sou · GSB33d3 · 2005-01-01 00:00:00 — När nuvarande LVM trädde i kraft (SFS 1988:870) gjordes lagen obligatoriskt tillämplig. Enligt 4 § första stycket skall tvångs- vård beslutas om de i bestämmelsen uppräknade förutsättningarna föreligger. Det innebär i princip, att om förutsättningarna för tvångsvård är uppfyllda, skall också socialnämnden ansöka om beredande av vård och tvångsvård skall beslutas. Dess tvingande karaktär framgår också av 2 § första stycket där det föreskrivs att en missbrukare1 skall beredas vård oberoende av eget samtycke under de förutsättningar som anges i lagen. Lagstiftarens utgångs- punkt är att samhället har en skyldighet att ingripa om missbruka- ren eller hans närstående befinner sig i en så utsatt situation som lagen anger och vårdbehovet inte kan tillgodoses enligt SoL eller på annat sätt. Av förarbetena framgår att det inte kan accepteras att man i de allvarliga situationer som avses i LVM avstår från att ansöka om tvångsvård med hänvisning till bristande resurser (prop. 1987/88:147 s. 53). Trots LVM:s tvingande karaktär är utgångspunkten likväl, att missbrukarens frivilliga medverkan i vården är så angelägen att man måste göra stora ansträngningar för att få till stånd en vård som han inte motsätter sig. LVM är en undantagslag, avsedd att komplettera SoL i de fall person med missbruksproblem inte kan beredas nöd- vändig vård i frivilliga eller andra former (SOU 1981:7 s. 7, 28 f.; prop. 1981/82:8 s. 1). LVM:s portalparagraf (1 §) innehåller en principdeklaration i vil- ken det erinras om, att de i 1 kap. 1 § SoL angivna målen för sam- hällets socialtjänst skall vara vägledande för all vård som syftar till att hjälpa enskilda människor att komma ifrån missbruk. 1 I detta kapitel om gällande rätt används genomgående benämningen missbrukare, efter- som det är detta begrepp som används i nuvarande LVM och i dess förarbeten. Se dock sär- skilde utredarens förslag i kapitel 16 (avsnitt 16.19). skall bygga på respekt för den enskildes självbestämmande och integritet och den skall så långt det är möjligt utformas och ge- nomföras i samverkan med den enskilde. Tvångsvården skall, enligt 3 § LVM, syfta till att motivera missbru- karen så att han kan antas vara i stånd att frivilligt medverka till fortsatt behandling och ta emot stöd för att komma ifrån sitt miss- bruk. Detta innebär både ett långsiktigt mål, frihet från missbruk, och ett kortsiktigt – motivation till frivillig vård. Frågan om LVM:s syfte berörs också i kapitel 4. Förutsättningarna för att vård med stöd av LVM skall kunna komma i fråga regleras i 4 § LVM. Det skall för det första föreligga ett fortgående missbruk och ett vårdbehov som inte skall kunna tillgodoses på annat sätt än genom tvångsvård. Socialberedningen kallade detta för någon form av generalindikation (SOU 1981:7 s. 37, 48). Därutöver skall en av i bestämmelsen uppräknade special- indikationer föreligga för ett beslut om vård. Specialindikationerna anknyter till missbrukarens egen hälsa (4 § första stycket 1), miss- brukarens sociala liv (4 § första stycket 2) och risken för att miss- brukaren själv eller någon närstående kan komma till skada (4 § första stycket 3). Tvångsvård med stöd av LVM kan komma i fråga vid missbruk av alkohol, narkotika eller flyktiga lösningsmedel. Med alkohol menas enligt LVM:s motiv, sprit och alla sådana drycker som inte räknas som alkoholfria drycker enligt den tidigare gällande lagen (1977:292) om tillverkning av drycker. Det innebar, att alla drycker med mer än 1,8 viktprocent alkohol räknades hit, varför lättöl föll utanför (prop. 1981/82:8 s. 75). Begreppet narkotika avses ha samma innebörd som i Narkotikastrafflagen (SFS 1968:64) (prop. 88:147 s. 40 f). Missbruk av flyktiga lösningsmedel kunde inte för- anleda tvångsvård enligt lag, varför LVM kompletterades i samband med revidering (prop. 1987/88:147 s. 39 f). Som en övergripande förutsättning för att ett missbruk skall anses föreligga i LVM:s mening skall, enligt