sou · GSB3112d2 · 2005-01-01 00:00:00 — I slutbetänkande (Välfärd och valfrihet – service, stöd och vård för psykiskt störda, SOU 1992:73) föreslogs att de insatser som tillkommer personer enligt LSS skulle komplet- teras med rätt till biträde av ett s.k. personligt ombud. Ett sådant ombud skulle utgöra ett personligt stöd, baserat på expertkunskap, som skulle kunna ge den enskilde ett kvalificerat stöd i form av sam- ordning av alla de insatser som riktas till honom. Regeringen anförde i prop. 1993/94:218 (s. 32 f) att det är sär- skilt angeläget att insatserna till den enskilde är väl samordnade så att behoven av vård och stöd uppmärksammas. De personliga stöd- funktioner som ingår i LSS ansågs inte fullt ut fylla de krav som bör ställas på ett personligt stöd till psykiskt störda, eftersom det per- sonliga stödet som behövdes oftast är av professionell karaktär. Regeringen, som fann vissa oklarheter i ut- formning av förslaget, menade att det fanns skäl att pröva funk- tionen personligt ombud för långvarigt och allvarligt psykiskt störda i en försöksverksamhet . När det gällde utformningen av funktionen ansåg regeringen att det i första hand borde vara en uppgift, eftersom kom- munen i LSS är huvudman för de flesta formerna av stöd och ser- vice till funktionshindrade. Innehållet i funktionen skulle utvecklas i samarbete mellan psykiatrin och . Olika organisato- riska lösningar kunde dock få komma i fråga under försöksverk- samheten, t.ex. landstingskommunalt huvudmannaskap. I fråga om det personliga ombudets uppgifter sades följande (prop. 1993/94:218 s. 33): Det personliga ombudet skall delta i samordningen av de insatser som genomförs för den enskilde och hjälpa honom med de kontakter med olika organ och myndigheter som han behöver hjälp av. Ombudet skall också se till att en individuell plan upprättas för de åtgärder som den psykiskt störde behöver. Det förtjänar dock att framhållas att det per- sonliga ombudet inte är ställföreträdare för den enskilde och att han därför inte är jämförbar med god man, förmyndare eller förvaltare. En annan viktig uppgift för det personliga ombudet är att kartlägga vård- och servicebehov hos psykiskt störda som inte själva söker kon- takt med t.ex. psykiatrin eller . Att göra hembesök och söka upp den enskilde i hans sociala sammanhang blir ett naturligt sätt att arbeta på för ombudet. Vidare bör det personliga ombudet ha till uppgift att se till att den enskilde får del av den service och vård som han har rätt till. Kraven som ställdes på ett personligt ombud var att denne har goda kunskaper om psykiska störningar (och de uttryck dessa tar sig) samt kunskaper om det utbud av service, stöd och vård som finns i samhället. Personlig lämplighet var ännu en förutsättning. Rege- ringen betonade att ombudet måste ges en sådan formell ställning att han kan klara uppgiften att delta i samordningen av insatser från olika organ och påverka dessa organ att utforma insatserna efter den enskildes behov. Vad regeringen anfört skulle dock endast ut- göra riktlinjer för hur verksamheten skulle utvecklas lokalt, varvid hänsyn fick tas till förhållanden och förutsättningar som råder på orten. I propositionen uttalades att skulle anslås för att stimulera utvecklingen, att disponeras av som i samråd med , och brukarorganisationerna skulle besluta om medlens användning. tilldelades huvudansvaret för en kommande utvär- dering av funktionen (prop. 1993/94:218 s. 33 f). Enligt propositionen (prop. 1993/94:218 s. 105) skulle de utbetalade medlen bl.a. använ- das för att precisera innehållet i arbetet som personligt ombud. utvärdering av de inledande tre åren visade att råd/stöd och uppsökande arbete varit ombudens vanligaste uppgifter (meddelandeblad nr 14/2000). Andra slutsatser som drogs var bl.a. att betydligt fler i försöksverksamheterna med stöd av ombuden hade sökt och beviljats insatser enligt LSS (jämfört med psykiskt funktionshindrade i övrigt) och att tydligt positiva för- ändringar av de psykiskt