sou · GSB327d2 · 2005-01-01 00:00:00 — Förutsättning- arna ökar därmed för att företagen ska intressera sig för och enga- gera sig i doktorsutbildningen, t.ex. genom industridoktorander. har också uttalat sig i den rikt- ningen i en skrivelse till regeringen med anledning av ett projekt rörande svensk forskarutbildning i internationell belysning. Aka- demin framhåller att den svenska examensstrukturen är dåligt anpassad till den 3–5–8-modell som håller på att växa fram i och kommer till slutsatsen: bör enligt internationellt mönster en treårig kandidatutbildning följas av en tvåårig mastersutbildning med tyngdpunkt i ämnesfördjup- ning. Ovanpå detta bör följa en treårig doktorsutbildning, en be- nämning som bättre ansluter till internationellt språkbruk och marke- rar utbildningens vidare syften utöver den traditionella akademiska forskarkarriären.6 Målbeskrivningen som föreslås i kapitel 2 innebär att den nya doktorn ska vara väl förberedd för ett arbetsliv även utanför akademin. Vi har också beskrivit behovet av att tillgodose profes- sionsutbildningarnas behov av kunskapsbildning. En konsekvens av dessa exempel på uttalade ambitioner för doktorsutbildningen är att nuvarande uppdelning i ämne blir obsolet. För att ge både den bredd och det djup som ingår i målsättningen och för att den behörighetsgivande masterutbildningen inte ska bli alltför smal måste ämne ersättas av mer brett definierade områden för dok- torsutbildning. Begreppet ämne är en kvarleva från de filosofiska fakulteterna och har olika innebörd och relevans för olika utbild- ningar. Både masterutbildningen och doktorsutbildningen bör där- för ge examen med bredare innebörd än nuvarande ämnen. 6.5Konsekvenser av ny examensstruktur Samtliga yrkesexamina som kommer att finnas kvar i examens- ordningen blir inplacerade i grundnivå eller avancerad nivå. Det ska också vara möjligt att erhålla generella examina inom ramen för yrkesutbildningarna. Det är den examen på masternivå som enligt vårt förslag ligger till grund för doktorsutbildningen. Genom- gången yrkesexamen på avancerad nivå kan också ge den grund- De utbildningar som är 200 poäng eller mer kommer att ge tillträde till doktorsutbild- ningen under förutsättning att sådana forskningsförberedande moment ingår som krävs för en bra start. Vi har under utred- ningsarbetet erfarit att ett utvecklingsarbete pågår på många läro- säten med att införa mer forskningsförberedande moment i grund- utbildningen. Ett exempel är läkarutbildningen som vid flera , Svensk forskarutbildning i internationell belysning: Komp- letterande synpunkter på forskningsstrategier enligt regeringens uppdrag (), i , Svensk forskarutbildning i internationell belysning 9 10. lärosäten undergår förändringar som innebär att viss del av utbild- ningen kommer att bli mer vetenskapligt orienterad. Utbildningen kommer då att innehålla forskningsförberedande moment av det slag som kommer att krävas för behörighet till doktorsutbildning. De långa lärarutbildningarna, t.ex. gymnasielärarutbildningen, är ytterligare ett exempel på en lång professionsutbildning som kan behöva viss anpassning av innehåll och genomförande för att få sådan omfattning på avancerad nivå som krävs för att utbildningen också ska kunna motsvara masterexamen om 80 poäng. Det blir viktigt att kartlägga kurser och övrigt innehåll mot bakgrund av indelningen i grundnivå och avancerad nivå. Det behöver inte vara självklart att de längre professionsutbildningarna genomgående ska innehålla 80 poäng på avancerad nivå. Förmodligen kommer möj- lighet att variera kursutbudet inom ramen för en längre yrkes- utbildning att finnas kvar, vilket innebär att vissa alternativa val kan ge mer av forskningsförberedande moment än andra och också större omfattning på avancerad nivå. Dagens professionsutbild- ningar är inte upplagda för att tillgodose det kravet och en allmän genomgång av kurser och deras inplacering på nivå kommer att bli nödvändig. Andra utbildningar är