sou · GSB3107 · 2005-01-01 00:00:00 — Revisorerna skall enligt 9 kap. 9 § pröva om verksamheten sköts på ett ändamålsenligt och från ekonomisk utgångspunkt tillfred- ställande sätt, om räkenskaperna är rättvisande och om den interna kontrollen som görs inom nämnderna är tillräcklig. Revisionsberättelsen kan ses som en speciell form av beredning i syfte att utgöra ett sakligt underlag för fullmäktiges ställningsta- gande vid ansvarsprövningen. Revisorerna har stor frihet att göra sina bedömningar i det konkreta fallet inom ramen för god revi- sionssed, men deras ställningstaganden måste vara sakligt grundade och de får inte vägledas av ovidkommande omständigheter, t.ex. partipolitiska ställningstaganden1. Fullmäktige skall enligt 5 kap. 25 a § kommunallagen pröva om ansvarsfrihet skall beviljas eller vägras. Fullmäktige skall fatta sitt beslut i ansvarsfrågan före utgången av juni månad. Beslutet bör tidsmässigt ske före fullmäktiges beslut att godkänna årsredovis- ningen. Fullmäktige kan besluta i enlighet med revisorernas förslag, men också göra en annan bedömning. Fullmäktige har således suve- rän beslutanderätt i dessa frågor. Om ansvarsfrihet vägras får skadeståndstalan väckas (5 kap. 25 b § KL) och/eller uppdraget återkallas för en enskild förtroendevald (4 kap. 10 § KL). Sammantaget leder detta i praktiken fram till föl- jande valmöjligheter för fullmäktige: ansvarsfrihet vägras utan annan påföljd (politisk prickning) ansvarsfrihet vägras och kombineras med entledigande ansvarsfrihet vägras och kombineras med skadeståndstalan ansvarsfrihet vägras och kombineras med entledigande och ska- deståndstalan. 1 Kommunallagen – kommentarer och praxis; m.fl. I den juridiska litteraturen ses prövningen som ett blandat politiskt – juridiskt ansvar2. Kommunallagen anger inga kriterier för ansvars- prövningen. I princip har fullmäktige fria händer att bevilja ansvarsfrihet på vilka grunder som helst, även för olagligheter i verksamheten3. I fråga om att vägra ansvarsfrihet råder däremot inte full frihet. Frågan har prövats i två nyare rättsfall en Rege- ringsrättsdom (RÅ 1999 ref 5) samt en dom från Kammarrätten i (mål nr 4043–1998). Under avsnittet 10.9 nedan redovi- sas kortfattat konsekvenserna av dessa båda domar. 10.2Revisorerna granskar enligt god revisionssed Vad som kan anses vara god revisionssed är inte närmare preciserat i lagtexten och rättspraxis utan utvecklas successivt genom en växelverkan mellan teori, praktik och lagstiftning. och har som vägledning för de förtroendevalda publicerat skriften God revi- sionssed i verksamhet. Den goda revisionsseden kan ses som en levande normering som växer fram fortlöpande genom de erfarenheter som vinns i den kommunala revisionen. har förbunden dokumenterat sin syn på vad som utgör god revisions- sed med mellanrum. När det gäller frågan på vilka grunder som revisorer kan rikta anmärkning och/eller föreslå vägrad ansvarfrihet anges i skriften God revisionssed i verksamhet följande exempel: bristande måluppfyllelse, ohörsamhet till mål och riktlinjer fast- lagda av fullmäktige eller i föreskrifter bristande styrning, ledning, uppföljning och kontroll förtroendeskada eller annan immateriell skada icke lagenlig verksamhet, brottslig verksamhet otillräcklig beredning av ärenden tidigare påtalade brister. 2Björkman-Riberdahl s. 130 och s. 313. 3RÅ 1960 ref. 38, s. 342-344. och samman- ställer resultatet av ansvarsprövningsprocessen i kommuner och landsting i den s.k. ansvarsbanken. Syftet är bl.a. att ge stöd till revisorernas och fullmäktiges arbete med ansvarspröv- ningen. Ansvarsbanken innehåller som första del den ansvarsprövning som ägde rum och som avser . Ban- ken innehåller alla de ansvarsprövningar som föranlett anmärkning eller avstyrkande av ansvarsfrihet. I några fall redovisas även ansvarsprövningar som är äldre för att tydliggöra ett sammanhang som sträcker sig bakåt i tiden. Avsikten är att banken skall fyllas på med aktuella fall. Av sammanställningen