sou · GSB355d2 · 2005-01-01 00:00:00 — Det förhållandet att kvinnor har högst andel deltids- och korttidsanställningar och därmed kan sägas indirekt diskrimine- ras lämnar kommittén över till rättstillämpningen att göra en intresse- avvägning av. Jag menar att det finns mer effektiva och legitima metoder att främja arbetsutbudet och motverka ofrivillig deltid och korttids- anställningar. Jag anser att nuvarande kvalifikationsregler i praktiken är diskriminerande och anser därmed – i motsats till kommitténs majoritet – att de därför måste förändras. av ledamoten () Det föreliggande delbetänkandet från behandlar förslag till hur tre EG-direktiv om könsdiskriminering skall genomföras i . De ingår som en del i ett omfattande uppdrag att se över den samlade diskrimineringslagstiftningen i . är som medlem i EU tvingat att genomföra direktiven i den mån det inte kan anses att befintlig lagstiftning redan uppfyller direktivens intentioner och innehåll. Om detta råder ingen tvekan eller delade meningar. Direktiven skall genomföras, men frågan är vad som krävs och hur de skall genomföras för att smidigast kunna infogas i en sammanhållen diskrimineringslagstiftning. Jag är bekymrad över att kommittén vill genomdriva förslag som går utöver vad som krävs för att införliva dessa direktiv. Det hand- lar konkret dels om förslaget gällande positiv särbehandling. Kommittén föreslår att ett undantag från förbudet mot direkt diskriminering införs för positiv särbehandling på grund av kön i lagen (2001:1286) om likabehandling av studenter i högskolan. Förbudet mot direkt diskriminering skall inte gälla om behandlingen är ett led i strävanden att främja lika möjligheter till högskolestudier oavsett kön. Fakta är att av de personer som blev antagna till hög- skoleutbildning utgjorde antagna kvinnor av totalen. Därtill har tre av fyra yrkesutbildningar på högskolan fler kvinnor än män bland de studerande. Det finns exempel på utbildningar där nio av tio studerande är kvinnor. Det handlar om sjuksköterske- utbildning och socionomutbildning. att männen generellt behöver kvoteras in i högskolan? Detta skrivs ingalunda för att förminska de jämställdhetspro- blem som finns inom den högre utbildningen i , tvärtom. Däremot tror inte jag att särlagar löser dessa problem. Av principiella skäl är kvotering ingen bra metod att bekämpa diskriminering. Förslaget om positiv särbehandling riskerar att ge ytterligare en metod att diskriminera. av ledamoten () Frågan om att på ett rättssäkert och effektivt sätt förhindra att diskriminering förekommer i samhället är av största vikt. Det handlar om mänskliga rättigheter och om skyddet av den enskildes värdighet. Likabehandling av individer är grundprincipen men möjlig- heter måste också finnas för att på olika sätt att främja likställighet när verkligheten uppvisar maktordningar och värderingar i sam- hället som har annan grund. Det är viktigt att frågor om diskriminering kan behandlas på ett sätt som överensstämmer med grundläggande bestämmelser i re- geringsformen och internationella konventioner om mänskliga rättig- heter. Likaså att det är möjligt att praktiskt hantera i domstolar och bland samhällets aktörer inom olika områden. Det är givetvis också avgörande att en acceptans finns bland medborgarna och att värde- ringsförskjutningar representeras. Enligt min uppfattning finns en omfattande strukturell dis- kriminering i samhället. Jag menar också att nuvarande regelverk som lappats på i många omgångar inte uppfyller vad som krävs. För att effektivt komma till rätta med problemen fordras ett stort ar- bete som inkluderar såväl kunskapslyft, attitydförändringar och praktiska positiva åtgärder som ett bättre och mer heltäckande juridiskt regelverk som verkligen tillämpas. Det finns således både en individuell skyddsaspekt och en politisk samhällsaspekt på frågan som handlar om att åstadkomma förändring på en rad sam- hällsområden. Det kräver svåra avvägningar vilket även framgår av våra förslag och överväganden i kap. 