sou · GSB3122 · 2005-01-01 00:00:00 — Med begreppet kriminalpolitik avses då främst den del som ägnar sig åt förebyggande och kontrollerande åtgärder i samhället och åt påföljder för brott. Straffteorier kan delas upp i absoluta och relativa straffteorier. Inom absoluta straffteorier är vedergällning den förhärskande tanken, dvs. det är straffet som är det väsentliga. De relativa straffteorierna däremot utgår från att straffet har ett socialt ändamål – nämligen att bekämpa och förhindra brottslighet, samt att samhällets reaktion på brott har preventiva effekter. Dessa brukar delas in i allmänpreventiva respektive individualpreventiva effekter.1 Allmänprevention, i sin direkta form, syftar till att förebygga brott genom hot om straff som riktas mot befolkningen generellt (allmän avskräckning) och grundas på antagandet att den presumtive brottslingen beter sig rationellt och gör någon slags riskanalys. Den indirekta formen av allmänprevention ger uttryck för att lagstiftningen har normbildande effekter, dvs. Individualprevention däremot syftar till att förändra beteendet hos en enskild individ. Det finns därvid tre vägar att gå: inkapacitering (oskadliggörande), individuell avskräckning (från att återfalla i brottslighet) samt behandling.3 Utmärkande för behandlingstanken är att straffets egentliga uppgift är att bekämpa brottsligheten och inte att vedergälla brottet. 1Betänkandet Reaktion mot ungdomsbrott (SOU 1993:35) del A s. 95. 2Sarnecki, , Introduktion till kriminologi, , 2003, s. 361–363. Reaktioner på brott – en bakgrund och presentation av gällande rätt preventivt genom att dels undanröja brottlighetens allmänt sociala och specifikt individuella orsaker, dels ge brottslingen behandling.4 efter tillkomsten av strafflag härskade den klassiska straffrättsskolan, som grundades på uppfattningen att brottet tjänade som rättsgrund för straffet men också på en föreställning om straffets allmänpreventiva verkan.5 Utmärkande för denna skola är uppfattningen att individen har en fri vilja, dvs. hon har en medfödd förmåga att välja och när hon väljer fattar hon rationella beslut i den meningen att hon väljer det som mest tillfredsställer hennes egna intressen. Statens uppgift skall vara att med hjälp av lagar och straff avskräcka befolkningen från att begå vissa handlingar. Den klassiska straffrättsskolan lärde ut att straffet skulle stå i viss proportion till brottets svårhet och kunna förutses av såväl den presumtive brottslingen som allmänheten.6 Därefter kom i stället behandlingstanken att stå i fokus. Denna var ett resultat av flera nya skolor som hade en individualpreventiv syn på straffets ändamål. Man menade bl.a. att brottslingarna kunde delas in i tre kategorier; de som inte behövde behandling, de som var påverkbara av behandling och de som inte kunde behandlas (kroniska brottslingar). Påföljderna för de olika kategorierna skiljde sig åt. Påföljdssystemet i som trädde 1965 var starkt influerat av behandlingstanken. Särskilt stor var förhoppningen att det skulle vara möjligt att behandla unga lagöverträdare. Det saknades dock forskning kring påföljderna och dess verkningar. Straffrättsskolorna byggde till stor del på filosofers och rättsvetenskapsmäns idéer, som inte hade någon egentlig anknytning till den praktiska verkligheten.7 kom behandlingstanken emellertid att bli allt mer ifrågasatt främst på grund av att man ansåg att den ledde till bristande rättssäkerhet. Behandlingstankens inverkan på påföljdsvalet innebar enligt kritikerna bl.a. att proportionaliteten mellan brott och straff inte kunde beaktas i tillräcklig mån och att kravet på likhet inför lagen inte kunde uppfyllas. Det framställdes även kritik mot att behandlingstanken medförde att påföljds- 4Departementspromemorian Påföljder för unga lagöverträdare (Ds 1997:32) s. 61. 