sou · GSB322 · 2005-01-01 00:00:00 — För socialdemokraternas vidkommande får man gå tillbaka till tiden före det statliga partistödets tillkomst för att finna då medlemsavgifternas betydelse för partiet centralt var stort. stod medlemsavgifterna i genomsnitt för tre fjärdedelar av partiets intäkter under mellanvalsår, medan andelen sjönk till en fjärdedel under valår. (dåvarande ) införde medlemsavgifter till riksorganisationen och första året utgjorde dessa avgifter av de totala intäkterna (Gidlund 1983, s. 166, 161). I en studie av partiernas ekonomi på nivå angav samtliga partier (även s.k. lokala partier) utom att medlemsavgifter var den viktigaste inkomstkällan utöver det kommunala partistödet (valår). För kom inkomster från inträdesavgifter, lotterier och försäljningar före medlemsavgifter under valåret. Det bör dock tilläggas att i proportion till det kommunala partistödet är medlemsavgifterna av marginell betydelse även på partiernas kommunala nivå (Gidlund & 1999, s. 97–98). Det statliga partistödet (enligt partistödslagen) utgör ett betydelsefullt anslag till riksdagspartiernas verksamhet. har anslagit totalt mellan 140–i statlig partistöd. utbetalar partistöd till och med nästföljande år och i tabell 2.2 kan fördelningen mellan partierna närmare studeras. Eftersom stödet huvudsakligen beräknas på Partiers och valkandidaters intäkter mandatfördelningen i (för konstruktionen se kapitel 6) så blir spännvidden stor mellan de belopp som det största respektive det minsta partiet i erhåller i stöd. För socialdemokraternas del utgick cirka 45 miljoner i statligt partistöd medan erhöll . Utbetalat statligt partistöd fördelat på partierna fr.o.m. t.o.m. . Källa: protokoll. Beteckningarna partistöd och statligt partistöd har dock alltmer kommit att bli en samlingsterm för stöd som anslår till partierna. Partierna saknar gemensam policy i fråga om vad som redovisas i riksorganisationernas ekonomiska redovisning. , , integrerar partigrupps- stödet i redovisningen av det statliga partistödet medan och visserligen räknar in detta stöd i sina respektive riksorganisationer men gör en specificering av de båda stödformerna. Socialdemokraterna liksom exkluderar sina respektive erhållna bidrag till partigruppernas kanslier i sina redovisningar. Förutom det egentliga statliga partistödet och partigruppsstödet anslås vissa andra offentliga stöd till partierna. anslog till riksdagspartiernas information till invandrare års val (Ju2002/4640/) samt till riksdagspartierna för information om EU- relaterade frågor (Ju2002/2671/D). Dessutom förekommer intäkter där medel från andra offentliga finansiärer dominerar. Vanligast är transfereringar av kommunalt och landstingskommunalt partistöd från partiorganisationerna på regional och lokala nivå till respektive riksorganisation. Det är i de flesta fall fråga om kris- och omfördelningsmodeller som utvecklades (se närmare Gidlund 1985, s. 96–97). SOU 2004:22 Partiers och valkandidaters intäkter I de flesta partier redovisas även s.k. EU-anslag. Det gäller assistentstöd till EU-parlamentariker samt vissa bidrag kopplade till . För att få en bild av det samlade offentliga stödet har ett försök gjorts att identifiera de intäkter som kommer från olika offentliga finansiärer. I vissa fall är det skattningar eftersom detaljredovisning saknas. Det bör observeras att vissa fonderingar även torde innehålla offentliga medel men att detta självfallet inte är möjligt att beräkna. Förekommande lönebidragsmedel har förts under övrigt. Resultatet som återfinns i tabell 2.1 visar att den offentliga finansieringen , det vill säga under ett mellanvalsår stod för nära nog tre fjärdedelar av partiernas intäkter. Under tillkom andra intäkter och beroendet av offentliga medel sjönk något i de flesta partier. I genomsnitt låg intäkterna från offentliga stöd då på av de totala intäkterna. Vid en jämförelse med motsvarande uppgifter från 1980- och 1990-talets början (se tabell 2.3) kan konstateras att beroendet