sou · GSB367d3 · 2005-01-01 00:00:00 — Ett argument mot detta är att vi utsätter framtida generationer för risker, som kanske skulle kunna undvikas om vi valde en lösning som av den amerikanska etikern kallats NMRS: negotiated, moni- tored, retrievable storage facilities, dvs. mellanlagringsanlägg- ningar där avfallet kan övervakas och varifrån det kan återhäm- tas, när vi har säkrare kunskap och bättre teknik för att bygga ett slutförvar, som skyddar framtida generationer så länge som avfallet kan skada deras liv och hälsa (se Shrader-Frechette 1993 och 1994). Den minimala rättviseprincipen kräver att vi med vår teknik inte hotar framtida generationers livsmöjligheter. Först och främst: Skada inte. Det innebär att vi bör uppföra ett slut- förvar bara om vi vet att det är tillräckligt säkert för att skydda framtida generationer. Shader-Frechette anser att om vi inte kan påstå att vi vet detta, så bjuder moralen att vi väntar och ser. I en artikel i of the Atomic Scientists 1994 illustrerar hon sin tankegång i anknytning till : Även om han inte avsåg det, antydde J.R.R.Tolkien ett svar på kärnavfallets gåta. Ringen gav makten över alla levande varelser. Men eftersom den var skapad av en ond makt, fördärvade den var och en som försökte att använda den. Hur skulle Hobbiterna, som hade ringen, hantera detta? Erestor uttryckte dilemmat: Det finns bara två möjligheter som Glorfindel redan har förklarat: Att gömma ringen för evigt, eller att göra den ogjord. Men båda sakerna ligger bortom vår makt. Vem ska lösa gåtan åt oss? Mänskligheten kommer kanske att lösa gåtan. Men , i och på andra ställen, är svårigheterna för stora. Om , är det kanske inte så (Shader-Frechette 1994, s. 45). Det har gått denna artikel publicerades. KBS-3- metoden har utvecklats och det är möjligt att vi i har det kunnande och den teknik för att ge kommande generationer det skydd, som vi är skyldiga att ge dem. I så fall finns det inte några etiska skäl att vänta och se snarare tvärtom. Erestor talar om två möjligheter: Att gömma ringen för evigteller att göra den ogjord. När det gäller kärnavfall heter det Kärnavfall, etik och ansvaret för framtida generationer senare alternativet transmutation. I sin artikel skriver Shader-Frechette att transmutation skulle kunna vara en använd- bar metod om . I kapitel 8 av denna rapport blir denna möjlighet föremål för en grundligare prövning. Den svaga rättviseprincipen och kärnavfallet Den svaga rättviseprincipen innebär att vi har en moralisk för- pliktelse att utnyttja naturresurserna på ett sådant sätt att fram- tida människogenerationer kan tillgodose sina grundläggande behov (dvs. behov av arbete, mat, energi, bostad, hälsovård och utbildning). Vi har räknat med att denna rättviseprincip sträcker sig ungefär . Om vi bygger ett slutförvar så att det inte skadar levande varelser i ett 100 000-årigt perspektiv, så har vi också sett till att människor om inte skadas av vårt kärnavfall. Men den svaga rättviseprincipen kräver att vi ska göra något mer än att inte hota deras liv och hälsa den kräver något mer aktivt, nämligen att vi som lever ska ta hänsyn till deras grundläggande behov. Men hur kan denna princip vägleda oss till en lösning av slutförvarsfrågan? Ett slutförvar är olikt de allra flesta andra anläggningar. Den är inte till för att skydda det som finns därinne från något utanför, utan för att skydda något utanför från det som finns därinne. Den är till för att hålla något farligt och skadligt åtskilt från liv och människor med flera massiva barriärer emellan. Dessa barriärer kan under vissa förutsättningar skapa ett paradoxalt problem, nämligen om en framtida generation skulle finna att den på något sätt skulle kunna tillgodogöra sig nyttan av det avfallet. Har vi som lever och vill ta ansvar för kärnavfallet i en slutförvarsanläggning egentligen rätt att på ett mer eller mindre drastiskt sätt förhindra för framtida generationer att tillgodogöra sig den eventuella nyttan av