kortare än 200 poäng. För dem krävs komplettering inom ramen för masterutbildning för att nå till- trädeskrav till doktorsutbildning. Sådana påbyggnadsutbildningar kommer sannolikt att behövas även för att tillgodose det allmänt höjda kompetensbehovet i samhället och för att komma i nivå med många andra europeiska länder vad gäller grundutbildning. För t.ex. civilingenjörsutbildningen pågår redan ett intensivt samtal om behovet av en förlängning från 180 till 200 poäng av det skälet. Om ska kunna leva upp till den överenskommelse som Bolognadeklarationen innebär så bör det kravet tillgodoses, särskilt i perspektivet av att civilingenjörsutbildningen har en omfattande volym och är föremål för stor utbytesverksamhet både under och efter utbildningen. Vi har i det föregående ställt upp kvalitetskriterier och målsättning som bör eftersträvas för examensstrukturen i den samlade hög- skoleutbildningen. Här redovisar vi vår syn på vilka fördelar som uppnås med den föreslagna examensstrukturen i förhållande till dagens system samt vissa andra konsekvenser. En tvåårig masterutbildning ger bättre förberedelse för forskande, utredande och andra kvalificerade arbetsuppgifter i arbetslivet. Den strukturerade form som krävs för det föreslagna systemet för examensstruktur bör leda till mer medvetna val från studenternas sida, vilket bidrar till allmän effektivisering av forskarutbildningen. Även de övriga förhållanden i forskarutbildningen, som inte är helt bra i dagens system, torde förbättras avsevärt med den föreslagna strukturen. Grundutbildningen som krävs för tillträde till doktorsutbildning förlängs med i förhållande till dagens struktur. Det betyder att en översyn måste göras av systemet för studenter- nas försörjning. Studiemedelssystemet av är utformat så att studenterna på de längsta utbildningarna ibland får svårigheter med försörjningen. Det ligger utanför denna utrednings uppdrag att utreda detta, men vi vill peka på att frågan måste lösas. Utbildning som leder till licentiatexamen fyller en funktion, särskilt inom det tekniska området. Med den föreslagna strukturen fyller den inte längre en funktion som berättigar att den finns kvar då det nya systemet är utvecklat. Det kommer att krävas ett stort arbete och relativt för att bygga upp både nya masterut- bildningar och doktorsutbildningar (se kapitel 14). Under den tiden bör licentiatexamen finnas kvar och regleras inom ramen för de övergångsbestämmelser som kommer att behövas. Ökad kvalitet och effektivitet Enligt vår bedömning ger den nya examensstrukturen och doktors- utbildningen: Bättre urval av doktorander – endast väl motiverade studenter blir intresserade. Doktorander som har gjort ett mer kvalificerat val genom för- beredelserna. Bättre förberedelse för doktorsutbildningen och därmed snabbare igångsättning. Tydligare uppläggning av doktorsutbildningen och vägen till doktorsutbildningen. Större fokus på avhandlingsarbetet efter grundkurser. Färre och mer avhandlingsanpassade kurser under doktors- utbildningen. Mer strukturerat kursutbud i den samlade utbildningen fram till doktorsexamen. Med en stark utbildning på masternivå och en doktorsutbildning som bygger på denna närmar sig huvudmodellen för det europeiska mönstret för examensstruktur. Det blir helt andra möjligheter att konkurrera med , att främja studerande- utbytet och och öppna för utbyte även på arbetsmarknaden. Genom att examensstrukturen mer kommer att likna dem i övriga ges också möjlighet att utveckla gemensamma examina för flera lärosäten och olika länder, Joint Doctorates. Gemensamma examina kan vara ett utmärkt sätt att stimulera utbytet av doktorander. Det finns vissa hinder för detta, vilka är angelägna att undanröja. I kapitel 12, Internationalisering och mobilitet diskuteras detta mer ingående. Principen om en examensstruktur som bygger på tvåårig masterut- bildning ska betraktas som ett mål som kommer att ta avsevärd tid att förverkliga. I avvaktan på att masterutbildningar