uttalanden i förarbe- tena, användningen medföra vissa skadeverkningar. Med missbruk avses en konsumtion som leder till allvarliga följder för den enskil- de i form av medicinska eller sociala problem (prop. 1987/88:147 s. 40). För att man skall kunna tala om missbruk av alkohol måste det röra sig om en inte alltför obetydlig konsumtion (SOU 1981:7 s. 48; prop. 1981/82:8 s. 75). Såvitt gäller narkotika, ger LVM:s motiv ger endast vid handen, att med missbruk avses allt icke-medicinskt bruk av narkotika (SOU 1981:7 s. 48; prop. 1981/82:8 s. 75) och att ett missbruk av flyktiga lösningsmedel föreligger om de i berusningssyfte (SOU 1987:22 s. 52; prop. 1987/88:147 s. 39, 222). Med ett fortgående missbruk av alkohol avses att missbruket skall ha en viss varaktighet. Det får inte röra sig om en tillfällig överkon- sumtion, även om den i något fall skulle kunna medföra en sådan hälsorisk som kan inrymmas i specialindikationen. Även missbruk som återkommer i perioder kan omfattas av lagen, om betingel- serna i övrigt är uppfyllda (prop. 1981/82:8 s. 74). Med ett fortgå- ende missbruk av narkotika avses i princip allt injektionsmissbruk samt dagligt, eller så gott som dagligt missbruk, oberoende av intagningssätt och medel (prop. 1981/82:8 s. 75). Ett fortgående missbruk av flyktiga lösningsmedel föreligger vid ett dagligt eller annars regelbundet återkommande missbruk. 3.3.3I behov av vård Utöver ett fortgående missbruk av alkohol, narkotika eller flyktiga lösningsmedel krävs för ett beslut om tvångsvård, att den enskilde till följd av sitt fortgående missbruk är i behov av vård för att komma ifrån detta och att vårdbehovet inte kan tillgodoses enligt SoL eller på något annat sätt. Utgångspunkten är, att det går att skapa en vilja till förändring även hos klienter som vid behandling- ens inledningsskede saknar denna vilja eller har den bara i mycket begränsad utsträckning. Innebörden av vårdbehovsrekvisitet lag är, att det skall föreligga en allvarlig missbruksbild som kräver snabba och kraft- fulla insatser. Behovet av vård kan visa sig i form av ett akut behov av avgiftning, men det behöver inte göra det (prop. 1987/88:147 s. 45). gällande lag möjliggör sålunda tidigare ingripanden än vad som skett vid tillämpningen av lag, vilket ansågs särskilt viktigt vid ett allvarligt missbruk hos yngre vuxna (prop. 1987/88:147 s. 45). Att generellt inskränka lagens användnings- område så långt att måste invänta att klienten hamnar i ett helt akut läge eller t.o.m. i en ren nödsituation till följd av missbruket är inte rimligt (prop. 1987/88:147 s. 43). Att avvakta med LVM till dess att vederbörande har fått en allvarlig skada har ansetts betänkligt, eftersom det ofta rör sig om obotliga skador på livsviktiga organ (prop. 1987/88:147 s. 45). 3.3.4Vårdbehovet tillgodoses enligt SoL eller på annat sätt Sedan det väl konstaterats ett behov av vård till följd av ett fortgå- ende missbruk, måste en bedömning göras om behovet kan tillgo- doses enligt socialtjänstlagen eller på något annat sätt (4 § LVM). Enligt lag skulle LVM inte komma i fråga om vårdbehovet kunde tillgodoses enligt SoL eller annan lag, varmed främst avsågs hälso- och sjukvårdslagen. Bestämmelsen enligt nuvarande lag – att vårdbehovet inte skall kunna tillgodoses enligt SoL eller på annat sätt – innebär att det vid bedömningen av behovet av tvångsvård skall även innefattas vård som kan tillgodoses utan inblandning av något offentligt organ (prop. 1987/88:147 s. 91). Bakgrunden till rekvisitet är betydelsen av samförståndslösningar för att skapa bättre förutsättningar för ett framgångsrikt behand- lingsresultat. Det skall ses som en erinran om att alla möjligheter till insatser i samförstånd med den enskilde skall övervägas och befinnas otillräckliga innan LVM-vård tillgrips (prop. 1981/82:8 s. 42). Häri ligger emellertid inte ett krav på att frivillig vård skall ha prövats och misslyckats innan rätten kan besluta om tvångsvård. Missbrukarens tillstånd kan, redan