kärnavfallet? Annor- lunda uttryckt: Har vi en skyldighet att inte i onödan begränsa framtida generationers handlingsfrihet och särskilt de som lever upp till fram i tiden genom att (a) avstå från att försluta Kärnavfall, etik och ansvaret för framtida generationer förvaret, (b) försluta det men på olika sätt underlätta en åter- tagbarhet eller (c) försluta det så att det praktiskt taget gör ett framtida återtag omöjligt? Frågan om återtagbarhet har blivit föremål för olika utred- ningar och KASAM anordnade 1999 ett större symposium i sam- arbete med (). Före- dragen från denna konferens finns publicerade i en särskild rapport (Retrievability of high level waste and spent nuclear fuel, IAEA-TECDOC-1187, 2000). I den avslutande diskussionen tog man bland annat upp ett grundläggande dilemma. Det före- faller som om det kan finnas en direkt konflikt mellan två olika krav, som man vill ställa på ett slutförvar. Det ena kravet är att det ska vara så säkert som möjligt som möjligt. Detta krav är en följd av den minimala rättviseprincipen. Det andra kravet är att förvaret ska vara tillgängligt för framtida generationer. Detta är en följd av såväl den starka som den svaga rättviseprincipen. Enligt den svaga rättviseprincipen är vi skyl- diga att respektera och skydda framtida generationers rätt att tillgodose sina grundläggande behov. Och till människors mer grundläggande behov tillhör otvivelaktigt behovet av handlings- frihet och att själva avgöra om man vill eller inte vill använda sig av det slutförvarade kärnbränslet för något ändamål. Men kan man se till att den svagare rättviseprincipen och framtida gene- rationers möjlighet till återtag av kärnavfallet ur slutförvaret uppfylls som man också tillgodoser det som den mini- mala rättvisan kräver, nämligen att vi skyddar avlägsna genera- tioner och gör det vi kan för att deras liv och hälsa inte skall hotas av det farliga avfallet? Det kanske inte finns något klart svar på denna fråga. En möjlig ståndpunkt är då följande: Om man inte kan tillgodose framtida generationers handlingsfrihet och på samma gång också minimera risken för att människor långt in i fram- tiden skyddas från livshotande skador från vårt använda kärn- bränsle, så bör den minimala rättviseprincipen dvs. vår för- pliktelse att inte hota framtida generationers livsmöjligheter ges företräde. Med andra ord: Principen att inte riskera att fram- Kärnavfall, etik och ansvaret för framtida generationer tida generationer utsätts för skada väger tyngre än vår skyldighet att ta hänsyn till möjligheten att en inte alltför avlägsen genera- tion skulle vilja få tillgång till det slutförvarade kärnavfallet och använda det för något ändamål. I denna bemärkelse kan man alltså sätta ett frågetecken för det första ledet i den s.k. KASAM- principen, dvs. att slutförvaret ska utformas så att det möjliggör ett återtagande. Om det medför att vi i något avseende måste tumma på den långsiktiga säkerheten, så är det vår skyldighet att i första hand tänka på säkerheten. Därtill kommer också en annan risk med att underlätta ett återtag, nämligen att en inte alltför avlägsen generation människor eller kanske en annan makt skulle vilja återta avfallet för att använda det för destruktiva syften. Den starka rättviseprincipen och kärnavfallet Den starka rättviseprincipen medför – negativt uttryckt – att vi som lever just nu inte har rätt att vidta åtgärder som kan ge efterkommande generationer en mer begränsad livskvalitet än den vi själva har. Omhändertagandet och slutförvaret av kärn- avfallet kan betraktas som en sådan börda för framtida gene- rationer att det vore orätt av den nuvarande generationen att inte tillse att en slutförvaring kommer till stånd. Enligt den minimala rättviseprincipen måste vi dessutom utforma denna slutförvaring på ett sådant sätt att framtida generationer som kärnavfallet utgör en risk för deras liv och hälsa utformas på ett sätt som minimerar denna risk. Den starka rättviseprincipen går ytterligare