6. För att lyckas åstadkomma en effektiv lösning av problemen med diskriminering krävs en helhetssyn och väl analyserade sak- områden. Frågan om undantag för positiv särbehandling kan exempli- fiera ett sådant. Det har varit en brist och en stor svårighet i kom- mitténs arbete att vi av olika skäl inte har haft möjlighet att arbeta på ett så strukturerat sätt. De olika delvis överlappande parallella utredningarna, regeringens egna lagstiftningsinitiativ och nödvändig- heten av att nu lägga ett delbetänkande i syfte att genomföra ett EG-direktiv har skapat dåliga förutsättningar för arbetet. Jag hoppas att vi framöver kan få tillfälle till att ta det helhetsgrepp på dessa frågor som var ett av motiven till utredningens tillkomst. Det är beklagligt att vi i flera fall sett oss nödsakade att behandla delfrågor och i andra fall fått att skjuta upp principiellt viktiga frågor till slutbetänkandet trots att vi redan nu delvis be- handlar problemen. Jag menar t.ex. att det är olyckligt att vi inte redan nu kunde föreslå att lagen om likabehandling av studenter i högskolan skall innehålla regler om vitesföreläggande vid under- låtenhet att vidta åtgärder som diskuteras i kap. 3.2.7. I en reservation har jag framfört några avvikande meningar i vissa frågor. Till nedanstående avsnitt vill jag också foga följande allmän- na kommentarer. Kap. 2.5 Arbetsrättsliga bestämmelser Enligt min uppfattning spelar den arbetsrättsliga lagstiftningen i kombination med kollektivavtalen mellan parterna på arbetsmark- naden en avgörande roll när det gäller att bekämpa diskriminering. Lagar och avtal bygger på objektiva kriterier och sakliga skäl vilket tenderar att minimera godtycke, fördomar och ovidkommande subjektiva synpunkter när beslut fattas. Även om detta inte garan- terar att fördomar inte gör sig gällande eller att osakligt miss- gynnade undviks är just det faktum att saken prövas i överläggning mellan parterna i detta sammanhang viktigt. Bl.a. av detta skäl är den undantagsregel som införts för arbetsgivare med högst tio ar- betstagare i anställningsskyddslagen djupt olycklig genom att den skapar en situation där beslut tas ensidigt utan föregående förhand- ling. Detta öppnar för godtycke och diskriminering. Kap. 3.2.1 Direktivets syfte m.m. Utan att föreslå något annorlunda konkret förslag menar jag dock att texten uttrycker en alltför idyllisk och allmänt positiv bedöm- ning. Visst uttrycks ofta att jämställdhet skall vara en prioriterad fråga i den svenska politiken. I retoriken är det nog så och det görs numera också mer för att synliggöra problemen. Verkligheten visar dock på att vi har mycket långt kvar. Fördelningen av mäns och kvinnors ekonomiska resurser och makt och inflytande i samhälls- och arbetsliv visar på stora och orättvisa skillnader. leder inte detta till effektiva åtgärder. Osakliga löneskillnader vidareförs till stora skillnader i socialförsäkringarnas och pensions- systemets ersättningsnivåer. Debatten om delad föräldrapenning visar att jämställdhetsaspekten inte hävdas konsekvent. Det framhålls i texten att en av den arbetsmarknadspolitiska verksamhetens huvuduppgifter är att bryta den könsuppdelade ar- betsmarknaden. Det är dock svårt att se att de s.k. brytprojekt som AMS bedrivit har givit några mer betydande resultat. Inte heller tycks insatserna av arbetsmarknadsutbildning ha en in- riktning i enlighet med denna målsättning. Den just publicerade ut- redningen om den könsuppdelade arbetsmarknaden (SOU 2004:43) ger heller inte en optimistisk bild på detta område. Mot bakgrund av denna situation får nog den förnöjda skriv- ningen i betänkandet om att några åtgärder därmed inte är nöd- vändiga för att genomföra direktivet anses vara uttryck för en alltför okritiskt optimistisk bedömning när det gäller syftet med att realisera principen om likabehandling av kvinnor och män i de aktuella sammanhangen. Kap. 5.2.7 Makars arbete Jag delar fullt ut den grundsyn om individens oberoende och själv- ständighet som uttrycks i