utvecklas av det slag och i den omfattning som ger den önskvärda och tydliga progressionen i utbildningsgången från grundläggande studier till doktorsexamen bör befintligt eller nyutvecklat kursutbud utnyttjas som komplement för att nå behörighet som motsvarar tvåårig masterutbildning. Enligt vårt förslag till implementering (kapitel 14) ska den treåriga doktorsutbildningen kunna vara inrättad och starta i mindre omfattning . Under en över- gångsperiod ska det vara möjligt att också antas till fors- karutbildning. Det grundläggande behörighetskravet bör då vara ettårig magisterutbildning i stället för nuvarande krav på 120 poäng högskoleutbildning. Som en väg mot det mål som uppställts för examensstrukturen är det angeläget att utveckla ett kursutbud som kan ingå i tvåårig mastersutbildning och därmed också utgöra kompletteringsmöjlighet efter en kortare magisterexamen om 40 poäng. Vikten av att implementeringen av den föreslagna examens- strukturen sker med sikte kan inte nog betonas. Avsikten med den nya doktorsutbildningen är att tillgodose fram- tida behov av hög kompetens för forsknings- och utvecklingsarbete både inom akademin och i arbetslivet utanför. Vissa moment i den process som doktorsutbildningen utgör är fundamentala för ett bra resultat. Processen har många ingående komponenter, men vi har i första hand fokuserat på analys och förslag till lösningar rörande antagnings- och urvalsproceduren samt handledningsproblematiken. Båda kräver förändringar för att ha den positiva inverkan på en god doktorsutbildning som vi eftersträvar. Antagningen bör ske samordnat vid kända tillfällen och efter nationella utlysningar. Urvalet mellan sökande måste göras efter fastställda kriterier och får inte vara personbundet till relationer mellan handledare och doktorand. Vi föreslår vidare att handledningsfunktionen ska utgöras av huvudhand- ledare och minst en biträdande handledare samt att utveckling av handledarkompetens ska vara obligatorisk. Den individuella studieplanen har stor betydelse för planering och uppföljning av doktorsutbildningen. Den bör innehålla en finansieringsplan för hela studietiden och utformas som en överenskommelse mellan högskolan och doktoranden. Grundläggande är också att doktorsutbildningen bedrivs i goda forskningsmiljöer. För att skapa och upprätthålla sådana, men också för att utbyta erfarenheter kring och utveckla doktorsutbildningen, är det viktigt med ökad samverkan såväl mellan lärosäten som med det omgivande samhället. Vi föreslår att högskolorna gemensamt tar ett ansvar för en samordnande funktion, som också kan fungera som en kontakt till omvärlden. Nätuniversitetet kan spela en roll i framtidens kursutbud. Inte minst viktig är den satsning på forskarskolor som presenteras i kapitel 8. 7.1Information, rekrytering, antagning och introduktion Rekryteringen är grundläggande för forskarutbildningens resultat. En påbörjad forskarutbildning är dessutom en stor investering för såväl högskolan som doktoranden. Hur rekrytering, urval och antagning görs är alltså en viktig fråga för både kvalitet, effektivitet och rättssäkerhet. Lika viktig är en väl genomförd introduktion till utbildningen då doktoranden har antagits. Många oklarheter som i dagens situation uppdagas först under utbildningen kan undanröjas genom en genomtänkt och systematisk introduktion tidigt i inledningsskedet. 7.1.1Aktiv information och rekrytering Att få rätt studenter till doktorsutbildningen är först i andra hand en urvalsfråga – först handlar det om att intressera och motivera personer att söka. Att väcka intresse och sprida information, så att människor ges möjlighet att på goda grunder överväga doktorsstudier och en fortsatt karriär inom forskning eller relaterade arbetsuppgifter blir en första förutsättning för en god kvalitet. Det blir av grundläggande betydelse för doktors- utbildningens attraktivitet hur intresse och förmåga grundläggs i tidigare utbildningsnivåer. För information och rekrytering kan