funktionshindrade personernas funktions- förmåga och vårdbehov kunde uttydas . Regeringen beslutade om statsbidrag till kommunerna i syfte att bygga upp och utveckla verksamhet med personliga om- bud för personer med psykiska funktionshinder. fick i uppdrag att leda och samordna uppbyggnads- och utvecklings- arbetet. En av de därigenom erhållna uppgifterna var att definiera ombudens arbetsuppgifter. I övrigt skulle bl.a. ut- forma kriterier för vilka personer som bör omfattas av insatsen, svara för den nationella tillsynen och utveckla program för ombu- dens utbildning och kompetensutveckling. förde inte någon lagreglering av insatsen personligt ombud. Kommu- nerna hade likväl en möjlighet – men inte någon skyldighet – att inom ramen för socialtjänstlagen erbjuda insatsen. Kommunerna skulle fungera som huvudmän. har pekat på möjligheten till samverkan mellan kommunerna. Kommu- nerna har också kunnat överlåta till en entreprenör att driva verk- samheten; olika intresseorganisationer, t.ex. RSMH, hade enligt bedrivit sådan verksamhet på några orter i landet. En beredningsgrupp med representanter från bl.a. Socialstyrel- sen, länsstyrelserna och formulerade med stöd av propositionen (1993/94:218) följande huvudsakliga arbetsupp- gifter för ombuden (meddelandeblad nr 14/2000): att tillsammans med den enskilde identifiera och formulera dennes behov av vård, stöd och service, att tillsammans med den enskilde se till att olika huvudmäns in- satser planeras, samordnas och genomförs, att bistå och – om fullmakt finns – företräda den enskilde i kontakterna med olika myndigheter etc., att se till att den enskilde får vård, stöd och service utifrån egna önskemål, behov och lagliga rättigheter. De personliga ombuden skulle dock inte fatta beslut om insatser för de berörda personerna och således inte ägna sig åt myndighets- utövning. konstaterade att de personliga ombudens arbetsuppgifter tangerar och ibland överlappar ansvar och uppgifter som andra yrkeskategorier har för psykiskt funktionshindrade per- soner, t.ex. gode män, förvaltare och stödpersoner som patient- nämnd utsett i samband med tvångsvård. Beredningsgruppen slog också fast kriterier för vilka som skulle erbjudas personligt ombud, nämligen personer med psykiska funk- tionshinder som har ett funktionshinder som innebär ett omfattande och lång- varigt socialt handikapp som medför stora hinder för ett funge- rande vardagsliv, har komplexa behov av vård, stöd och service och som har behov av kontakt med socialtjänst, primärvård och/eller den specialiserade psykiatrin (utan krav på diagnos) och andra myn- digheter. Personligt ombud skulle också vara en möjlig insats för personer som finns på hem för vård eller boende liksom för personer med psykiska funktionshinder och missbruk, s.k. dubbeldiagnos (Social- styrelsens meddelandeblad nr 14/2000). Enligt hade totalt 235 kom- muner verksamheter med personligt ombud. Antalet verksamheter var 98. Drygt 2 600 klienter var aktuella i verksamheterna. 273 om- bud hade arbete, de flesta i form av heltidstjänster. En stor andel av dem var vårdutbildade och hade lång erfarenhet av arbete med per- soner med psykiska funktionshinder (drag att implementera, utveckla och utvärdera verksamheter med personligt ombud till personer med psykiska funktionshinder. Läges- rapport ). Stödperson enligt lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård Lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård ger möjlighet att utse stödperson för en patient som vårdas enligt lagen. Det är chefsöver- läkaren som skall se till att patienten, så snart patientens tillstånd tillåter, genom en individuellt anpassad information upplyses om sin rätt att få en stödperson. Stödperson skall utses när patienten begär det men kan utses också i annat fall, om patienten inte motsätter sig det; en stödperson får således inte påtvingas patienten (30 § första och andra stycket). Stödpersonen skall bistå patienten i personliga frågor så länge denne ges tvångsvård enligt lagen