när får kännedom om honom, vara sådant att han behöver omedelbar vård (prop. 1987/88:147 s. 52). Det anses då räcka, att ansvariga överväger vilka möjligheterna till framgång kan antas vara om man inte tillämpar LVM (prop. 1981/82:8 s. 42), att det framstår som orealistiskt att tillgodose vårdbehovet i frivilliga former (prop. 1987/88:147 s. 52). Regeringsrätten har i RÅ 1990 ref. 10 funnit att förutsättning för tvångsvård enligt LVM inte kunde anses föreligga, när den enskilde klienten förklarat sig villig att genomgå behövlig vård och inte beretts tillfälle att samtycka till konkreta och planlagda åtgärder för vård enligt SoL eller på något annat sätt. Klienten måste således ha erbjudits vård i frivilliga former innan det kan anses utrett att vård- behovet inte kan tillgodoses enligt SoL eller på annat sätt. Även i RÅ 1991 ref. 47 betonas vikten av att frivillig vård har befunnits otillräcklig, innan tvångsvård tillgrips. Enligt 2 § LVM skall en missbrukare beredas vård oberoende av eget samtycke under de förutsättningar som anges i lagen. Detta innebär att tvångsvård skall beslutas trots att ett samtycke till vård föreligger. Tanken är dock, att ett allvarligt menat samtycke ändå måste tillmätas relevans. Man kan aldrig underlåta att ta hänsyn till den enskildes vilja och synpunkter ens om han tillfälligtvis har råkat i en så ohållbar situation att han eller hon måste beredas vård oberoende av samtycke (prop. 1981/82:8 s. 73). Men principen om frivilligvårdens företräde innebär inte att frivillig vård automatiskt skall väljas därför att den enskilde samtycker till sådan vård (prop. 1987/88:147 s. 52). Om den enskilde samtycker till vård som mot- svarar hans vårdbehov är detta ett starkt skäl som talar emot tvångsvård. Kan det antas att det går att genomföra adekvat vård utan stöd av LVM skall lagen inte användas (prop. 1981/82:8 s. 75, SOU 1981:7 s. 48). Av allmänna råd SOSFS 1997:6 (S) framgår att en av förutsättningarna för vård enligt LVM är att vård i frivillig form är uttömda eller har befunnits otillräckliga. Vidare framgår att frivillig vård inte automatiskt skall väljas om klienten samtycker till sådan vård. Om det trots samtycke finns anledning att ifrågasätta att vården inte går att genomföra, skall socialnämnden göra en bedömning av om missbrukaren har tillräcklig vilja och rimlig för- måga att fullfölja behandling i frivillig form. De grundläggande förutsättningarna i generalindikationen kom- pletteras av tre specialindikationer av vilka en måste föreligga vid ingripandetillfället (prop. 1981/82:8 s. 40). Hälsoindikationen, 4 § första stycket 1 LVM, kräver att den enskilde till följd av missbruket utsätter sin hälsa för allvarlig fara. Den anknyter direkt till missbrukarens hälsotillstånd och till faran för att detta skall försämras allvarligt om han inte får vård (SOU 1981:7 s. 39). Här avses fall där den enskilde redan befinner sig i ett sådant tillstånd att omedelbar vård är påkallad, där det alltså redan finns en medicinsk påvisbar hälsorisk som motiverar vård obero- ende av samtycke. Dock avses inte den allmänna hälsorisk som lig- ger i att bruka till exempel alkohol i övermått. Denna risk avses följa redan av att den enskilde förutsätts vara i behov av vård till följd av ett fortgående missbruk. Man skall objektivt kunna konsta- tera, att den enskildes fysiska eller psykiska tillstånd är sådant att han måste ha vård till följd därav eller i vart fall måste iaktta avhållsamhet från missbruk som allvarligt kan förvärra hans till- stånd (SOU 1981:7 s. 39). Även i fall när missbrukaren själv – med- vetet eller omedvetet – utsätter sig för allvarlig fara täcks av be- stämmelsen, till exempel att någon till följd av missbruket under- låter att äta eller utsätter sig för allvarlig yttre fara, såsom att han löper risk att förolyckas eller att frysa ihjäl (SOU 1981:7 s. 39 f.; prop. 1981/82:8 s. 44) och där missbrukaren utsätter sin hälsa för allvarlig fara genom hjälplöshet eller med flit (prop. 1981/82:8 s. 40). Enligt 4 § första stycket 2, den sociala indikationen, skall tvångs- vård beslutas om någon till följd av missbruket löper en uppenbar risk att förstöra sitt liv. Det skall vara fråga om en utomordentligt allvarlig situation, där missbruket uppenbarligen äventyrar, dvs. näst intill omintetgör missbrukarens möjligheter att leva ett människovärdigt liv (prop. 1987/88:147 s. 92). Tanken med den sociala indikationen är att LVM skall kunna användas i ett skede då det ännu är möjligt att bryta en destruktiv utveckling. Indikationen tar sikte på omständigheter som vid en helhetsbedömning närmast framstår som avgörande för den enskil- des fortsatta liv (prop. 1987/88:147 s. 92). I många fall, när det gäller unga med missbruksproblem, har ännu inte några allvarliga medicinska skadeverkningar kunna konstateras. Missbruket är dock så omfattande att allvarliga sociala skadeverkningar är nära förestå- Missbruket dominerar hans eller hennes livsföring och veder- börande kan inte längre upprätthålla normala sociala relationer. Den enskilde riskerar på grund av missbruket att slås ut från utbildnings- eller arbetsmarknad och att stängas ute från ett nor- malt boende. Om man i sådana fall inte kan förmå missbrukaren till frivillig vård, är det angeläget att han bereds vård innan situationen försämrats så att denne dessutom ådragit sig allvarlig medicinsk skada (prop. 1987/88:147 s. 46). Den sociala indikationen kan emellertid tillämpas även på äldre personer med ofta långvariga missbruksproblem även om behand- lingsmålet för dessa kan vara annorlunda. Det kan bli fråga om att återföra missbrukaren till ett mindre riskutsatt liv, främst i form av stödjande insatser och humanitär omvårdnad, men tvångsvård kan vara nödvändig för att bryta ett pågående missbruk som kan leda till skadeverkningar av medicinsk natur. Det ligger i sakens natur, att hälsoaspekten dominerar och att hänsynen till den sociala utvecklingen inte alltid bör tillmätas lika stor vikt som beträffande unga. Det finns dock äldre med en bättre social förankring. Också vid bedömningen av en sådan missbrukares behov av vård måste man ta större hänsyn till de sociala skadeverkningarna av ett ökande missbruk. Man kan inte se enbart till faran för den fysiska eller psykiska hälsan. Om någon till följd av missbruket uppenbar- ligen äventyrar sina levnadsförhållanden måste vård med stöd av LVM övervägas. LVM-vården framstår då som en sista utväg för att rädda det som alltjämt finns kvar av anknytning till arbetsmarknad, bostad och relationer till anhöriga och annan omgivning än andra missbrukare (prop. 1987/88:147 s. 47). Den tredje indikationen (4 § första stycket 3), skadeindikationen, avser två olika situationer: dels då missbrukaren kan befaras komma att allvarligt skada sig själv, dels då denne kan befaras komma att allvarligt skada någon närstående. I det förstnämnda fallet åsyftas risken för självmord. Att detta nämnts särskilt beror på att tett sig främmande att hänföra självmord under hälsoindikationen. Det anses dock uppenbart att ett ingripande måste kunna ske i fall när självmordsrisk föreligger (SOU 1981:7 s. 40). Frågan om det skall vara möjligt att ingripa mot personer med missbruksproblem till skydd för omgivningen med stöd av en lag- stiftning som primärt har till syfte att ge vård har varit kontroversi- ell. Från början var närståendeskyddet tänkt som en övergångslös- ning (SOU 1981:7 s. 7). Ett LVM-ingripande anses dock fylla en viktig funktion och det skall ses som ett led i samhällets reaktions- system mot våld i hemmen (prop. 1981/82:8 s. 44 f). Åtalsreglerna anses inte ge tillräckligt skydd och möjligheterna till straffrättsliga ingripanden har inte tett sig som en framkomlig väg för en anhörig som är känslomässigt bunden till en missbrukare. Det kan vara svårt att ange en anhörig för polisen och därmed framstå som den som medverkar till att denne kanske döms till fängelse. Vid en anmälan till om LVM-vård framstår