i ansvarsbanken framgår att det för fanns totalt 55 fall av anmärkningar och/eller avstyrkt ansvarsfrihet i 30 kommuner och fem landsting. Den grund som revisorerna oftast åberopat för att rikta anmärkning eller avstyrka ansvarsfrihet är bristande styrning, uppföljning och kontroll. Det är också vanligt att flera av den goda revisionssedens kriterier finns med i en samlad bedömning. I sex kommuner förekommer för oenighet bland reviso- rerna när det gäller slutsatser i revisionsberättelsen. Det vanliga är då att den eller de revisorer som haft avvikande ståndpunkt lämnat en egen revisionsberättelse. Av underlaget i ansvarsbanken kan vidare utläsas att revisorerna för avstyrkte ansvarsfrihet i tio fall och att fullmäktige fat- tade beslut om ej ansvarsfrihet i tre fall – lands- ting, läns landsting och . I samtliga dessa tio fall har det varit debatt i fullmäktige. Av protokollen framgår vanligen endast vilka personer som yttrat sig. Av fullmäk- tiges protokoll framgår sällan att revisorerna haft kritik om revi- sorerna bara riktat anmärkning – men ändå tillstyrkt ansvars- frihet. Fullmäktige har inget krav på sig att föra upp sådana an- märkningar till dagordningen. Enligt ansvarsbanken för fanns totalt 38 fall av anmärk- ningar och/eller avstyrkt ansvarsfrihet i 24 kommuner och ett landsting. Revisorerna avstyrkte ansvarsfrihet i tolv fall och full- mäktige fattade beslut om ej ansvarsfrihet i tre fall – , och . Motsvarande upp- gifter för landstingen har ännu inte sammanställts. I utredningens arbete har ingått att studera senare års ansvarspröv- ningsprocesser i kommuner och landsting. Av det underlag som vi inhämtat och de diskussioner som vi fört med ett stort antal för- troendevalda kan vi dra slutsatsen att de kommunala revisorerna inte går i den politiska ledningens eller sina partiers ledband. De förtroendevalda revisorerna är självständiga och oberoende och har hög integritet. Vi har över lag noterat en opartisk och saklig håll- ning hos de förtroendevalda revisorerna när det granskat och bedömt förtroendevalda i nämnder oavsett partitillhörighet. Det gäller inte minst i de fall när revisorerna varit tvungna att rikta allvarlig kritik. Vi kan också konstatera att i den absoluta majoriteten av alla ansvarsprövningssituationer är revisorerna och fullmäktige helt överens, dvs. i alla de situationer där båda bedömer att ansvarsfrihet skall beviljas. Det finns dock ett antal fall då revisorerna föreslagit vägrad ansvarsfrihet, medan fullmäktige beslutat att bevilja detta. I några av dessa fall har fullmäktige vägt in andra omständigheter och gjort en annan bedömning än revisorerna. Det har också före- kommit några exempel där fullmäktigeförsamlingar och parti- grupper inte hanterat revisorernas kritik på ett konstruktivt sätt. Vidare kan vi konstatera att vissa mönster kan iakttas i fullmäk- tiges ansvarsprövning i de fall revisorerna avstyrkt ansvarsfrihet. Vid ekonomisk brottslighet eller motsvarande blir prövningen relativt enkel liksom fullmäktiges beslut i ansvarsfrågan. Fullmäk- tige och revisorerna är då oftast helt överens. Om prövningen där- emot handlar om att en nämnd eller enskild förtroendevald brustit i styrning och kontroll eller i övrigt i genomförandet av sitt uppdrag – är fullmäktige vanligen mer benägen att inte följa revisorernas linje och vägra ansvarsfrihet. En orsak till detta är förmodligen att begreppet ansvarsfrihet är laddat. En fullmäktigeförsamling kan ha svårt att använda ett så kraftfullt instrument som vägrad ansvarsfrihet mot en nämnd som fullmäktige själv utsett och mot förtroendevalda från egna partier. Vägrad ansvarsfrihet förknippas av många endast med oegentlig- heter. Vägrad ansvarsfrihet på grund av t.ex. bristande styrning kan kännas främmande för fullmäktige. I revisorernas samlade prövning ingår dock även andra aspekter än oegentligheter, främst styrning och kontroll samt måluppfyllelse. Oavsett orsaker är det djupt otillfredsställande om fullmäktige