ett steg längre. Vi har en skyldighet att se till att de som lever 5 6 generationer efter oss kan uppnå en likvärdig livskvalitet. Det innebär att vi inte får belasta dem med sådana bördor att de förhindras att tillgodose inte bara sina grund- läggande behov utan också kunna njuta av livet på det sätt vi har kunnat göra i vår nuvarande situation. Vilka konsekvenser med- för detta för slutförvaringen av kärnavfallet? Kärnavfall, etik och ansvaret för framtida generationer Svaret är för det första att vi inte kan skjuta över ansvaret till en kommande generation och att vi som njutit fördelarna av kärn- kraften också måste ta på oss ansvaret att bygga ett långsiktigt säkert slutförvar för det använda kärnbränslet (om vi har kun- skap och teknik att göra detta). Om det finns metoder att genomföra ett projekt som uppfyller en sådan kravspecifikation, är det vår skyldighet att anta denna moraliska utmaning. Men för det andra kan den starka rättviseprincipen också pålägga oss en annan förpliktelse. Vi har en skyldighet att till nästa generation överföra resurser, som gör det möjligt för den att om behov föreligger kunna förbättra slutförvaret. Grund- frågan blir här: Är det sannolikt att ett sådant behov kommer att föreligga? Sannolikheten är kanske mycket låg. Det hindrar inte att det kan finnas en liten, men inte helt försumbar risk att sådana förbättringar av slutförvaret visar sig nödvändiga om t.ex. 75 och att det skulle kunna pålägga en kommande generation en avsevärd börda att åstadkomma en sådan för- bättring. Denna börda skulle under vissa omständigheter kunna bli så stor att den begränsar våra barnbarns barn deras möjlighet att uppnå en livskvalitet som är likvärdig med vår. Om man räknar med att våra barnbarns barn kan få en hel del andra miljöproblem i arv från oss, och om man dessutom betänker att det finns en mycket större risk att samhällets tillgångar inte kommer att bli lika omfattande som , blir behovet av någon slags intergenerationell försäkring en inte helt ovidkommande moralisk fråga. Man kan ta en analogi med ett rederi, som har ansvar att förse sina färjor och passagerarfartyg med livbåtar, eller ett flygbolag som inte bara är skyldigt att utrusta sina flygplan med flytvästar, nödutgångar och annan säkerhetsutrust- ning. Ett rederi eller ett flygbolag har också skyldighet att mer långsiktigt utveckla säkerheten. Man skulle mot denna bakgrund kunna resonera på följande sätt. Vi i den nuvarande generationen har njutit fördelarna av kärnkraften. Men har vi betalat hela priset? I viss mån kan man säga att vi har gjort det av varje kilowattimme elström betalar elkonsumenten några tiondels ören för om- Kärnavfall, etik och ansvaret för framtida generationer händertagandet av kärnavfallet. Beloppet täcker också olika skydds- och säkerhetsåtgärder under själva uppförandet av ett slutförvar samt kostnader för en inkapslingsanläggning och för rivning av kärnkraftverken. I långa stycken kan vi förutse hur dessa säkerhetssystem ska utformas och hur de ska se ut och i samband med att det farliga bränslet deponeras. När bränslet väl är på plats måste riskerna för läckage från kapslar och deponeringsplats ha minimerats. Möjligheter för reparerbarhet kan delvis förutses och byggas in i slutförvarssystemet. Men det finns risker som vi inte kan förutse, men som efterkommande generationer kan ha större kunskaper om och behöva ha tillgång till större resurser för att kunna åtgärda. En konsekvens av den starka rättviseprincipen skulle kunna vara att vi är skyldiga att försäkra framtida generationer mot risker som vi inte kan förutse och de bördor som nödvändiga förbättringar av slutförvaret kan medföra. En sådan försäkring skulle kunna utformas som en fondering av ekonomiska resurser . Vill vi ta på oss den bördan och är det praktiskt möjligt att fondera ekonomiska resurser i ett sådant tidsperspektiv? Detta aktualiserar på ett mycket konkret sätt idén om ett rullande . För att ett sådant