har legat på en stabil hög nivå, mellan 70–under mellanvalsår och något lägre under valår. I en internationell jämförelse tillhör den grupp länder vars partier har det Duschinsky 2002). För att illustrera den ström av offentliga medel som kommer partierna till del kan några exempel ges. erhöll inte av sina inkomster från offentliga finansieringskällor. Det statliga partistödet utgjorde 17,1 miljoner, härrör från distriktsutjämningsfonden (som byggts upp av det landstingskommunala stödet) och från de primärkommunala och landstingskommunala partistöden. Dessutom redovisade partiet EU-anslag som omfattade först och främst 3,9 miljoner för Europaparlamentarikernas (MEP:s) kanslistöd, 700 000 i bidrag från MEP, informationsanslag på 79 000 och ett övrigt bidrag på . Det offentliga stödet utgjorde totalt 2001. Motsvarande siffra var . Det kan jämföras med socialdemokraterna där tilldelningen av det statliga partistödet på var det enda offentliga stödet som kunde identifieras eftersom partiet i detta sammanhang inte redovisar partigruppsstöd och heller inte har någon tradition att transferera kommunalt- eller landstingskommunalt partistöd uppåt i partiorganisationen. Det sammanlagda offentliga stödet Partiers och valkandidaters intäkter till socialdemokraterna centralt var och inkluderade då stöden till invandrarinformation och EU-relaterade frågor. Andelen (p procent) offentlig finansiering av partiernas intäkter på central nivå . (v)= valår 1982 (v) 1991 (v) 2002 (v) Källor: 1981–1982 Gidlund 1991, 44. 1991–1992 1994:31, 80. erhöll 21,5 miljoner i partistöd, 3 miljoner från länsförbundet (framförallt landstings- kommunalt partistöd) och 120 000 respektive 98 000 från kommuner och landsting. Stöd för invandrarinformation 2,8 miljoner och EU-relaterade frågor . Dessutom redovisades till sin riksorganisation till Europaparlamentariker (kanslistöd) på 4,1 miljoner. Totalt utgjorde dessa offentliga stöd . I likhet med det statliga partistödet har begreppet partistöd blivit något av en samlingsterm för stöd till partier även på primärkommunal och landstingskommunal nivå. Det har blivit allt svårare att få klarhet i vilka former av stöd som innefattas i presenterade sammanställningar. I samband med reformeringen av det kommunala partistödet 1991 fick partistödet en något friare utformning och förutom det ekonomiska stödet beräknat efter ett Partiers och valkandidaters intäkter grundstöd och mandatbundet stöd blev även andra stödformer (t.ex. indirekt stöd) tillåtna. Har t.ex. en politisk sekreterare anställts så skall detta beaktas när stödet bestäms så att likställdhetsgrundsatsen inte åsidosätts. Det dominerande stödet är dock det som utbetalas som grundstöd och mandatbundet stöd. I jämförelse med den tidigare fördelningsprincipen efter antal mandat innebar konstruktionen med grundstöd och mandatbundet stöd att det kommunala partistödet fick en något lägre grad av proportionalitet och regionfullmäktige i och Västragötaland utbetalade i s.k. landstingskommunalt partistöd (enligt KL:s bestämmelse om kommunalt partistöd) Fördelningen mellan partierna kan närmare studeras i tabell 2.4 . Partierna hade totalt 1717 mandat (om stödets konstruktion se kapitel 6). Socialdemokraterna erhöll jämförelsevis mest – totalt 65,5 miljoner. De riksdagspartier som erhöll de lägsta beloppen detta år var och med respektive 9 miljoner respektive . I kategorin övriga partier återfinns fyra sjukvårdspartier som sammantaget erhöll , väl 0,3 och Framtid . Utbetalat landstingskommunalt partistöd fördelat på partier. gjorde tidigare regelbundna sammanställningar över det (primär)kommunala partistödets storlek och utveckling i rikets kommuner. Detta upphörde vilket fått till konsekvens att allmänhetens insyn i fråga om stödet avsevärt försämrats. Utredningen har gått ut till landets kommuner för att inhämta uppgifter om bl.a. utformningen och storleken på det primärkommunala partistödet . Partiers och valkandidaters intäkter Enkäten besvarade av 259 