inte hanterar revisorernas kritik på ett konstruktivt sätt. Ansvarsprövningsprocessen riskerar att uppfattas som meningslös. Signalsystemet gentemot medborgarna blir därigenom också otydligt. Utredningen anser att det är nödvändigt att tydligheten i full- mäktiges ansvarsprövning förbättras. Ett sätt är att fullmäktige motiverar sitt ställningstagande i ansvarsfrågan – oavsett om full- mäktige följer eller inte följer revisorernas förslag. Av samma skäl är det angeläget att fullmäktige på ett tydligt sätt redovisar om de ställer sig bakom revisorernas anmärkning eller inte, samt klargör sina motiv för detta. En sådan ordning innebär att fullmäktige klargör sin syn på både de förhållanden som revisorerna kritiserat och på frågan om ansvarsfrihet. Ett krav på att fullmäktige klart skall motivera sitt ställningsta- gande till revisorernas kritik innebär en viktig skillnad jämfört med dagens ordning. I ett antal fall där revisorerna förefaller stå ensamma i sin kritik, kommer ett krav på motivering att ge en mer fullständig bild av fullmäktiges bedömning. Det blir också tydligt för nämnder och beredningar att de agerar på fullmäktiges uppdrag samt hur fullmäktige bedömer att de tagit sitt ansvar. För invånarna i kommunen eller innebär det en ökad öppenhet och insyn i den politiska processen. Ett sådant innebär inte på något sätt en inskränkning i revisorer- nas oberoende granskningsuppdrag. Revisorerna prövar självstän- digt frågan om anmärkning skall riktas och skall även fortsätt- ningsvis uttala sig i ansvarsfrihetsfrågan. Revisorernas bedömning och eventuella kritik kvarstår också alltid i revisionsberättelsen även om fullmäktige gör en annan bedömning. 10.4Fullmäktige skall ta ställning till anmärkning från revisorerna Revisorerna har enligt 9 kap.17 § KL möjlighet att framställa anmärk- ning mot nämnder och fullmäktigeberedningar samt mot enskilda förtroendevalda i sådana organ. Revisorerna kan rikta anmärkning utan att föreslå vägrad ansvarsfrihet. Enligt kommunal- lagen skall fullmäktige besluta i fråga om ansvarsfrihet. Det finns däremot inte några lagkrav på att fullmäktige skall ta ställning till en anmärkning som revisorerna riktat mot någon nämnd eller enskild förtroendevald. Om fullmäktige ställer sig bakom ett förslag från revisorerna om avstyrkt ansvarsfrihet anses dock den bakomliggande anmärk- ningen accepterad av fullmäktige. Fullmäktiges hantering av revi- sorernas kritik kan dock se ut på olika sätt, vilka innebär att reviso- rernas kritik blir mer eller mindre synlig för medlemmarna i kom- munen eller . Nedan ges en provkarta på olika tillväga- gångssätt: Anmärkningen är osynlig hos fullmäktige. Av fullmäktiges protokoll kan inte utläsas om anmärkning förekommit. En kommun- eller landstingsmedlem måste då veta att det finns anledning att leta efter revisionsberättelsen för att få informa- tion om revisorernas bedömning. Anmärkningen framgår av protokollet, men inte av beslutet. Fullmäktige beslutar att anmärkningen skall läggas till hand- lingarna. Anmärkningen framgår därmed av fullmäktiges bes- lut. Det innebär en markering från fullmäktiges sida att anmärk- ningen har observerats. Fullmäktige beslutar att bevilja ansvarsfrihet, men även att rikta anmärkning mot en nämnd. Detta förekommer ibland och innebär en tydlig markering av att revisionsberättelsen inne- håller kritik. Det kan diskuteras om denna formulering innebär att fullmäktige tagit ställning till anmärkningen, eller om for- muleringen betyder att anmärkningen bara transporteras vidare. Fullmäktige beslutar att ta upp eller inte ta upp anmärkningen som sin. I detta fall har fullmäktige uppfattat sig ha uppgiften att ta ställning till anmärkningen. Det finns i och för sig inget lagligt hinder för fullmäktige att ta upp en anmärkning till behandling, men det är ovanligt. I normalfallet framgår därför revisorernas anmärkning enbart av revisionsberät- telsen. Fullmäktige uttalar inte någon uppfattning i frågan och ställer