följande mål anges: Komplett och rättvisande information ska minska risken för att lämpade presumtiva doktorander undviker att söka till doktors- utbildning eller att felaktiga förväntningar skapas. Informations- och rekryteringsinsatser ska nå och uppmuntra de studenter och yrkesverksamma som har intresse och fallen- het för att genomgå en doktorsutbildning. Olika former av snedrekrytering avseende kön, social bakgrund m.m. ska aktivt motverkas. De flesta som genomgår forskarutbildning gör det vid det universitet där de genomgått grundutbildningen. Andelen av de examinerade som går vidare till forskarutbildning är klart lägre vid de högskolor som inte har egen forskarutbildning eller har detta i relativt liten omfattning.1 Till viss del kan detta kanske förklaras med att utbildningarna i mindre utsträckning förbereder för forskarutbildning, men formerna för information och rekrytering är troligen en minst lika viktig förklaring. I en studie från angav majoriteten av studenterna att de inte visste vilka meriter som krävdes eller vad det innebar att genomgå forskarutbildning. Många kommenterade detta med att informationen på de respektive utbildningarna om forskarutbildning varit så gott som obefintlig. Meritkraven till forskarutbildning uppfattades generellt som otydliga, särskilt av kvinnorna. En uttalad uppfattning bland studenterna var att forskarutbildning inte var någonting man egentligen söker till, utan de lämpliga plockas ut av någon lärare – sedan är den formella antagningen en formsak. Det fanns även könsmässiga skillnader i att män i högre grad kände sig uppmuntrade av lärare och forskare att söka till forskarutbildning. Nästan dubbelt så många män som kvinnor angav också att de tänkte söka till forskarutbildning.2 Bilden av bristande information bekräftas av Doktorandspegel, där introduktion till forskarutbildningen var den frågedimension som visade sämst betyg. Tre av fyra doktor- ander ansåg att förhandsinformationen om forskarutbildningen inte hade varit tillfredsställande. Liknande resultat redovisas också i olika lokala doktorandbarometrar.3 Bland annat utifrån svaren på de frågor som utredningen ställde till lärosätena märks en trend till att förbättra informationen och att ge forskarutbildningen en högre profil, t.ex. genom mer samlad information på hemsidor.4 Aktivt utåtriktade insatser som informationsmöten, deltagande i arbetsmarknadsdagar, utarbetande av gemensamt informationsmaterial och liknande nämns också i svaren, om än i ganska liten utsträckning. Lokala doktorand- handböcker förekommer på olika håll som i varierande utsträckning är utformade även för presumtiva doktorander. Av högskolornas svar framgår dock att direkta kontakter, framför allt lärare som identifierar lämpliga adepter på fortsättnings- kurser, är den dominerande rekryterings- och informationsvägen. 2Cecilia m.fl., Studenter, forskarutbildning och genus: en studie av övergången från grundutbildning till forskarutbildning vid (: Forum för kvinnliga forskare och kvinnoforskning, 1999). 3Lunds universitet, utvärderingsenheten, Doktorandbarometern (Rapport nr 99:207, 1999); universitets studentkår, Doktorandpulsen – Hur är det att vara doktorand på ? (2003); och , Doktorand vid – En studie av doktorandernas arbetssituation (, 2001). 4Se även bl.a. , Tekniska högskolan, LiTHs forskarutbildning – nuläge och framtid (Tekniska högskolans rapporter 2002:4) 7.1.2Öppen information ger bättre val En strategi bör utvecklas för att medvetet uppmuntra studenter till forskarutbildning. Väl utformad kan personlig uppmuntran vara ett viktigt instrument för att gynna rekrytering av t.ex. underrepre- senterade grupper.5 Dåligt utformad kan den verka i motsatt rikt- ning. Den studie- och yrkesvägledning som högskolorna enligt 6 kap. 3 § HF är skyldiga att tillhandahålla bör enligt vår mening även innefatta information om doktorsutbildningen både lokalt och i ett nationellt perspektiv. Det är svårt för intresserade studenter att få en