försäkringssystem ska fungera krävs en fungerande överföring av kunskaper, resurser, värde- ringar och institutioner från en generation till en annan, dvs. från oss till våra barn och från oss och dom till våra barnbarn osv. Varje generation måste tillerkännas någon slags handlingsfrihet när det gäller inriktningen och användningen av de ackumulerade resurserna. Allt detta skulle kunna vara en konkretisering av begreppet om ett rullande nu (introducerad i Ansvar, rättvisa och trovärdighet etiska dilemman kring kärnavfall, 1999, s. 28). Det aktualiserar en mängd frågor som inte kan få ett genomarbetat svar i detta sammanhang, t.ex. frågan om utformningen av ett robust och uthålligt försäkringssystem och om ett sådant sys- tem också är motiverat för andra giftiga ämnen som vi som lever i den nuvarande generationen har spridit i miljön och som Kärnavfall, etik och ansvaret för framtida generationer pålägger framtida generationer mer eller mindre långtgående saneringsbördor. Det kan dock finnas ett annat och mer konkret ändamål för en sådan slutförvarsförsäkring. Enligt den tidigare nämnda KASAM-principen bör ett slutförvar utformas så att det dels gör kontroll och åtgärder onödiga, dels inte omöjliggör kontroll och åtgärder. Men hur ska man kunna tillgodose behovet av kontroll och total isolering av förvaret från biosfären? Medför inte kontroll att man måste kompromissa med säkerheten? Om det finns en sådan konflikt, kan det vara ett skäl att uppskjuta den slutliga förslutningen av förvaret tills man har hittat en teknisk lösning på kontrollfrågan som inte innebär att man behöver kompromissa med den långsiktiga säkerheten. Detta förutsätter att det finns resurser för teknikutveckling och åtaganden från den nu levande generationen som maximerar möjligheterna för framtagandet av en teknik som upplöser konflikten mellan kontrollkravet och säkerhetskravet. Kärnavfallsfrågan är inte endast en fråga om den tekniska konstruktionen av ett system för slutförvaring. Det handlar också om etiska och moraliska frågor som bland annat berör vårt ansvar för kommande generationer. Detta kapitel är till sin karaktär en etisk reflektion över detta ansvar. Det använda kärnbränslet är farligt för människors hälsa och miljön i 100 000-tals år, dvs. till dess strålningen avklingat till mycket låg nivå. Den minimala rättviseprincipen kräver att vi inte hotar fram- tida generationers livsmöjligheter. Detta innebär att vi den generation som har njutit fördelarna av kärnkraften har en moralisk skyldighet att skapa hållbara förutsättningar för att undanhålla det skadliga avfallet från det naturliga kretsloppet under denna långa tid. Ett slutförvar för använt kärnbränsle Kärnavfall, etik och ansvaret för framtida generationer måste därför utformas på ett sådant sätt att det inte ens på lång sikt kräver något underhåll eller övervakning. måste framtida generationer ges möjlighet att kontrollera förvaret och att förbättra omhändertagandet av avfallet. Detta ligger i den s.k. KASAM-principen som formulerades : Ett slutförvar bör utformas så att det dels gör kontroll och åtgärder onödiga, dels inte omöjliggör kontroll och åtgärder. Men om möjligheten till kontroll innebär att den långsiktiga säkerheten blir mindre än om vi avstår från en sådan kontroll, så bör vi prioritera den långsiktiga säkerheten och avstå från kontrollmöjligheten Den svaga rättviseprincipen säger oss att vi också har ett ansvar och en skyldighet att utnyttja naturresurserna på ett sådant sätt att framtida generationer kan tillgodose sina Det innebär att vi inte i onödan ska förhindra framtida generationers handlingsfrihet och sär- skilt de som lever upp till fram i tiden t.ex. att kunna utnyttja avfallet som en resurs, dvs. att möjliggöra ett återtagande. Detta gäller dock endast under förutsättning att den långsiktiga säkerheten inte minskar. Vår skyldighet att inte riskera att framtida generationer utsätts för skada väger således tyngre än vår skyldighet att ta hänsyn