5Betänkandet Ett reformerat straffsystem (SOU 1995: 91) del II s. 43. Reaktioner på brott – en bakgrund och presentation av gällande rätt systemet främst reagerade mot lagöverträdarens person och inte den brottsliga gärningen, vilket kunde uppfattas som nedvärde- rande och alltför moraliserande. Behandlingstanken kritiserades också mot bakgrund av att den sociala rehabiliteringen inte hade visat sig särskilt framgångsrik.8 Efter kritiken mot behandlingstanken anses det numera vara en nyklassisk kriminalpolitik som motiverar straffrätten i . Man framhåller åter teorier som bl.a. betraktar brottslingen som en rationell aktör som gör rationella val och man menar att straffet skall utgöra ett obehag relaterat till brottet.9 Tongivande riktningar inom den nyklassiska straffrättsskolan tar sin utgångspunkt i bl.a. avskräckningsteorier. Inom svensk kriminalpolitik har det således skett en förskjut- ning från behandlingstänkande tillbaka till strafftänkande. betonas handlingen, handlingens konsekvenser, skulden och brottets svårhet. Dessa faktorer bestämmer i sin tur straffvärdet. I fråga om påföljdssystemet har detta fått till följd att det är viktigt att de straffrättsliga principerna om bl.a. proportionalitet, förutsebarhet och konsekvens upprätthålls. Principen om proportionalitet innebär att det skall finnas en grundläggande proportion mellan brott och straff. När ett straff skall bestämmas har man att utgå från brottets svårhet. Ju allvarligare brottet är, desto allvarligare straffrättsligt ingripande får man räkna med. Kravet på förutsebarhet innebär att ett straff bör vara utformat på sådant sätt att man på förhand vet vad den dömde har att underkasta sig, i vilka former tvånget skall ske och hur länge det skall vara. Principen om förutsebarhet har nära samband med kravet på konsekvens i straffsystemet. Även detta har betydelse för systemets trovärdighet. Man måste kunna lita på att de regler som finns och de beslut som meddelas också följs.10 Lagstiftaren har emellertid inte övergivit behandlingstanken, särskilt inte när det gäller behandlingen av unga lagöverträdare. Tanken bygger på erfarenheten att straffrättsliga ingripanden mot unga människor måste anpassas till den unges brist på mognad, begränsade erfarenhet och särskilda förhållanden. Man menar att det inte är tillräckligt att fokusera på de brottsliga gärningarna som sådana, utan hela den unges situation måste beaktas. Härvid har särskilt betonats att rätt anpassad vård och behandling är bättre 8Betänkandet Medling vid ungdomsbrott (SOU 2000:105) s. 65–66. 9SOU 1995:91 del II s. 44– 47. 54–57. Reaktioner på brott – en bakgrund och presentation av gällande rätt ägnad att motverka fortsatt kriminalitet från den unge än samhälls- reaktioner som har straffvärdet som ensam grund. har tankarna kring reparativ rättvisa fått en allt större inverkan på svensk kriminalpolitik och en ökande praktisk tillämp- ning. Reparativ rättvisa innebär till stora delar ett helt nytt sätt för samhället att reagera på brott. Reparativ rättvisa, en översättning av det engelska begreppet Restorative , är en rättsfilosofi som har fått stort genomslag i , , och under . Reparativ rättvisa betonar att ett brott riktar sig mot ett enskilt brottsoffer och inte mot staten. Gärningsmannen står således inte främst i skuld till staten på grund av sitt brott utan till brottsoffret. Denna specifika skuld till brottsoffret kan betalas enbart genom att gärningsmannen ställer till rätta den skada som han orsakat. Det är en process som medger att offer och gärningsman möts för att konfrontera varandra och informera varandra om sina respektive upplevelser kring brottet samt för att få kunskap om varandras bakgrund. Reparativ rättvisa kan sägas utgå från tre principer, nämligen att rättvisa kräver att vi arbetar för att rehabilitera den som har skadats, att den som är direkt berörd av brottet skall ha möjlighet att till fullo delta i reaktionerna mot brottet och att statens roll främst är att bevara den allmänna ordningen. I litteraturen gör man i bland skillnad mellan reparativ rättvisa, bestraffande rättvisa (retributive ) och rehabiliterande rättvisa (rehabilitative ).11 De program och resultat av processer som anses vara mest typiska för filosofin inom reparativ rättvisa är medling och familje- rådslag. Två sanktioner som kommer till användning inom den traditionella straffrätten tillämpas även inom reparativ rättvisa, nämligen skadestånd och oavlönat arbete. Dessa sanktioner blir ofta resultatet av den överenskommelse som träffas mellan gärningsman och offer i samband med t.ex. medling. Oavlönat arbete (community service) är sådant arbete som gärningsmannen utför till nytta för lokalsamhället. 