av 289 kommuner, dvs. en svarsprocent på . De kommuner som besvarade enkäten hade utbetalat totalt i partistöd (grundstöd + mandatbundet stöd). Motsvarande siffra var . I tabell 2.5 kan fördelningen mellan partierna närmare studeras. Förutom detta partistöd utbetalades i de undersökta kommunerna omkring 14 miljoner till politiska sekreterare samt omkring 18 miljoner i annat stöd respektive år. Bortfallet på 30 kommuner fördelar sig ganska jämnt mellan olika kommunstorlekar (exklusive storstäderna som redan ingår i studien) vilket gör att det torde vara möjligt att göra en skattning av det sammanlagda primärkommunala partistödet till cirka 280 miljoner och 296 miljoner . I tabellen 2.4 framgår att socialdemokraterna och var de partier som erhåll de största beloppen men att riksdagspartierna också hade konkurrens med lokala partier. I de kommuner som besvarade enkäten delade lokala partier på drygt 11 miljoner 2002. För det kommunala partistödets utveckling se kapitel 6. Utbetalat primärkommunalt partistöd (grundstöd + mandatbundet stöd) till partierna för . N=259 (av totalt 289). I en tidigare studie av partiernas beroende av kommunalt partistöd på nivå kunde visas att andelen kommunorganisationer som täckte sina verksamhetskostnader med detta stöd låg mycket högt (se tabell 2.6). De flesta partier låg . I förhållande till tidigare undersökningar har det skett en utjämning mellan valår och mellanvalsår. En möjlig förklaring är att det blivit svårare att finna alternativa intäkter och att det skett en anpassning till de intäkter som det kommunala partistödet utgör. En ytterligare förklaring är att den fyraåriga mandatperioden möjliggjort ett högre sparande av dessa offentliga medel (Gidlund & 1998, s. 94–95). Partiers och valkandidaters intäkter Andel av partiernas kommunorganisationers verksamhet som täcks av kommunalt partistöd 1997 och 1998. N=266 1997, N=272, 1998. Kommunurval: 53 kommuner inkl. storstäder Källa: , 95. 2.1.3Insamlingar, bidrag och fonder Det är framförallt socialdemokraterna och som redovisat intäkter från insamlingar, fonder eller bidrag från privata bidragsgivare av någon större omfattning. Även har, men i betydligt mer blygsamma belopp, sådana intäkter. I dessa tre partier låg andelen intäkter från denna typ av intäktskälla på mellan under men betydligt lägre året innan. Socialdemokraterna redovisade intäkter från fyra fonder. var intäkterna från dessa sammanlagt ca 7 miljoner och ca . uppgavs ha inkommit totalt i bidrag till Kampfonden från 4949 enskilda personer. Motsvarande siffra för Kampfonden var 1,8 miljoner fördelat på 5925 enskilda personer. Dessutom särredo- visades ett arv från en privatperson på . För socialdemokraternas del är dock den största posten anslag från fackföreningsrörelsen. De utgjorde totalt 2001 men ökade inför valet till . redovisades 6 miljoner från LO centralt. Det största bidraget kom därutöver från som anslog . Partiers och valkandidaters intäkter SOU 2004:22 och från var motsvarande siffra 1,2 miljoner. Dessutom bidrog Industrifacken med 0,5 miljoner, 0,3 miljoner, med 0,2 miljoner samt med . anslog LO enligt redovisningen , 3,6 miljoner, 3,5 miljoner, 2,8 miljoner, Metallindustriarbetare- förbundet 2,3 miljoner, 1,6 miljoner, Skogs- och 1,4 miljoner, Industrifacken 0,9 miljoner, 0,3 miljoner, Vid en jämförelse bakåt i tiden kan konstateras att socialdemokraterna centralt (valår) redovisade att de mottagit i fackliga anslag. Motsvarande siffra för året därpå var 6,3 miljoner (. Ds 1994:31, s. 81). Med hänsyn taget till penningvärdets utveckling innebär detta att anslagen ökat ganska starkt, särskilt gäller detta för valet . har LO ha anslagit till Socialdemokraterna centralt och dessutom rekommenderat fackförbunden att anslå per medlem och år till partiet. Alla förbund följer inte denna rekommendation. Vissa ger mer, andra mindre och några förbund inget alls. Om man ser historiskt på de fackliga anslagen till det socialdemokratiska partiet på central nivå