anmälarens ställ- ning som mindre utsatt då det kan motiveras med omtanke om missbrukaren (SOU 1987:22 s. 282). Närståendeskyddet kan också motiveras utifrån den synpunkten, att skyddet föreligger redan vid fara för allvarlig skada, till skillnad från straffrättsliga ingripanden som förutsätter ett fullbordat brott eller ett åtalbart försök till brott. regler har därför inte ansetts tillräckliga för att skydda anhöriga från befarat våld från missbrukaren. Tillämpnings- området omfattar dock inte annan än närstående, eftersom det inte föreligger samma behov av skydd för utomstående där våldsinci- denter ofta inträffar på platser där polis eller annan har ansvar för ordningen. Utomstående har heller ingen känslomässig spärr mot att ange gärningsmannen eller mot att medverka under utredning och rättegång och känner ingen skuld mot att gärningsmannen hamnar i fängelse (SOU 1987:22 s. 283). Beträffande risken för att närstående allvarligt skadas avses inte bara fysisk skada. Även sådana psykiska lidanden som familjemed- lemmar kan utsättas för genom ett hotfullt, pockande eller hän- synslöst uppträdande kan utgöra grund för ingripande. Enbart ekonomisk skada omfattas däremot inte (prop. 1981/82:8 s. 76). Med närstående avses missbrukarens närmaste anhöriga (SoU 1981/82:22 s. 14, SOU 1987:22 s. 371). Skyldigheten att ansvara för utredning och ansökan om LVM-vård har genom tiderna växlat mellan socialnämnden och . Initialt var det som i en tvåpartsprocess inför länsrät- ten skulle föra det allmännas talan. Tvåpartsförfarandet var ägnat att öka rättssäkerheten för den enskilde. skulle svara för att domstolen fick erforderligt beslutsunderlag för att kunna ta ställning till frågan om vård och att LVM- ärenden utreddes och handlades på ett enhetligt sätt inom länet, eftersom det av rättssä- kerhetsskäl inte var acceptabelt med några större variationer i tillämpningen. Genom utredningsansvar åstadkoms dessutom en ytterligare prövning av frågan om det fanns skäl för vård. Det ansågs vara en fördel att en myndighet som inte tidigare sysslat med ärendet gjorde en bedömning av vårdfrågan innan denna förelades länsrätten. skulle ha rätt att ta del av de uppgifter som fanns i socialnämndens material, men man skulle ändå göra en självständig bedömning och eventuellt föranstalta om ytterligare utredning. Det var också uppgift att själv- ständigt bedöma om man kunde påräkna bifall till ansökan eller om ärendet skulle avskrivas (SOU 1981:7 s. Genom beslut bemyndigade regeringen chefen för so- cialdepartementet att tillkalla en särskild utredare med uppdrag att utreda bland annat om socialnämnderna skulle ges det fulla ansva- ret för utredning och ansökan om vård enligt LVM (LHD/LVM- utredningen). Utredningen föreslog i sitt betänkande att ansvaret för utrednings- och ansökningsförfarandet skulle vila på social- nämnden (SOU 1993:31). Förändringen trädde i kraft . Det som talade för en sådan ordning var att de hänsyn – ide- ologiska och metodologiska – som hade legat till grund för LVM- lagstiftningen 1981 delvis var förlegade. I syfte att befria social- tjänsten från rollen som den enskildes motpart i tvångsvårdsmålen hade haft att svara för utredning och ansökan. Kriti- kerna menade att detta var en konstlad lösning. Klienterna visste ändå att det var som stod bakom en ansökan om tvångsvård. I den hearing som anordnades av utredningen fram- hölls bland annat, att det vore en fördel med ett klarare ansvarsta- gande från sida, även beträffande tvångsvården. I sammanhanget erinrades också om att i sin helhet ansvarade för motsvarande utredning och ansökan i LVU-ärenden. Ett annat argument som LHD/förde fram var socialnämndens breda kunskap och erfarenhet inom missbruksom- rådet. Vidare anfördes att det är som har ansvaret för frivilliga åtgärder och insatser efter avslutad tvångsvård och nämn- den har ett ansvar och en allmän utredningsskyldighet enligt SoL (SOU 1993:31 s. 159 ff). Ett LVM-ärende kan initieras på olika sätt, exempelvis