och, om patienten och stödperso- nen samtycker till det, även efter det att tvångs- vården har upphört (30 § tredje stycket). Biståndet kan t.ex. avse åtgärder i anslutning till rättslig prövning av tvångsvården (patien- tens rätt till offentligt biträde regleras i lagens 38 a §). Stödpersonen kan också stå till tjänst med kunskap om den hjälp kan ge. Stödpersonen har rätt att besöka patienten på vårdinrättningen men också att närvara vid muntliga förhandlingar (30 § tredje stycket och 37 § första stycket) Han får inte obehörigen röja eller utnyttja vad han under uppdraget fått veta om patientens hälsotillstånd eller personliga förhållanden i övrigt. Stödpersonen får dock inte utan vidare ta del av uppgifter om den patient som han skall stödja (se 7 kap. 1 § sekretesslagen [1980:100].) Stödpersonen utses av en sådan nämnd som avses i lagen (1998:1656) om patientnämndsverksamhet m.m. (30 § fjärde styck- et). Chefsöverläkaren vid den enhet där patienten vårdas skall an- mäla till nämnden när det kan finnas skäl att utse en stödperson (31 § första stycket). – Om en patient önskar att stödpersonens uppdrag skall övergå till ett uppdrag som kontaktperson enligt 3 kap. 6 § socialtjänstlagen (2001:453) när tvångsvården upphört och stödpersonen samtycker till det, skall nämnden underrätta social- nämnden i den kommun där patienten är folkbokförd om patientens önskemål (31 a §). Stödperson enligt lagen om rättspsykiatrisk vård (1998:1129) I lagen om rättspsykiatrisk vård (1998:1129) finns föreskrifter om psykiatrisk vård som är förenad med frihetsberövande och annat tvång i andra fall än som avses i lagen om psykiatrisk tvångsvård. Lagen gäller, enligt 1 §, den som efter beslut av domstol skall ges rättspsykiatrisk vård, är anhållen, häktad eller intagen på en enhet för rättspsykiatrisk undersökning, är intagen i eller skall förpassas till kriminalvårdsanstalt, eller är intagen i eller skall förpassas till ett särskilt ungdomshem till följd av en dom på sluten ungdomsvård enligt 31 kap. 1 a § brotts- balken. Chefsöverläkaren skall enligt 26 § se till att en patient som vårdas enligt lagen, så snart patientens tillstånd tillåter, genom en indivi- duellt anpassad information upplyses om sin rätt att få en stöd- person. Chefsöverläkaren har bl.a. vid vårdens påbörjande och upp- hörande en underrättelseskyldighet gentemot patientnämnd enligt lagen (1998:1656) om patientnämndsverksamhet m.m. Föreskrifterna om stödperson i 30–31 a §§ lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård gäller i tillämpliga delar vid rättspsykiatrisk vård som ges på en sjukvårdsinrättning, dock med vissa inskränk- ningar i rätten att besöka patienten på vårdinrättningen (26 § tredje stycket). Om det finns särskilda skäl med hänsyn till en stödpersons säker- het, skall chefsöverläkaren lämna ut nödvändiga upplysningar om patienten till stödpersonen eller till patientnämnden (26 a §). Vid muntlig förhandling har patientens stödperson rätt att när- vara (21 b § lagen om rättspsykiatrisk vård jämförd med 37 § lagen om psykiatrisk tvångsvård). Rätt till offentligt biträde för patienten finns enligt 22 a §. Kontaktperson enligt lagen (1988:870) om vård av missbrukare har enligt 7 § lagen (1988:870) om vård av miss- brukare (LVM) en skyldighet att inleda utredning, när den t.ex. genom en anmälan från myndighet eller en läkare eller på något annat sätt har fått kännedom om att det kan finnas skäl att bereda någon tvångsvård till följd av ett fortgående missbruk. Erfarenheter har visat att den enskilde behöver stöd under utred- ningstiden. I 8 § LVM föreskrivs därför att socialnämnden i samband med att utredning inleds skall utse en tjänsteman hos nämnden som skall svara för kontakterna med missbrukaren och med olika vård- givare. Till kontaktpersonens uppgifter hör att informera den enskilde om de regler som gäller för vården och att förmedla kontakt med andra i missbrukarens närhet som kan bistå denne (det senare för- utsätter dock samtycke från den enskilde). Syftet