till att en inte alltför avlägsen generation skulle vilja återta avfallet för något ändamål. Den starka rättviseprincipen innebär ett ansvar i vårt hand- lande så att efterkommande generationer upp till kan förväntas uppnå en likvärdig livskvalitet som den vi själva har, dvs. att kunna njuta av livet på det sätt som vi har kunnat göra i vår nuvarande livssituation. Upp- byggnaden av Kärnavfallsfonden, med syfte att säkerställa ekonomiska resurser för att slutligt ta hand om det svenska kärnavfallet, bidrar till våra möjligheter att ta detta ansvar. Kärnavfall, etik och ansvaret för framtida generationer Ansvar , rättvisa och trovärdighet – etiska dilemman kring kärn- avfall. Beauchamp, Tom L. & Childress, , Principles of Biomedical Ethics. & : 1979 och senare upplagor. Från en art till en annan – transplanation från djur till människa. An intergenerational approach to high-level waste disposal I , 1997. Det svenska kärnavfallsprogrammet. Slutförvaring av använt kärnbränsle – KASAM:s yttrande över SKB:s FUD-program 92. Rapport av för kärn- avfallsfrågor – KASAM, SOU 1993:67. Kunskapsläget på kärnavfallsområdet 1998. Rapport av för kärnavfallsfrågor – KASAM, SOU 1998:68. Kärnavfall – forskning och teknikutveckling. SKB:s FUD-program 2001. Vetenskap i kärnkraftens skugga. Distribution: KTH, 1999. Naturresursers nyttjande och hävd. Betänkande av Naturresurs- och miljökommittén, , SOU 1983:56, . Osäkerhet och beslut. SKN () 1991 Rawls, . A Theory of . Retrievability of High Level and Spent Nuclear Fuel. Risk and the Case against Geological Disposal of Nuclear . and : 1993. High-level waste, low-level logic, The Bulletin of Atomic Scientists. Kärnavfall, etik och ansvaret för framtida generationer Miljöetik och miljövård. Miljöfrågornas värde- ringsmässiga dimension. Vår gemensamma framtid. för miljö och utveckling. : Bokförlaget och 1988. Vid driften av de svenska kärnkraftverken skapas be- tydande mängder högaktivt, långlivat avfall i form av använt kärnbränsle och annat radioaktivt avfall. Möjligheterna att på ett säkert sätt hantera och att slutförvara detta farliga avfall är av avgörande betydelse för människors hälsa och för miljön, nu och för en mycket . I de allra flesta länderna med kärnkraft finns en gemensam grundsyn på hur kärnavfallsfrågorna bör lösas. Denna gemen- samma grundsyn manifesteras genom den internationella kärn- avfallskonventionen, som de flesta länder har anslutit sig till. var ett av de första länderna, som anslöt sig till kon- ventionen. En internationell utblick visar att , och har nått längst med att förverkliga slutförvaring av använt kärnbränsle, både i fråga om teknikval och platsvalsprocess. Att anlägga en inkapslingsanläggning eller ett geologiskt slut- förvar för använt kärnbränsle eller annat kärnavfall berör många personer och institutioner i samhället. Kärnkraftsindustrin, staten och kommunerna är tre huvudaktörer men även enskilda individer och frivilligorganisationer är i hög grad berörda av samråd, miljökonsekvensbedömningar, platsundersökningar samt val av metod och plats inför en eventuell lokalisering av dessa anläggningar. En framgångsrik samråds- och prövnings- process förutsätter ett starkt engagemang inte minst av de berörda kommunerna. Den förutsätter också att de berörda aktörerna ges tillräckliga resurser och möjligheter till kunskaps- uppbyggnad. Den svenska modellen för samråds- och beslutsprocessen i frågor om kärnavfall, med omfattande informationsutbyte i ett förstudieskede och med ett mera formellt samrådsförfarande (enligt 6 kap. ) i ett senare skede, präglas av öppen- het, dialog och demokrati i de berörda kommunerna. () har genomfört s.k. tidiga sam- råd med närboende och länsstyrelserna i och län samt har därefter inlett s.k. utökade samråd med miljökon- sekvensbedömning med statliga myndigheter, kommuner, all- mänheten och organisationer som kan antas bli berörda av verk- samheten. Aktuella kommuner är och . Val av bästa möjliga teknik och val