11 SOU 2000:105 s. 48. Reaktioner på brott – en bakgrund och presentation av gällande rätt arbete skall kunna anses vara en åtgärd inom ramen för reparativ rättvisa krävs emellertid att man har identifierat den skada som gärningsmannen har åsamkat lokalsamhället genom brottet. Vidare skall ansträngningar göras för att försäkra sig om att gärnings- mannens samhällstjänst reparerar just den typ av skada som han orsakat. Ett exempel som nämns är att en klottrare kan ges i uppgift att avlägsna klotter från byggnader i det område där han själv har klottrat. Många som arbetar med reparativ rättvisa internationellt menar också att programmen inom rörelsen ska fortgå utan att involvera myndigheter och stat och alltså inte bli en del av den statliga byråkratin. Det är istället bl.a. lokalsamhället som ska administrera programmen.12 Förhållandet mellan straffrättskipningen och vårdlagstiftningen har alltmer blivit föremål för debatt. genomfördes en reform13 som gav de straffrättsligt motiverade kraven på förutsebarhet, konsekvens och proportionalitet större utrymme. Bakgrunden till förändringarna var den kritik för bristande trovärdighet som hade riktats mot överlämnande- påföljden, dvs. överlämnande åt socialnämnden att föranstalta om nödvändig vård inom . Kritiken gick i huvudsak ut på att rättsväsendet hade för lite inflytande över vad som hände med en person som överlämnats till . Reformen, såvitt den avsåg unga lagöverträdare, byggde på förslag som presenterades av i promemorian Påföljder för unga lagöverträdare.15 Promemorian upprättades delvis med utgångspunkt i betänkande Reaktion mot ungdomsbrott16. Kommittén kom fram till att överlämnande till vård inom inte var förenlig med de principer som ett reaktionssystem skulle bygga på. Mot bakgrund härav och då det enligt kommittén fanns andra straffrättsliga 12Rytterbro, , Medling – möten med möjligheter, En analys av en nygammal reaktion på brott, , , 2002 s. 83-84. 1997/98:96, bet. 1997/98:JuU21, rskr. 1997/98:275. 14Berg, , m.fl., , En kommentar, t.o.m. suppl. 12, s. 31:5, 9-10. Reaktioner på brott – en bakgrund och presentation av gällande rätt påföljdsformer som bättre kunde tillgodose behovet av ingripanden på grund av brott, förordade man att påföljden överlämnande till vård inom skulle utmönstras ur påföljdssystemet. Påföljden skulle i stället ersättas med villkorlig dom och skyddstillsyn, vilka påföljder man ansåg särskilt kunde anpassas för ungdomar och i vissa fall förenas med föreskrift om samhällstjänst, samt med en ny, tidsbestämd påföljd som kommittén benämnde särskild tillsyn (det som sedermera kom att kallas sluten ungdomsvård). behandlade frågan i sitt betänkande 1994/95:JuU1 och framhöll därvid att den särreglering som finns beträffande unga människor som begår brott vilar på erfarenheten att påföljden i dessa fall måste anpassas till den unges personliga mognad och särskilda förhållanden. Grundläggande för utskottets uppfattning var att fängelsestraff motverkar en ung människas möjlighet att föra ett laglydigt liv. Utskottet menade därför att ungdomar som begår brott så långt möjligt skulle hållas utanför kriminalvården och att huvudansvaret för dem även fortsättningsvis borde ligga hos . Förslagen i den nämnda promemorian från utgick från den rådande lagstiftningen inom såväl straffrätten som socialrätten. 