överblick över vilka möjligheter till forskarutbildning som finns inom landet och ännu svårare för utländska studenter. Vi föreslår därför att information om samtliga doktorsutbildningar samt kurser inom doktorsutbildningen som är nationellt sökbara ska finnas samlade på en nationell webbplats. har allmän information om såväl grundläggande högskoleutbildning som forskar- utbildning på sin webbplats om högskolestudier (studera.nu). Kurser och program inom grundutbildningen kan dessutom sökas i en särskild databas. En motsvarighet bör utvecklas för doktors- utbildningen. En viktig del av informationen om doktorsutbildningen är de krav denna ställer på doktoranden. Att påbörja en forskarutbild- ning utan att vara medveten om vad som krävs kan leda till besvikelse och stress. ska de regler som eller hög- skolan tillämpar för antagning till forskarutbildning finnas till- gängliga i en antagningsordning. Det rör frågor om ansökan, behörighet och urval och om hur beslut om antagning fattas. Även övrig information om utbildningen som presumtiva sökande kan behöva ska finnas tillgänglig. Antagningsordningen ska fastställas av högskolans styrelse. Antagningsordningen har ett informationssyfte genom att den ska säkerställa att den information som behövs för den enskilde studenten blir lätt tillgänglig. Den har också ett rättssäkerhets- och 5 , och , Kønsblik på forskerrekruttering i universitetsuddannelser, (: , 1999). kvalitetssyfte, genom att högskolans regler dokumenteras och oklarheter, inkonsekvenser eller godtyckliga förfaringssätt kan undanröjas. Det finns exempel på antagningsordningar som väl fyller båda dessa funktioner. Det finns också exempel på mot- satsen. Genom antagningsordningen bör högskolan enligt vår mening fastställa vissa regler som gäller för hela lärosätet och se till att specifika regler som fastställts av olika fakultetsnämnder eller institutioner hålls tillgängliga, t.ex. särskilda behörighetskrav i olika ämnen. Bestämmelserna ska utformas på ett sådant sätt att de inte försvårar för sökande från andra lärosäten. 7.2Ett antagningsförfarande för kvalitet och rättssäkerhet Oklarheter i förhandsinformationen speglar till viss del ett oklart antagnings- och urvalsförfarande. Antagningen till den högsta och dyraste utbildning vi har bör uppfylla högt ställda krav på kvalitet, rättssäkerhet och rättvisa. 7.2.1Dagens situation – för olika vetenskapsområden Av svaren på de frågor som utredningen ställt till universitet och högskolor framträder en splittrad bild gällande antagning. Ofta är antagningen decentraliserad till institutionerna. Fasta utlysnings- och antagningstillfällen – – tycks utifrån svaren vara vanligast inom humaniora och inom mindre områden som juridik och utbildningsvetenskap. I vissa ämnen sker antagningen för att kunna anta en större grupp doktorander . Fasta antagningstillfällen kompletteras ibland med möj- ligheter till löpande antagning vid händelse av extern finansiering, vilket även i något fall gäller personer med s.k. egen finansiering. Inom naturvetenskap och teknik förefaller samlade antagnings- tillfällen vara mindre vanligt, vilket torde ha att göra med den stora andel av doktoranderna som finansieras med externa projektmedel. Inom medicin är löpande antagning regel, med hänvisning till den överväldigande andelen extern finansiering och det upplevda behovet av att projektledarna utser sina egna doktorander. Av de högskolor eller fakultetsnämnder som i svaren på utredningens frågor kommenterat själva berednings- och besluts- gången anger hälften att beredningen görs av en särskild antag- ningsgrupp eller liknande, och hälften att handledaren tillsammans med prefekten, studierektor eller institutionsstyrelsen bereder. Beslut fattas något oftare av prefekt eller institutionsstyrelse än av fakultetsnämnd, forskarutbildningsnämnd eller dekan. Av svaren framkommer också att den egentliga urvals- och antagningspro- cessen ofta görs av handledaren, även om det formella beslutet fattas i annan ordning. 