsen är tänkt att täcka ett ansvar motsvarande det som gäller enligt produktansvarslagen. Patientskadelagen är emellertid inte – i motsats till produktansvars- lagen – uppbyggd kring begreppet säkerhetsbrist för att avgränsa de s.k. materialskadorna eller begränsad till en bedömning av felet för när produkten sattes i omlopp. Det har ansetts vara ogynnsamt för patienten om en skada orsakad av t.ex. en utsliten säng eller en ålderdomlig apparat skulle falla utanför ersättnings- området. Den avgörande tidpunkten för rätten till ersättning enligt patientskadelagen är alltså när sjukvårdsutrustningen eller den medicintekniska produkten används och skadan orsakas (a. prop. s. 38 ff.). har i ett ärende (RFS 1999:9) tillerkänt en patient ersättning enligt 6 § första stycket 2 för en hjärnskada, orsakad vid embolisering av en kärlmissbildning då klister släppt från en kateter och täppt till kärl som ger blod till vitala delar av hjärnan, med motiveringen att den åtföljande instruktionen för katetern varit bristfällig. Som medicinteknisk produkt betecknas, förutom apparater och instrument såsom peanger, knivar, sprutor, dialysmaskiner, etc., även implantat, t.ex. spiraler, plaströr i öronen och konstgjorda leder (a. prop. s. 82). Enligt Patientskadenämndens praxis är även kryckor att anse som en medicinteknisk produkt (RFS 2000:11). Patientskadelagen (1996:799) I 5 § lagen om medicintekniska produkter ges viss ledning när det gäller att bedöma om ett fel finns hos en sådan produkt. En medicinteknisk produkt anses lämplig om den vid normal använd- ning för sitt ändamål uppnår de prestanda som tillverkaren avsett och tillgodoser höga krav på skydd för liv, personlig säkerhet och hälsa hos patienter, användare och andra. Om sjukvårdspersonal underlåter att följa en instruktion är detta att bedöma som en felaktig hantering. Samma gäller om en patient i samråd med personal använder t.ex. en apparat i hemmet och skada uppkommer vid felaktig hantering på grund av felaktig anvisning från sjukvårdspersonalen (a. prop. s. 83). Enligt statistik från för åren 1999–2003 (nov) har totalt 130 ärenden om materialfel varit föremål för bedömning där. PSR har funnit att ersättning skall lämnas i 116 av fallen. 3.2.4Skador orsakade av felaktig diagnostisering (s.k. diagnosskada) I 6 § första stycket 3 och andra stycket patientskadelagen regleras rätten till ersättning för s.k. diagnosskada. Med detta avses skada orsakad av att man förbisett ett i och för sig faktiskt iakttagbart sjukdomstecken eller att sjukdomstecknet tolkats på ett sätt som avviker från den handlingsnorm som gäller för en erfaren specialist eller annan erfaren yrkesutövare inom berört område. I dessa fall skall, i motsats till behandlingsskadorna, någon facitbedömning inte ske. Detta skulle leda till ett obegränsat ansvar för oupptäckta sjukdomar. I stället sker bedömningen med utgångspunkt i förhållan- dena vid diagnostillfället (a. prop. s. 41 f. och 83). har bedömt diagnosskada i bl.a. RFS 2001:14 (se avsnitt 3.2.1). I RFS 2002:10 avböjdes ett krav på ersättning från en kvinna som fått skador i samband med förlossning. Nämnden konstaterade att vårdpersonalen varit medveten om att det rörde sig om ett relativt stort barn men att detta inte indikerade planerat kejsarsnitt och att det inte heller förelåg tecken på bäckenträngsel. Handläggningen av och bedömningarna före, under eller efter för- lossningen ansåg nämnden stå i överensstämmelse med allmänt vedertagna bedömningsprinciper. RFS 1999:13 och 2000:12 handlar om vem som är att betrakta som erfaren specialist eller annan erfaren yrkesutövare inom om- rådet. I det först nämnda fallet ansåg nämnden att en ambulans- Patientskadelagen (1996:799) förare, som felbedömt graden av en nackskada och hanterat patienten fel med följd att skadan förvärrades, räknas hit. Det andra fallet tar ställning till frågan vad som skall anses vara erfaren specialist inom området. Nämnden besvarade frågan så att man bör utgå från hur en erfaren allmänläkare skulle ha tolkat symtomen, i detta fall ett sårigt födelsemärke, och de åtgärder denne kunde förväntas vidta. Att en erfaren hudläkare troligen skulle ha ställt en annan, riktig, diagnos ansågs sakna betydelse. Ställningstagandet förutsätter dock att patienten faktiskt sökt vård på en vårdcentral. För det fall vård söks hos en erfaren hudläkare gäller de krav som kan ställas på en sådan. Enligt statistik från för åren 1999–2003 (nov) har totalt 4 094 ärenden som avsåg diagnosskador behandlats där. I 3 099 () av fallen bedömdes att ersättning skulle lämnas. 3.2.5Skador som orsakats av smittämnen (s.k. infektionsskada) Enligt 6 § första stycket 4 lämnas ersättning för s.k. infektions- skador, dvs.