efter anmä- lan från anhörig eller genom kontakter med den enskilde klienten. Det kan också anhängiggöras till följd av anmäl- ningsskyldigheten i 6 § LVM. Såväl statliga som kommunala myn- digheter som i sin verksamhet regelbundet kommer i kontakt med personer med missbruksproblem är skyldiga att anmäla till social- nämnden om de får kännedom om att någon kan antas vara i behov av vård enligt LVM. För myndigheter inom hälso- och sjukvården stadgas särskilt i andra stycket, att en läkare skall göra anmälan till socialnämnden, om han i sin verksamhet kommer i kontakt med någon som kan antas vara i behov av omhändertagande enligt 13 § eller vård enligt LVM. En förutsättning för läkares anmälningsskyldig- het är att han bedömer att den enskilde inte kan beredas tillfreds- ställande vård eller behandling genom hans egen försorg eller i övrigt inom hälso- och sjukvården. Anledningen till detta är att anmälningsplikten inte får medföra att den enskilde missbrukaren avhåller sig från att söka medicinsk eller psykiatrisk vård (SOU 1981:7 s. 59). Med en i lag föreskriven anmälningsplikt följer en skyldighet att lämna uppgifter om det förhållande anmälningsplikten omfattar. I de fall en myndighet har en skyldighet att göra anmälan enligt 6 § första stycket, föreligger också en uppgiftsskyldighet. En bestäm- melse om anmälningsplikt bryter således sekretesskyddet på samma sätt som en regel om uppgiftsskyldighet (prop. 1981/82:8 s. 118). Enligt 7 § LVM har socialnämnden skyldighet att inleda LVM-ut- redning när man genom anmälan av sådana anmälningsskyldiga myndigheter som avses i 6 § eller på annat sätt har fått kännedom om att det kan finnas skäl att bereda någon tvångsvård. Att inleda utredning innebär inte bara att utredningen påbörjas genom att uppgifter inhämtas utan även ett ansvar för att utredningen fullföljs (prop. 1987/88:147 s. 94). När en utredning enligt detta lagrum inleds skall detta komma till uttryck i ett beslut.2 Med hänsyn till 2 I samband med en inspektion som JO gjorde av en kommundelsnämnd kan följande utläsas ur protokollet från JO: I de granskade akterna som rörde personer för vilka nämnden ansökt om tvångsvård saknades beslut om att inleda utredning enligt 7 § LVM. de rättsverkningar som är knutna till utredningsförfarandet måste det klart och entydigt framgå av dokumentationen i personakten om en utredning pågår, betonade JO i samband med en inspektion av en socialnämnd.3 Av 37 § LVM framgår ett allmänt skyndsamhetskrav i mål och ärenden enligt lagen. Enbart omständigheter som är relevanta för utredningen skall tas med, vilket innebär att exempelvis obestyrkta antaganden, rykten eller värdeomdömen skall inte få förekomma. En allsidig utredning ställer också krav på att det även redovisas uppgifter som talar till klientens förmån, vilket är särskilt betydelsefullt då det kan bli fråga om tvångsingripande (2001, s. 237). I en under- sökning som rättssociologen , , har gjort på uppdrag av framgår emellertid att omstän- digheter som talar mot ett omhändertagande artikuleras i väldigt få ärenden.4 Endast i fem av 137 utredningar omtalas omständigheter som pekar mot tvångsvård. I stället belyses flera graverande omständigheter som talar för ett ingripande. I vissa fall har utre- dande socialsekreterare löst detta dilemma genom att hävda att det inte finns några omständigheter som talar till klientens förmån. Ett exempel från Karlsvik LVM-hem (utredning nr 4, 1998) kan belysa ovannämna förhållande: Några egna inneboende resurser, förutom förmågan att tala för sin sak, har utredaren inte kunnat finna hos XX. Detta resultat överensstämmer för övrigt med vad den genom- gång som forskarna , universitet, gjorde av innehållet i individ- och familjeomsor- gens sociala journaler. Deras slutsatser var att det i socialsekrete- rarnas journalanteckningar inte i något enda av de undersökta fallen innehöll skrivningar som lyfte fram positiva sidor eller tillgångar hos klienterna (Bernler & 1993, 1995).