med bestämmelsen är inte att utse någon som är ansvarig för utredningen. Nämndleda- möter är uteslutna som kontaktpersoner (prop. 1993/94:97 s. 17). Beslut om en kontaktperson enligt LVM kan fattas oberoende av den enskildes inställning (jfr 3 kap. 6 § socialtjänstlagen). Avsikten är att kontaktpersonen skall följa missbrukaren . Efter vårdtidens slut (eller om tvångsvård inte kom- mer till stånd) saknas grund för att vederbörande skall ha kontakt- person enligt LVM; i stället kan det vara befogat att utse kontakt- person enligt socialtjänstlagen, förutsatt att det är i överensstämmelse med den enskildes vilja. I förarbetena sägs att det då kan vara natur- ligt att låta samma person hos socialnämnden få ett ansvar även för de eventuella frivilliga insatserna (prop. 1987/88:147 s. 95). Kontaktperson enligt lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga När behövlig vård av unga inte kan anordnas på frivillig väg enligt socialtjänstlagen, skall i stället lagen (1990:52) med särskilda bestäm- melser om vård av unga (LVU) tillämpas (jfr 1 § första och andra styckena LVU). Bestämmelserna om vård enligt LVU är primärt tillämpliga på ungdomar , men vården får också beredas den som har fyllt 18 men inte , om sådan vård med hänsyn till den unges behov och personliga förhållanden i övrigt är lämpligare än någon annan vård och det kan antas att behövlig vård inte kan ges med den unges samtycke (1 § och andra och tredje styckena). Vård kan beslutas av olika skäl. Av intresse här är att vård enligt den nämnda lagen skall beslutas om den unge utsätter sin hälsa eller utveckling för en påtaglig risk att skadas genom missbruk av beroen- deframkallande medel, brottslig verksamhet eller något annat socialt nedbrytande beteende (3 § första stycket). skall var sjätte månad pröva om beslutet om vård enligt den angivna bestämmelsen skall upphöra (13 § tredje stycket). Vård som har beslutats enligt 3 § skall dock upphöra senast när den unge fyller (21 § tredje stycket). Om det kan antas att den som är till följd av ett be- teende som avses i 3 § kommer att behöva beredas vård enligt denna lag om beteendet fortsätter och det stöd eller den behandling som den unge behöver inte kan ges med samtycke av honom själv, om han har fyllt , och av hans vårdnadshavare, får socialnämnden besluta bl.a. att den unge skall hålla regelbunden kontakt med en särskilt utsedd kontaktperson. Beslutet kan kombineras med ett be- slut om att den unge skall delta i behandling i öppna former inom . När ett sådant beslut fattas skall en särskild behand- lingsplan finnas (22 § första och andra styckena). Enligt förarbetena till den ursprungliga bestämmelsen, som gavs i 8 a § lagen (1980:621) med särskilda bestämmelser om vård av unga, tar regelverket sikte på ungdomar som har missbruksproblem, begår brott eller beter sig på annat liknande sätt. ges en möjlighet att – obero- ende av samtycke – gripa in i ett tidigare skede än då en vårdansökan måste göras. Kontaktperson kan alltså utses oberoende av den unges önskan eller samtycke (jfr förutsättningarna för att en kontaktper- son skall få utses enligt socialtjänstlagen). Beslutet ger kontaktper- sonen ett särskilt ansvar att följa hur den unges levnadssätt utvecklas och att bygga upp en motivation hos den unge att bearbeta sin situation, ofta med ett gott stöd från den unges föräldrar. Kontakt- personen skall främst fungera som ett personligt stöd och hjälp, vilket innefattar att aktivt och engagerat ingripa i krissituationer av olika slag (prop. 1984/85:171 s. 40 ff). Behandlingsplanen är en arbets- plan som kontaktpersonen/behandlaren, den unge och – i förekom- mande fall – föräldrarna skall arbeta efter (prop. 1984/85:171 s. 24). Till kontaktperson bör socialnämnden kunna utse en tjänsteman hos nämnden eller någon annan lämplig person. Några särskilda kvalifikationskrav för den person som utses ställs inte upp; det an- sågs i förarbetena vara den unges och familjens behov av råd och stöd som får fälla avgörandet. I