så kan konstateras att dessa spelat en viktig roll inte minst i valfondsinsamlingarna. Som exempel kan nämnas att under fyra valrörelser utgjorde de fackliga bidragen av valfondens intäkter. var LO och fackförbunden ekonomiska garanter för den socialdemokratiska pressen (senare A-pressen) (Gidlund 1983, s. 173). Därtill har fackföreningsrörelsen bidragit med ett stort mått av personella resurser, s.k. indirekt stöd, från fackligt aktiva under särskilt valrörelserna. Förutom de direkta bidrag från fackföreningsrörelsen som socialdemokraterna redovisade redovisades även Partiers och valkandidaters intäkter indirekt stöd i form av personella resurser (årsarbeten) med sammanlagt 4,2 åa. Av detta härrörde 0,4 åa från , 0,3 åa från , 2,6 åa från LO, 0,5 åa från och 0,4 åa från . Socialdemokraterna var därmed det enda parti som redovisat sådant indirekt stöd i enlighet med den frivilliga överenskommelsen. Socialdemokraternas ekonomiska redovisningar på central nivå omfattar som bekant aldrig fackföreningsrörelsens totala stöd till partiet. Detta stöd ges och har givits på olika nivåer och i olika former. Här ingår till exempel även kampanjer som fackliga organisationer bedriver vid sidan av valrörelser och som gynnar det socialdemokratiska partiet. Ett betydande problem är att göra bedömningar av det ekonomiska värdet av de arbetsinsatser från fackliga organisationer som görs inte minst under valrörelserna. Kunskapsläget i fråga om det totala både indirekta och direkta stödet från fackföreningsrörelsen till det socialdemokratiska partiet olika nivåer är ytterst bristfälligt. Det saknas i hög grad heltäckande undersökningar och uppgifter om detta. (Om fackliga bidrag i internationell belysning, se kapitel 9.) Av totalt i insamlingar och bidrag från privata finansiärer samt fonder härrörde cirka hälften från och stiftelsen . Resterande var bidrag från fysiska personer och i enlighet med den frivilliga överenskommelsen redovisades antal bidragsgivare vilket var 31 617. Snittbeloppet per bidragsgivare blev . ökade det totala beloppet för intäkter från insamlingar, bidrag och fonder till . De största posterna var bidrag från fysiska personer och övriga valintäkter. Enskilda personer bidrog med totalt fördelat på 33 823 givare som i snitt gav . Vad gäller övriga valintäkter uppgick dessa till inte mindre än 25,9 miljoner. Någon närmare uppgift om varifrån detta belopp härrör ges inte i ekonomiska redovisning. har jämförelsevis låga belopp från insamlingar, bidrag och fonder men mätt i andelar av totala intäkter i en förhållandevis liten budget blir intäktskällan mer synlig. Förutom vissa smärre specificerade bidrag har erhållit övriga bidrag båda de undersökta åren. var denna senare post på 2,6 miljoner. Motsvarande siffra 2002 var 5,2 miljoner. Någon närmare specifikation finns inte i partiets redovisning. Partiers och valkandidaters intäkter partierna redovisar under övriga bidrag och 119 gåvor från enskilda personer med . redovisar en medlemsinsamling till Jubileumsfonden på och 95 000. har mottagit gåvor för och 1 090 004 . I en not framgår att posten gåvor avser gåvor från 300 privatpersoner och att inga gåvor från juridiska personer har mottagits. Under posten övriga intäkter har i denna bearbetning förts intäkter från försäljningar av olika slag, kurs- och konferensintäkter, vissa interndebiteringar, annons och lotteriintäkter. Här finns även vissa ospecificerade poster som helt enkelt redovisas som övriga intäkter Som framgår av tabell 2.1 stod intäktskällor av denna karaktär sammantaget för mellan cirka 15–av partiernas intäkter på central nivå de undersökta åren. Det parti som hade den högsta andelen övrigt (mellan ) var socialdemokraterna. Orsaken till detta är de betydande lotteriintäkterna. redovisades till riksorganisationen, dvs. nära nog i samma storleksordning som det statliga partistödet. Därutöver redovisades 9,8 respektive 11,3 miljoner i övriga intäkter (exkl. arvet) som saknar närmare specifikation. Närmare