sig än mindre bakom revisorernas kritik. Lagens krav är uppfyllda, men den allvarliga kritiken i revisorernas bedömning framgår inte på ett tydligt sätt. Fullmäktiges inställning till anmärkningen är formellt sett oklar, vilket kan leda till att revi- sorernas kritik kan uppfattas som betydelselös. Ur ett kommunal- demokratiskt perspektiv är det viktigt att revisorernas bedöm- ningar blir synliga för kommun- eller landstingsmedlemmarna. Enligt utredningens mening innebär nu beskrivna förhållanden en otydlighet i ansvarsutkrävandet, som kan försvaga innehållet i begreppet ansvarsprövning och i förlängningen undergräva den allmänna tilltron till ansvarsprövningssystemet. Vi föreslår därför att ansvarsprövningsprocessen förtydligas genom att en anmärk- ning från revisorerna alltid skall lyftas fram och att fullmäktige skall ta ställning till om de ställer sig bakom revisorernas kritik eller inte. Utredningen föreslår således en lagändring med innebörden att om revisorerna enligt 9 kap. 17 § KL riktat anmärkning mot en nämnd, fullmäktigeberedning eller en enskild förtroendevald skall fullmäktige besluta om anmärkningen även skall framställas från fullmäktiges sida. Den föreslagna bestämmelsen innebär att när revisionsberättelsen behandlas på fullmäktiges sammanträde skall fullmäktige ta ställning till om de ställer sig bakom revisorernas anmärkning eller inte. Om fullmäktige inte delar revisorernas upp- fattning kan fullmäktige avstå från att rikta anmärkning. Revisorer- nas anmärkning kvarstår dock även om anmärkning inte riktas från fullmäktiges sida. Både beslutet att följa respektive att inte följa revisorernas förslag om anmärkning skall motiveras. Kravet på motivering innebär att fullmäktiges beslut skall inne- hålla en redovisning av de omständigheter som motiverar fullmäk- tiges ställningstagande. Omfattningen av fullmäktiges motivering får bedömas utifrån omständigheterna i det enskilda fallet. I de fall fullmäktige avviker från revisorernas bedömning måste det av motiveringen framgå i vilket avseende fullmäktige gör en annan bedömning än revisorerna. Av 5 kap. 31 § kommunallagen framgår att fullmäktige skall inhämta förklaringar över de anmärkningar som lämnats i revi- sionsberättelsen. Dessa förklaringar kan utgöra ett viktigt underlag för fullmäktiges motivering och ställningstagande. Fullmäktige måste dock alltid slutligt presentera en egen motivering baserat på det beredningsunderlag som finns. Det är ytterst fullmäktiges ord- förande som skall tillse att beslutet är motiverat och att ärendet därmed kan behandlas av fullmäktige. Om revisorerna inte riktat anmärkning, kan fullmäktige besluta att ändå rikta anmärkning mot förhållanden som fullmäktige för sin del anser oacceptabla. Ett sådant beslut skall motiveras. Utred- ningen föreslår att denna möjlighet förtydligas genom en ändring i lagtexten (5 kap. 25a § KL). 10.5Fullmäktiges beslut i ansvarsfrågan skall motiveras Den årliga granskningen avslutas med att revisorerna upprättar och lämnar sin revisionsberättelse . Revisorerna kan lämna en samlad revisionsberättelse för hela kommunens eller verksamhet eller avfatta en för varje nämnd. redogör revisorerna för resultatet av revisionen av det gångna året (9 kap. 16 § KL) framställer revisorerna eventuella anmärkningar och anger anledningen till dessa (9 kap. 17 § KL) uttalar sig revisorerna om ansvarsfrihet tillstyrks eller inte (9 kap. 17 § KL) uttalar revisorerna om de tillstyrker eller avstyrker att årsredo- visningen godkänns (god revisionssed). När revisionsberättelsen lagts fram för fullmäktige skall fullmäktige ta ställning till revisorernas förslag i ansvarsfrihetsfrågan. Fullmäk- tige har en exklusiv rätt att besluta i frågan. Fullmäktiges beslut kan bli ett annat än revisorernas förslag. Det kan finnas flera orsaker till att fullmäktige inte följer revisorernas förslag om vägrad ansvars- frihet, t.ex. fullmäktiges egna iakttagelser och analyser samt resul- tatet av den kontroll som