propositionen nämndes att upp- kommande problem kunde komma att ställa stora krav på person- lig lämplighet och kunnande samt att det var realistiskt att räkna med att uppgiften kunde vara mycket tidskrävande (prop. 1984/85:171 s. 25 och 42). Kan den ena maken på grund av sjukdom eller bortavaro inte själv sköta sina angelägenheter och fattas det medel för familjens under- håll, får enligt 6 kap. 4 § första stycket den andra maken i behövlig omfattning lyfta den sjuka eller bortavarande makens inkomst och avkastning av dennes egendom samt kvittera ut banktillgodohavanden och andra penningmedel. Bestämmelsen vilar på principen att medel till underhållet fort- löpande måste finnas tillgängliga. Maken till den urståndsatta parten erhåller ett slags ställningsfullmakt att själv lyfta pengar. Paragrafen ger dock inte någon generell rätt att företräda maken. Rätten att agera är starkt begränsad och torde kunna tillämpas främst i akuta och ofta oväntade situationer. Tredska eller vägran att skjuta till pengar från den ena makens sida godtas följaktligen inte. Det ställs dock inte krav på att sjukdomen skall ha inträffat plötsligt och oväntat, såsom efter ett olycksfall. Även om sjukdomen var känd, men makens tillstånd försämrats efter t.ex. en operation, blir be- stämmelsen tillämplig (, , 1990, s. 121 f). Den make som behöver pengar torde först ha att ta i anspråk egna tillgängliga medel. Det lär m.a.o. inte vara tillräckligt att maken en- dast betalar vad som belöper på honom (s. 122 f). Rätten att lyfta bankmedel m.m. gäller dock inte, om samlevna- den mellan makarna har upphört eller om det finns fullmäktig, för- myndare, god man eller förvaltare som har rätt att företräda den sjuka eller bortavarande maken i dessa angelägenheter (6 kap. 4 § första stycket andra meningen ÄktB). I situationer då en represen- tant utsetts, är den behövande maken hänvisad till representanten med en begäran om medel till underhållet. Bestämmelsen har därför sin största betydelse när någon oväntat blivit sjuk och någon god man eller motsvarande ännu inte blivit utsedd (s. 123). Rättshandling som avses i 6 kap. 4 § första stycket ÄktB är bind- ande för den sjuka eller bortavarande maken även om medlen inte behövdes för familjens underhåll, såvida tredje man varken insåg eller borde ha insett att behovet inte förelåg (6 kap. 4 § andra stycket ÄktB). 2Huvuddragen av gällande rätt i vissa länder Utredningen har kartlagt innehållet i vissa utländska rättsordningar när det gäller motsvarigheterna till instituten godmanskap enligt 11 kap. 4 § FB och förvaltarskap. Tonvikten ligger i enlighet med direktiven på den nordiska rätten, som har genomgått viktiga förändringar. I avsnitten B 2.6–2.8 lämnas en redogörelse även för engelsk, tysk och holländsk lagstiftning på området. I de avsnitten finns även närmare redogörelser för ställföreträdares rätt att föra den enskildes talan inom hälso- och sjukvårdsområdet, inte minst att lämna samtycke till vård och behandling. Vidare belyses den en- skildes möjligheter att genom vårddirektiv eller motsvarande ge be- sked om hur han ställer sig till en kommande vårdsituation, något som i det enskilda fallet kan påverka behovet av att engagera en ställföreträdare. – När det gäller de nordiska länderna, som samtliga har regelrätta patienträttslagar, lämnas en motsvarande redovisning på detta område i avsnitt B 8.8. Genom værgemålsloven (Lov nr 388 af 14/06/95) genomfördes en revision av de danska reglerna om værger, motsvarigheten till sven- skans god man eller förvaltare. Lagen trädde i kraft . Syftet var att åstadkomma tidsenliga och smidiga regler på området. Ett centralt moment i förslaget var att accentuera behovet av att det görs en värdering i det enskilda fallet av vilken omfattning værgemålet bör ha och vilka områden som bör omfattas i fråga om den enskildes ekonomiska och personliga förhållanden. Det kon- kreta behovet skulle således vara vägledande, som værge- Huvuddragen av gällande rätt i vissa länder målet inte