2.3.2Propositionen (1997/98:96) Vissa reformer av påföljds- systemet Förslagen i departementspromemorian Påföljder för unga lagöver- trädare behandlades i propositionen /98:96 Vissa reformer av påföljdssystemet. (Förslagen tillstyrktes sedermera av .) Utöver frågorna i promemorian tog propositionen upp de frågor om påföljdssystemet som hade behandlats av i betänkandet Ett reformerat straffsystem17. I propositionen delade man uppfattning att det fanns ett behov av att reformera vissa delar av straff- systemet, men man fann att de genomgripande förändringar av detta som kommittén föreslagit inte borde genomföras. Däremot ansåg man att det förelåg skäl att, med bibehållande av 17 SOU 1995:91. Reaktioner på brott – en bakgrund och presentation av gällande rätt huvudansvar, reformera påföljdssystemet för unga lagöverträdare. Förslagen i denna del överensstämde i huvudsak med de förslag som hade presenterats i departementspromemorian. När det gäller unga lagöverträdare framhölls att det är en självklarhet i vårt samhälle att det allmänna bör verka för att barn och ungdomar får växa upp under goda förhållanden och att de ungdomar som riskerar en ogynnsam utveckling får stöd och hjälp. Man pekade vidare på att barn och ungdomar som begår kriminella handlingar, inte minst de som ägnar sig åt omfattande och allvarlig brottslighet, ofta är socialt utsatta och har ett särskilt behov av stöd och hjälp. Man betonade dock att intresset av att stödja och hjälpa barn och ungdomar som begår brottsliga gärningar måste tillgodo- ses med beaktande även av andra angelägna samhällsintressen, bl.a. intresset av att reagera på och motverka brott. Överlämnande till vård inom I propositionen framhölls att en av uppgifter är att främja en gynnsam utveckling av de unga och att det inom finns en lång erfarenhet och hög kompetens i frågor som rör arbetet med ungdomar och deras problem. ansågs därför utgöra en viktig resurs för att motverka ungdomars kriminella utveckling och bedömdes därmed ha större möjligheter än kriminalvården att åstadkomma positiva förändringar. En placering av en ung lagöverträdare inom kriminalvården menade man innebär en risk för att den unge uppfattar denna placering som en bekräftelse av sig själv som kriminell. Man ansåg därför, i likhet med den stora majoriteten remissinstanser, att unga lagöverträdare så långt det är möjligt skall hållas utanför kriminalvården och att principen även i fortsättningen skulle vara att barn och ungdomar som begår brott i första hand skall vara föremål för åtgärder inom i stället för att överlämnas till kriminalvården. I linje härmed ansåg regeringen att påföljden överlämnande till vård inom skulle finnas kvar i påföljdssystemet. Man konsta- terade dock att överlämnandepåföljden hade utsatts för kritik – påföljden hade i vissa sammanhang ansetts vara ineffektiv och det hade varit svårt att på förhand få en uppfattning om påföljdens verkliga innehåll. Man pekade därvid på att utvecklingen inom straffrätten hade inneburit ett ökat straffvärdetänkande och att den gällande ordningen innebar att brottets eller den samlade Reaktioner på brott – en bakgrund och presentation av gällande rätt brottslighetens straffvärde skulle utgöra grunden för påföljds- bestämningen. Mot bakgrund av den kritik som riktats mot överlämnandepåföljden och den utveckling som ägt rum inom straffrätten ansåg regeringen att överlämnandepåföljden borde förstärkas för att kunna utgöra ett trovärdigt alternativ till övriga påföljder även . Detta bedömdes kunna ske genom att låta de straffrättsligt motiverade kraven på förutsebarhet, proportionalitet och konsekvens få ett större utrymme i förhållande till vad som gällde enligt den rådande ordningen. Man konstaterade att överlämnandepåföljden är mycket svår att förena med principen om förutsebarhet, eftersom det som hänt i det förflutna – däribland brottet – saknar självständig betydelse när prövar vilka åtgärder som bör aktualiseras för en ung lagöverträdare. Valet av åtgärder sker i stället med utgångspunkt i den