7.2.2Antagning vid kända tillfällen Vår bedömning när det gäller antagningen är att det varken är en nödvändig eller tillräcklig förutsättning för god kvalitet i antagnings- proceduren att handledaren väljer sina egna doktorander. Vi menar att starka skäl talar mot en sådan ordning. Förutom principiella rättvise- och rättssäkerhetsskäl, är kvalitets- och effektivitets- aspekterna de viktigaste. För att säkerställa att de mest lämpade antas och att senare avbrott i utbildningen förebyggs måste flera personer vara inblandade i prövningen av lämpligheten och de gjorda bedömningarna ska kunna dokumenteras. En aspekt som inte får förbigås när det gäller rekrytering är att inte åstadkomma snedrekrytering i olika avseenden. Detta blir i praktiken omöjligt om antagningsproceduren är så decentraliserad att den utförs av en enda person, som omöjligen kan ha en överblick som garanterar en allsidig hantering. Ett exempel från forskarskolan Forum Scientium kan vara belysande: I de första antagningsomgångarna, när forskarskolan hade pengar till doktorandernas studiefinansiering från SSF, skedde en samlad antagning, med ett högt söktryck och en noggrann urvalsprocedur. I de senare antagningsomgångarna, när SSF inte längre finansierade doktoranderna i forskarskolan, har de enskilda handledarnas externa projektmedel utnyttjats för doktorandernas studiefinansiering. Handledarna har då svarat för antagningen. Med samlad antagning i perioden –2001 antogs kvinnor; men då handledarna stått för antagningen –2003 var andelen 20 procent.6 6 Brev från programdirektören vid Forum Scientium till utredningen , samt efterföljande samtal. Detta exempel visar också på ett annat viktigt faktum – en samlad antagning förutsätter samlade resurser. Det är önskvärt att externa projektmedel som ska användas för studiefinansiering läggs i en gemensam pott och en samlad antagning görs. En sådan hantering försvåras om det inte finns en tillräcklig basresurs för forskarutbildning på de direkta statsanslagen som är oberoende av enskilda projektanslag. I en ny doktorsutbildning ska samlade antagningstillfällen vara regel. En bestämmelse bör skrivas in i Högskoleförordningen om att platser på doktorsutbildningen ska utlysas nationellt. Hur ofta detta sker måste kunna variera beroende på olika ämnens och högskolors förutsättningar, men vi menar att en gång eller termin bör vara lämpligt. Kriteriet för urval har alltsedan 1969 varit förmågan att tillgodo- göra sig forskarutbildningen. UHÄ hade preciserat detta i ett antal generella kriterier för urval, bl.a. resultat från fördjupningskurser och självständiga arbeten, mogenhet, självständighet och speciella kunskaper och färdigheter som kan underlätta studierna. Andrénska utredningen bedömde dessa kriterier som tillfyllest på central nivå, men menade att grunderna för urval borde preciseras ytterligare på lokal nivå.7 I förarbeten till nu gällande högskole- förordning framhölls vikten av att de ansvariga klart anger vad som skall vara av betydelse när man bedömer förmågan att tillgodo- göra sig och fullfölja forskarutbildningen och vad som ligger till grund för graderingen av denna förmåga.8 Enligt 8 kap. 7 § HF ska föreskrifter om urval anges i den allmänna studieplanen. Vi har tagit del av ett antal sådana och kan konstatera att ofta återges bara högskoleförordningens formulering om förmåga att tillgodogöra sig forskarutbildning. Av svaren från universitet och högskolor framstår dock kriterier som i nivå motsvarar UHÄ:s tidigare kriterier som det vanligaste. De flesta framhåller då självständiga arbeten/uppsatser som den viktigaste urvalsgrunden. Projektbeskrivning, avhandlingsskiss m.m. nämns nästan lika ofta som en viktig urvalsgrund. Även intervjuer är vanligt förekommande, och arbetslivserfarenhet nämns i några fall. 7SOU 1981:29, Forskningens framtid: Forskning och forskarutbildning i högskolan 106. 1992/93:1 om universitet och högskolor – Frihet för kvalitet 50 51.