sker inom ramen för styrelsens och nämndernas berednings- och beslutsprocess. Vi vill börja med att understryka att frågan om att rikta anmärk- ning eller vägra ansvarsfrihet är mycket ingripande åtgärder. Det framstår därför som synnerligen viktigt att fullmäktige fattar sitt beslut i ansvarsfrihetsfrågan utifrån en omsorgsfull prövning i varje enskilt fall. Ovan har utredningen föreslagit att fullmäktige alltid skall ta ställning till en anmärkning från revisorerna samt motivera detta beslut. Enligt utredningen är det rimligt att fullmäktige på samma sätt motiverar sitt beslut i ansvarsfrihetsfrågan. En tänkbar möjlighet är att i lagstiftningen precisera på vilka grunder fullmäktige skall göra sin bedömning. En sådan precisering är dock svår att göra och kan medföra omfattande tolkningstvister i praktiken. Vilka omständigheter som skall kunna leda till beslut om anmärkning eller vägrad ansvarsfrihet måste också kunna tillåtas följa den allmänna samhällsutvecklingen och utvecklingen av god revisionssed. En omfattande detaljreglering tenderar att inte kunna anpassas till utvecklingen och är även främmande för kommunalla- gens karaktär av ramlag. Enligt utredningens mening är det således vare sig lämpligt eller möjligt att i lagen precisera vilka bedömningsgrunder som skall gälla för fullmäktiges ansvarsprövning. Utredningen anser ändå att det är rimligt att fullmäktige i sin prövning utgår från samma för- hållanden som de som ligger till grund för revisorernas bedömning och som framgår av Svenska Kommunförbundets och Landstings- förbundets skrift God revisionssed i verksamhet. Utredningen har också bedömt det rimligt att fullmäktige alltid skall motivera sitt ställningstagande med anledning av revisorernas berättelse. Ur ett medborgarperspektiv framstår det som viktigt att väljarna får information om hur deras folkvalda politiker bedömer revisorernas kritik och vilka slutsatser bedömningen leder till. Ett krav på motivering förtydligar också fullmäktiges roll som ytterst ansvarig för nämndernas hantering av sitt uppdrag. Utredningen föreslår således att fullmäktiges beslut att bevilja eller vägra ansvarsfrihet alltid skall motiveras. Omfattningen av motiveringen skall bedömas på liknande sätt som anges i ovan vad gäller fullmäktiges ställningstagande till anmärkning från reviso- rerna. Fullmäktige får återkalla uppdraget för en förtroendevald om denne vägrats ansvarsfrihet (4 kap. 10 § KL). Denna möjlighet infördes kommunallag. Fullmäktige har dock sällan valt att pröva frågan om entledigande i samband med vägrad ansvarsfri- het. Utredningen anser därför att det finns anledning att i detta sammanhang uppmärksamma fullmäktige på denna möjlighet (se även avsnitt 10.8). 10.6Revisorerna skall alltid kunna yttra sig när fullmäktige behandlar revisionsberättelsen Kommunallagen innehåller inga bestämmelser om att fullmäktige skall ge revisorerna tillfälle att yttra sig vid fullmäktiges behandling av revisionsberättelsen. I och Landstingsför- bundets skrift God revisionssed i verksamhet förutsätts dock att revisorerna deltar . är det lämpligt att revisorernas ordförande, eller den som reviso- rerna utser, föredrar revisionsberättelse samt granskningsrapport och revisionsberättelse från de kommunala företagen. Revisorerna förutsätts också svara på frågor och delta i debatten, men inte i beslutsfattandet (5 kap. 21 och 22 §§ KL). De revisorer som even- tuellt är fullmäktigeledamöter deltar dock i beslutsfattandet. Enligt den enkätundersökning om revisionen i kommuner och landsting som och nyli- gen genomfört föredrar revisorerna alltid eller ibland sin revisions- berättelse i av kommunerna, medan det händer sällan eller aldrig i . I landstingen föredrar revisorerna i stort sett alltid revisionsberättelsen (bilaga 4). Utredningen har i avsnitt 9 särskilt framhållit vikten av en väl fun- gerande kommunikation mellan revisorerna och fullmäktige. Regel- bunden kontakt med möjlighet till informationsutbyte och