borde bestämmas för ett större område än vad som är nödvändigt. Nedan behandlas endast bestämmelser om værgemål för vuxna, dvs. personer (eller personer som har ingått äktenskap). Værgen skall enligt den danska lagen utses för att handla och fatta beslut på de områden där den enskilde p.g.a. sinnessjukdom – bl.a. svårartad demens – eller hämmad psykisk utveckling eller någon annan form av allvarligt vacklande hälsotillstånd (svækket helbred) inte själv har den förmåga som krävs för att ta till vara sina ange- lägenheter. En ytterligare förutsättning är att det finns ett sådant behov. (Enligt uppgifter från det danska Civilretsdirektoratet är ut- fallet av behovsbedömningen bl.a. beroende av om den enskilde har en förmögenhet överstigande eller ej.) Værgemålet kan begränsas till att avse ekonomiska angelägenheter eller personliga förhållanden. Preciseringar är möjliga. Om inte något annat har sär- skilt bestämts, är det værgen som handlar för den enskildes räkning på de områden som har pekats ut. Detta innebär inte i sig att den enskildes fråntas sin rättsliga handlingsförmåga; han eller hon be- traktas alltjämt som myndig (5 §). Om det i det enskilda fallet finns behov att minska den enskildes handlingsutrymme i værgemål som avser ekonomiska förhållanden, kan værgemålet dock kompletteras med beslut om sådana inskränk- ningar (6 §). För att ett dylikt beslut skall aktualiseras krävs att det är nödvändigt att hindra den enskilde från att han skall utsätta sin förmögenhet, inkomst eller andra ekonomiska intressen för sådan fara att det finns risk för att medlen minskar betydligt. En annan möjlig orsak till att værgemål enligt 6 § anordnas är enligt lagen att den enskilde utnyttjas i ekonomiskt hänseende. Inskränkningarna kan inte preciseras till t.ex. vissa angelägenheter. Den som fråntagits handlingsförmågan är omyndig och kan inte själv binda sig genom att ingå rättshandlingar eller råda över sin förmögenhet. – Enligt uppgift från Civilretsdirektoratet förekommer sådan s.k. handleevne- fratagelse endast i ett 50-tal fall . Ytterligare en variant är möjlig, nämligen s.k. samværgemål. Ett samværgemål kan bli aktuellt för den som p.g.a. oerfarenhet, vack- lande hälsa eller något annat liknande tillstånd har behov av hjälp med att sköta sina tillgångar eller ta till vara andra ekonomiska an- gelägenheter. Dessutom förutsätts att den enskilde själv ansöker här- om. Samværgemålet kan begränsas till t.ex. särskilda angelägenheter. Det är den s.k. samværgen och den enskilde som gemensamt beslutar Huvuddragen av gällande rätt i vissa länder i de frågor som samværgemålet omfattar; den enskilde är således allt- jämt myndig (7 §). Omfattningen av værgemål enligt 5 och 7 §§ skall anpassas efter den enskildes behov och får inte vara mer omfattande än nödvän- digt. Om det är tillräckligt att værgemål enligt 5 § anordnas, får så- ledes den enskilde inte fråntas sin rättsliga handlingsförmåga. Tids- begränsade beslut är möjliga, och om ändrade förhållanden inträder skall ett mindre ingripande værgemål väljas. Værgemålet skall upphä- vas om förutsättningarna för det är för handen (8–10 §§). En værge utses i anslutning till beslutet om att ett værgemål skall inledas (11 §). Om denne missbrukar sin ställning eller visar sig olämplig för uppgiften, skall han fråntas sin ställning. Detta kan också bli följden om det är nödvändigt av hänsyn till den enskilde. Uppdraget bortfaller också om værgen själv ställs under værgemål (11–12 §§). Beslut om værgemål fattas av ett statsamt eller av domstolen. Endast domstolen fattar beslut i frågor enligt 6 § om att någons rättsliga handlingsförmåga skall inskränkas. Vidare kan statsamtet överlämna vissa mål till domstolen för avgörande bl.a. om den en- skilde har motsatt sig att sättas under værgemål (13 §). Dessutom är det till domstolen som statsamtets avgöranden överklagas (22 §). Statsamtet eller i förekommande fall domstolen sörjer för att ut- redning inhämtas i målen, däribland att läkarintyg utfärdas (18 §).