av lämplig plats (som innebär minsta påverkan på människors hälsa och miljön), i det tidsperspektiv som gäller för ett slutförvar för använt kärn- bränsle, ställer mycket stora krav på beslutsunderlaget för pröv- ning enligt bland annat kärntekniklagen och . Ingående kunskaper om de tekniska och naturliga barriärerna är nödvändiga vid djupförvaring i berg. Det vetenskapliga under- laget för beräkningar av berggrundens mekaniska och kemiska stabilitet samt genomsläpplighet för radioaktiva ämnen under ca 100 är en viktig del av förutsättningarna för säkerhetsanalysen. Kunskap om den pågående deformationen av bergrunden är ett nyckelproblem för att kunna göra prognoser om stabiliteten. Metoderna för mätning och modelle- ring av rörelser i berggrunden behöver därför vidareutvecklas. Detta gäller i hög grad även för att kunna beskriva och modellera grundvattenförhållandena ner till förvarsdjup. Genom noggrann mätning av isotopkvoter (naturliga och andra isotoper) kan man få ytterligare viktig information om mekanismerna för transport av olika grundämnen från djupförvaret. Behovet av metodutveckling gäller även för tillverkning och kontroll av de tekniska barriärerna. För kapseln behövs en ut- veckling av acceptanskriterier och en analys av konsekvenserna om dessa inte uppfylls. Det är också viktigt att dessa kriterier kan verifieras med oförstörande provningsmetoder och att det formuleras ett system för att kvalitetssäkra kapseltillverkningen. Vid en sammanvägd bedömning av en avfallsanläggnings kon- sekvenser för människors hälsa och miljön är det angeläget att kunna jämföra risken på grund av radioaktiviteten i avfallet med risken på grund av avfallets kemiska giftighet. För en rättvis bedömning är det dessutom viktigt att kunna göra bättre jäm- förelser, mellan kärnavfallets farlighet och farligheten hos andra typer av avfall, än vad som varit möjligt med dagens klassificeringssystem. En tydlig koppling mellan klassificeringen och kraven på att skydda människornas hälsa kommer förhopp- ningsvis att öka allmänhetens förtroende för avfallshanteringen och deponeringsverksamheten. Miljökonsekvensbeskrivningen, som skall höra till en ansökan om regeringens tillstånd för att bygga ett slutförvar, skall även belysa alternativa metoder för att ta hand om kärnavfallet. Trans- mutation har nämnts i detta sammanhang. Tekniken syftar i princip mot de allmänna mål som gäller för hantering av avfall i allmänhet, nämligen utnyttjande av det använda bränslet som en resurs (för ytterligare energiproduktion) samt en minskning av avfallets farlighet och mängd. Med dagens kunskap om denna teknik är det dock inte acceptabelt att avbryta eller senarelägga det svenska slutförvars- programmet, med hänvisning till transmutation som ett möjligt alternativ. Däremot stärker detta möjliga framtida alternativ kravet på att förvaret skall utformas så att återtagning av avfallet blir möjlig. Enligt de etiska principer, som bland andra KASAM ställt upp, bör varje generation ta hand om sitt eget avfall och inte tvinga framtida generationer att utveckla ny teknik för att lösa problemen. Därför är det rimligt att resurser avsätts för fortsatt forskning om transmutation. Kärnavfallsfrågan är inte endast en fråga om den tekniska konstruktionen av ett system för slutförvaring. Det handlar också om etiska och moraliska värderingar som bland annat berör vårt ansvar för kommande generationer. Det använda kärnbränslet är farligt för människors hälsa och miljön i 100 000- tals år. Vår generation, som har njutit fördelarna av kärnkraften, har en moralisk skyldighet att skapa hållbara förutsättningar för att undanhålla det skadliga avfallet från det naturliga kretsloppet under denna långa tid. Vi skall inte heller i onödan förhindra framtida generationers handlingsfrihet, t.ex. att kunna utnyttja avfallet som en resurs, dvs. att möjliggöra ett återtagande. Detta gäller dock endast under förutsättning att den långsiktiga säkerheten inte minskar.