specifikation saknas även för mer eller mindre stora poster som sorterats under övrigt i andra partier. Men från exempelvis redovisningen kan utläsas att 1,6 miljoner respektive härrör från inkomster från försäljning, lotteri och annonser. Detta tycks vara den enda gång annonsintäkter nämns i partiernas redovisningar. Antalet personvalskampanjer i riksdagsvalet har ökat hos samtliga partier sedan 1998 års valrörelse. val uppgav av de invalda riksdagsledamöterna att de bedrivit personvalskampanj. val var motsvarande siffra Partiers och valkandidaters intäkter Partier med högst andel personvalskampanjer är fortfarande , och . Den största förändringen visar som har gått från ett läge 1998 då ingen miljöpartist sa sig ha bedrivit personvalskampanj i valrörelsen till att i uppger sig ha bedrivit personvalskampanj inför valet . Totalt sett bedriver män i högre utsträckning än kvinnor personvalskampanjer, andelen är högre bland män än kvinnor, men det finns variationer mellan partierna. 1998 var det främst den äldsta åldersgruppen och äldre som kampanjade medan det i valet i stället främst var den yngre åldersgruppen (se vidare Riksdagsledamöter och kampanjbidrag, , bilaga 6). Även om definitionen av en personvalskampanj kan variera något hos kandidaterna så bekräftas bilden av att personvalskampanjerna ökat också vid en jämförelse mellan de regionala partiorganisa- tionernas rapportering av antalet personvalskampanjer efter valen. De 112 partiorganisationer (s.k. paneldistrikt) som rapporterade om totalt 345 personvalskampanjer kunde rapportera om inte mindre än 862 sådana kampanjer (se vidare Finansiering av personvalskampanjer, och , bilaga 7). Vad gäller riksdagsvalet visar forskningsresultat att kostnaderna för personvalskampanjer höll sig på en relativt låg nivå. I av fallen stannade den uppgivna kostnaden och i av fallen . Kampanjkostnader på mer än förekom i av fallen Kampanjer som kostade var mycket sällsynta. För en närmare redovisning av personvalskampanjer 1998 se SOU 1999:92 och SOU 1999:136. I riksdagsvalet stannade den uppgivna kostnaden i av fallen . Kampanjkostnader på mer än förekom i av fallen. Kampanjer som kostade var mycket sällsynta. En jämförelse med valrörelsen ger dock vid handen att antalet kampanjer med kostnader har ökat något i valet . En viss ökning har även skett av antalet kampanjer med kostnader . Partiers och valkandidaters intäkter kampanjerna – – håller sig dock alltjämnt . Motsvarande siffra var . Även om svenska personvalskampanjer håller sig på en låg kostnadsnivå kan således en viss ökning i kostnaderna konstateras . Andelen ledamöter som lagt ned har ökat från något till . Några större könsmässiga eller åldersmässiga skillnader har inte framkommit. Män tycks dock vid riksdagsval haft något större resurser till sitt förfogande än kvinnor. Likaså tycks äldre haft större resurser till sitt förfogande vid riksdagsval än yngre. Kostnaderna för personvalskampanjer i de kommunala valen är i allmänhet lägre än i riksdagsvalet. I en studie av ett begränsat antal kommuner efter valet uppgav omkring hälften av de kandidater som sagt sig bedriva personvalskampanjer att de gjort detta utan extra kostnader. I övrigt har flertalet kampanjer kostat . I av fallen stannade den uppgivna kostnaden på . I ytterligare ett par procent av fallen stannade kostnaden på . Några enstaka kampanjer har varit dyrare (SOU 1999:92). Kostnaderna för personvalskampanjer i de kommunala valen var i allmänhet lägre än i riksdagsvalet även vid valet . Det fanns dock en stor spridning vad gäller kostnaderna i de studerade kampanjerna – mellan och (se vidare Personvalskampanjer i kommuner och landsting 2002, , bilaga 8). Det råder dock generellt sett en osäkerhet i frågan om vad kandidaterna räknar in i sina respektive kostnader. Det är enligt forskarna mycket som talar för att det finns en underskattning av kostnaderna och att de indirekta stöden inte alltid beaktas i kandidaternas beräkningar. Bidrag i form av