unges personliga förhållanden. Eftersom man ansåg att påfölj- den överlämnande till vård inom skulle finnas kvar, var man beredd att acceptera att man inte fullt ut kunde tillämpa principen om förutsebarhet. Kravet på förutsebarhet ansågs dock kunna få ett betydligt större genomslag än dittills. Detta förordades ske på sätt som föreslagits i departementspromemorian, dvs. att de yttranden som socialnämnden hade att lämna i ungdomsmål skulle ges ett utförligare innehåll och kompletteras med en vårdplan. Yttrandet borde utöver en redogörelse för den unges personliga utveckling och hans levnadsomständigheter i övrigt även innefatta en redogörelse för huvuddragen i de åtgärder som socialnämnden planerade att vidta. Det påpekades att särskilt åtgärdernas art och omfattning samt såvitt möjligt också varaktigheten av dessa borde framgå av vårdplanen. Mot bakgrund av de föreslagna större kraven på socialnämndens yttranden, fann regeringen att det förelåg behov av att utsträcka tidsfristen som anges i 4 § lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare, LUL, . Bestämmelsen skulle därmed innebära att en förunder- sökning mot den som inte hade fyllt och som gällde brott för vilket är föreskrivet fängelse för Reaktioner på brott – en bakgrund och presentation av gällande rätt delgivning av brottsmisstanke. I detta sammanhang framhölls dock att tiden mellan brottet och reaktionen bör vara så kort som möjligt. Man konstaterade att även principen om proportionalitet var svår att förena med överlämnandepåföljden. Man såg dock två sätt att ändå låta principen få ett visst genomslag på påföljden. Dels kunde domstolen beakta brottets svårhet när den tog ställning till om den unge över huvud taget borde överlämnas till vård inom social- tjänsten, dels kunde proportionalitetskravet tillgodoses inom ramen för påföljden. Man anslöt sig till promemorians förslag att i 31 kap. 1 § föra in ett särskilt stadgande med innebörd att ett överlämnande skulle få ske endast om planerade åtgärder framstod som tillräckligt ingripande med hänsyn till brottets straffvärde och art samt den dömdes tidigare brottslig- het. Vid denna bedömning ansågs domstolen böra väga in om de planerade insatserna skulle göras med stöd av socialtjänstlagen (tidigare 1980:620, numera 2001:453), SoL, eller lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga, LVU. Andra faktorer som man fann borde vägas in var karaktären av och omfattningen på vårdinsatserna samt vårdtiden. När det gäller möjligheterna att tillgodose proportionalitetskravet inom ramen för påföljden kunde detta ske genom användning av tilläggssanktioner. Man konstaterade att förslaget i promemorian, att överlämnande- påföljden som regel skulle kombineras med böter, hade mött tämligen omfattande kritik från remissinstanserna. Kritiken hade i huvudsak gått ut på att unga personer ofta inte har ekonomiska förutsättningar att själva betala böterna och att sanktionen då riskerar att bli utan verkan gentemot den unge. Ytterligare en nackdel med förslaget som framfördes var att en presumtion för ett bötesstraff skulle innebära att man avhände sig möjligheten att använda bötesstraffet som en regulator i de fall endast ansåg sig behöva erbjuda begränsade insatser men straffvärdet var sådant att det var motiverat med ett bötesstraff för att ett överlämnande skulle kunna komma i fråga. Det ansågs mot bakgrund härav att promemorians förslag i denna del inte skulle genomföras. Man ställde sig dock bakom promemorians förslag om att införa en möjlighet att i vissa fall förordna att den unge under viss angiven tid skulle utföra oavlönat arbete eller delta i annan Reaktioner på brott – en bakgrund och presentation av gällande rätt särskilt anordnad verksamhet. Förslaget om s.k. ungdomstjänst hade också fått ett stort stöd av remissinstanserna. Det anfördes i detta sammanhang att man i möjligaste mån borde hålla ungdomarna utanför kriminalvården och att påföljden över- lämnande till vård inom