diskus- sion behövs under hela verksamhetsåret. Fullmäktiges behandling av revisionsberättelsen är dock det särskilda tillfälle när reviso- rernas granskning och prövning av det gångna verksamhetsåret slutligt skall redovisas och debatteras. Oavsett om revisorerna haft anledning att rikta allvarlig kritik eller inte, är det angeläget att fullmäktige behandlar revisionsbe- rättelsen på ett tydligt sätt. Såväl nämnder som allmänheten och övriga intressenter måste ges en god inblick i revisorernas iakttagelser och bedömningar, samt också i fullmäktiges ställnings- taganden med anledning av revisorernas synpunkter. Utredningen föreslår att revisorerna alltid skall ges tillfälle att yttra sig vid fullmäktiges behandling av revisionsberättelsen. Bestämmelsen ger alla revisorer en ovillkorlig rätt att delta vid det fullmäktigesammanträde där revisionsberättelsen behandlas. Bestäm- melsen ger revisorerna en möjlighet, men ingen skyldighet, att del- ta. Utredningen vill framhålla vikten av att revisorerna utnyttjar denna möjlighet och på ett samlat sätt redogör för sitt arbete med granskning och prövning samt för sina slutsatser. 10.7Omröstningen i ansvarsfrågan skall vara öppen Enligt 5 kap. 42 § kommunallagen skall omröstning ske öppet utom i ärenden som avser val eller anställning av personal. Bestämmelsen motiveras inte närmare i propositionen Den nya kommunallagen (prop. 1990/91:117) utan det konstateras endast att anställning av personal normalt beslutas av nämnd, men att det i mindre kom- muner kan förekomma att detta beslut tas i fullmäktige. Inte heller i propositionen till den äldre kommunallagen (prop. 1975/76:187) förs någon närmare diskussion kring varför omröst- ning skall ske slutet i dessa fall. Enligt 5 kap. 6 § riksdagsordningen skall alla omröstningar i riks- dagen ske öppet. Något undantag från denna princip finns inte. I föreningsstadgar finns ofta reglerat att om omröstning begärs vid val av enskilda personer skall detta ske slutet. I 10 kap. aktiebo- lagslagen finns regler som innebär att val till styrelse skall ske slutet under vissa omständigheter. Enligt utredningens bedömning finns det inte något kommunal- rättsligt hinder för att införa en möjlighet till sluten omröstning i samband med fullmäktiges ansvarsprövning. Som skäl för sluten omröstning vid val och tjänstetillsättningar kan anföras att detta är personfrågor där integritetsskäl talar för att ingen skall behöva öppet redovisa sitt val mellan olika personer. Vid en omröstning om ansvarsfrihet skulle liknande skäl kunna anföras. Frågan om ansvarsfrihet handlar om förtroendet för enskilda personer. En vägrad ansvarsfrihet kan innebära att en full- mäktigeledamot måste uttala offentligt att hon eller han inte har förtroende för t.ex. en partikamrat. Den press detta kan innebära, talar för att en sådan omröstning bör ske slutet. Ytterligare ett skäl för sluten omröstning är att det finns en risk att enskilda ledamöter utsätts för påtryckningar att följa partilinjen när förslag om vägrad ansvarsfrihet för en nämnd eller en enskild förtroendevald skall diskuteras. En sluten omröstning skulle mar- kera att frågan skall prövas av varje ledamot utan partipolitiska hän- syn. Frågan om ansvarsfrihet är också mer känslig eftersom den kan leda till en påföljdsfråga – entledigande eller inte. finns det tunga skäl som talar för offentlighet i ansvarsfrihetsomröstningar. I en representativ demokrati väljer medlemmarna i kommuner och landsting sina företrädare i full- mäktige, som i sin tur utser ledamöterna i nämnder och bered- ningar. Av fullmäktigeledamöter kan ansvar utkrävas i val, medan det är fullmäktige som skall utkräva ansvar av nämndledamöterna. Om revisorerna föreslår vägrad ansvarsfrihet och fullmäktige inte följer denna rekommendation, är det rimligt att kommun- och landstingsmedlemmarna får information om varför. Ett problem med slutna omröstningar är således att väljarna inte vet hur de olika partiernas ledamöter röstade i frågan.