indirekt stöd som t.ex. underlag för tal, affischer, annonsering, hemsidor, valarbetare, broschyrer och flygblad, förmedling av mediekontakter och kampanjplanering dominerade framför direkt stöd i form av ekonomiska resurser vid riksdagsvalet . Nära nog alla former har ökat i omfattning . Partiers och valkandidaters intäkter finns tydliga partiskillnader. ger i högre grad än andra partier indirekt stöd till kandidaternas personvalskampanjer. Indirekt stöd ges även av andra än partiorganisationerna. I viss mån ges detta även av sidoorganisationer, inte minst ungdoms- och kvinnoorganisationer. Den vanligaste finansieringsformen både 1998 och 2002 är bidrag från den egna partiorganisationen. I varierande grad bidrog sidoorganisationer som t.ex. ungdomsförbund och kvinnoförbund till kampanjfinansieringen. Men ekonomiska bidrag från den egna partiorganisationen har ökat något sedan 1998 års valrörelse. har antalet personvalskandidater som inledningsvis nämnts ökat. Det har sammantagit inneburit att den genomsnittliga bidragsnivån sjunkit från till per kandidat. Konkurrensen om tillgängliga bidrag från den egna pariorganisationen torde därmed ha ökat mellan kandidaterna liksom antalet kampanjer med förhållandevis begränsade ekonomiska resurser. Den näst vanligaste finansieringsformen – efter partianknutna bidrag – var både 1998 och 2002 att kandidaten själv lade ut pengar för sin kampanj. De belopp som kandidaterna själv satsade var i det övervägande antalet fallen förhållandevis blygsamma. Det förekom också bidrag från enskilda och från organisationer (se vidare och , bilaga 7). Den vanligaste finansieringsformen i de kommunala personvals- kampanjerna 1998 var bidrag från den egna partiorganisationen. Den därnäst vanligaste finansieringsformen var att kandidaten själv lade ut pengar för sin kampanj. Av de kampanjer som kostat eller mer har med ett undantag partierna och kandidaterna delat lika på kostnaderna. I något enstaka fall har en kampanj fått bidrag av lokalt näringsliv (SOU 1999:92). I studien av kommunala personvalskampanjer var de vanligaste finansierings- källorna egna medel och olika former av stöd från partiorganisa- tionerna. I enstaka fall bidrog även partiets sidoorganisationer eller privatpersoner. Det förekom även att lån användes liksom stödannonsering från extern organisation (se närmare , bilaga 8). 3Riksdagspartiernas överenskommelser angående redovisning av partiernas intäkter Det finns ingen författningsreglering i som ger allmänheten insyn i partiers och valkandidaters intäkter. Däremot har en tradition utvecklats som innebär att riksdagspartierna ensidigt eller genom frivilliga ömsesidiga överenskommelser åstadkommer öppenhet för sina intäkter. En partiöverenskommelse träffades och innebar att partierna på begäran skulle redovisa sina inkomster och utgifter på nationell nivå. Modellen med partiöverenskommelser följdes också i de kommunala försöksvalen med personröstning 1994 i kommun. De sju partier som före valet satt i fullmäktige kom då överens om en öppen och likformig redovisning av finansieringen av valrörelsen. Den senaste överenskommelsen träffades mellan riksdagspartierna och avser både partiernas och enskilda kandidaters verksamhet. Lokala och regionala samt sidoorganisationer uppmanas också att följa densamma. Utanför överenskommelsen står således s.k. lokala och regionala partier som uppträder i kommunala och landstingskommunala val, liksom andra partier som inte är part i överenskommelsen. Nedan redovisas först modellen med partiöverenskommelse i de kommunala försöksvalen med personröstning 1994 i kommun. Därefter redovisas partiöverenskommelse och partiernas rekommendationer inför valen 1998 och den nu gällande överenskommelsen och partiernas rekommendationer inför valen 2002. Slutligen ges några uppgifter från undersökningar utredningen låtit göra om hur den frivilliga överenskommelsen fungerat i praktiken. 3.1Partiernas överenskommelse års försöksval med personröstning i kommun