därför borde ges ett så brett tillämpningsområde som möjligt. Man poängterade att domstolen skulle kunna meddela en föreskrift om ungdomstjänst även om alternativet inte var ett fängelsestraff. Vidare ansåg man att den allmänt accepterade uppfattningen att unga lagöverträdare skall särbehandlas i straffrättsligt hänseende borde få genomslag även i fråga om ungdomstjänst – det skulle vara möjligt att låta ungdomstjänsten innehålla moment som innebar att den dömde deltog i olika former av program eller utbildning i angelägna frågor. Det betonades att det viktiga var att den unge gavs tillfälle att skaffa sig erfarenhet av samhällsnyttig verksamhet tillsammans med andra människor som inte ingick i hans vanliga umgänge. Förslaget innebar dock inget formellt åläggande för kommunerna att ordna ungdomstjänst. Det konstaterades att påföljden överlämnande till vård inom är behäftad med särskilda svårigheter i fråga om kravet på konsekvens; dels förutsätter insatser med stöd av socialtjänstlagen att den dömde lämnar sitt samtycke till åtgärden, dels fordras även vårdnadshavarens samtycke om den unge är , dels riskerar samhällets reaktion att bli utan innehåll om den dömde eller dennes vårdnadshavare efter domstolsförhandlingen återtar sitt samtycke, dels avgörs val av åtgärder utifrån den dömdes behov vid varje given tidpunkt, dels kan behovet komma att förändras och dessutom bedömas på olika sätt av olika beslutsfattare, dels fordras för tvångsvård enligt LVU att förvaltningsdomstol efter överlämnandet prövar och finner att förutsättningar för sådan vård föreligger, dels slutligen riskerar reaktionen på brottet att helt utebli om förvaltningsdomstolen skulle finna att förutsättningarna för tvångsvård brister. Man fann att en första förutsättning för ett fungerande och konsekvent reaktionssystem är att de inblandade känner till de givna förutsättningarna. Man var därför positiv till promemorians förslag att låta domstolen, när den bestämmer Reaktioner på brott – en bakgrund och presentation av gällande rätt påföljden till vård inom , meddela en särskild föreskrift i domen som riktar sig till den unge om vad han har att genomgå i fråga om vård och behandling, när den planerade vården eller åtgärderna skall ske med stöd av socialtjänstlagen. Det underströks att en sådan föreskrift inte syftade till att styra social- tjänstens insatser, utan skulle även i fortsättningen verka självständigt under de socialrättsliga lagarna. Man ansåg emellertid att det inte skulle vara möjligt för den unge att ändra sig i förhållande till domstolen utan att samhället reagerade på de ändrade förhållandena. Vissa remissinstanser hade påtalat att utbudet av påföljder efter ett eventuellt undanröjande av en dom på överlämnande till vård inom var begränsat. Man fann därför, som ett led i strävan att undvika kriminalvårdspåföljder för ungdomar, att det borde införas en möjlighet för domstolen att meddela den unge en varning på liknande sätt som i fråga om villkorlig dom. Man anslöt sig till förslaget i promemorian om att utvidga möjligheterna att undanröja ett överlämnande till vård inom även till fall då ändrat uppfattning om vilka insatser som borde göras för den dömde. I de fall resultatet av ändrade uppfattning kunde uppfattas som stötande, borde någon åtgärd från rättsväsendets sida kunna följa. Det framhölls dock att ett undanröjande som regel inte borde komma i fråga om den planerade vården uteblev på grund av att den unges situation hade förbättrats i sådan grad att vården inte längre behövdes. Man delade uppfattningen i promemorian om att rutinerna för uppföljningen av vården borde förbättras och att socialnämnden borde åläggas en rapporteringsskyldighet. Däremot fann man att det fanns en påtaglig risk för en onödig arbetsbelastning för personal såväl inom som hos åklagarmyndigheterna om man skulle ålägga socialnämnden att fortlöpande i alla ärenden underrätta åklagaren om vårdens fortgång, såsom föreslagits i promemorian.