betänkandet och att vi därmed bör mot- verka de aktuella beroendesituationerna. Jag menar dock att det vore av stort intresse att få frågan bättre belyst inte minst i en situation där betydande förändringar äger rum på arbetsmarknaden. I arbets- löshetens spår följer en mångfald initiativ att skaffa sig sysselsätt- ning. Inte minst har personer med invandrarbakgrund tvingats etablera sig som egenföretagare inom olika servicebranscher där familjemedlemmar ibland deltar. Som kommittén konstaterar saknar vi kännedom om någon aktuell undersökning på detta område. Kommittén åberopar den teoretiska möjligheten att via domstol få erkännande av det arbete som utförts men i realiteten är be- roendesituationen djupt bekymmersam och bör motverkas. Den kan medföra en socialt mycket svår och otrygg situation för de be- rörda. Det är viktigt att vi har en aktuell och pålitlig bild av ut- vecklingen vilket borde motivera att regeringen tar ett initiativ till en undersökning av sakläget. av ledamoten () Det sätt på vilket regeringen valt att styra det stora utrednings- behovet inom diskrimineringsområdet, med ett flertal utredningar som pågått eller pågår parallellt, bidrar inte till optimala förutsätt- ningar för kommitténs arbete. Helhetssynen riskerar att gå förlorad. Kommitténs majoritet har dessutom valt att själv komplicera arbetet genom att forcera fram kapitel 6 om varor, tjänster och bo- städer, för att få med det i delbetänkandet. Därigenom föreslås i praktiken ett provisorium. Som sådant måste nämligen det detalje- rade undantaget från det föreslagna förbudet betraktas, eftersom det är en allmän mening att ett generellt undantag om positiv sär- behandling hade varit att föredra. Genom att inte invänta den prin- cipiella och övergripande diskussionen om positiv särbehandling inom kommittén, presenteras ett förslag som ingen är nöjd med som långsiktig lösning. Eftersom ett flertal lösningar på frågan om undantag från för- budet prövats vid slutbehandlingen av delbetänkan- det har tiden för analys och eftertanke varit alltför kort. Flera av de synpunkter som bland annat experter i kommittén fört fram har inte tillräckligt kunnat skärskådas på grund av tidspressen. Tillväga- gångssättet känns inte tillfredsställande och övertygelsen om att resultatet blivit det absolut bästa har svårt att infinna sig. Känslan är närmast härtill är jag nödd och tvungen. En fråga som jag kommer att följa extra noga i det fortsatta kommittéarbetet gäller föräldraledigas rättsliga ställning. Det är absolut nödvändigt att komma till rätta med de problem som be- visligen existerar. Kommittén får inte dra sig för att komma med egna förslag i slutbetänkandet om regeringen inte presenterar till- räckligt effektiva förslag. av ledamoten () vill genomföra en nödvändig förändring av lagstift- ningen rörande diskriminering. Vi vill skapa en tydlig, överskådlig, sammanhållen och enhetlig lagstiftning gällande diskriminering. En enda lag med förbud mot all diskriminering inom alla samhälls- områden är det mest rimliga och ändamålsenliga alternativet. Det är olyckligt att kommittén med några av sina förslag i del- betänkandet visar oförståelse för betydelsen av en gemensam lag- stiftning. Varje gång ändringar görs i en eller flera av lagarna om diskriminering, men inte i de övriga ökar olikheterna och därmed svårigheten att överblicka lagstiftningen. Steg för steg har lagstiftningen rörande diskriminering blivit allt- mer komplicerad, oöverskådlig och svårtolkad. Den utgörs dessutom av en blandning av civilrättsliga och straffrättsliga lagar med delvis skiftande grunder och räckvidd. Det är djupt olyckligt att en lång rad delvis parallella och delvis överlappande lagar mot diskriminering försvårar kännedom och kunskap om dessa bland såväl allmänheten som hos arbetsgivare och arbetstagare. I kommitténs direktiv ingår att analysera om en ny gemensam lagstiftning mot diskriminering är att föredra. Jag vill härmed be- tona vikten och betydelsen av att kommittén från och med nu lägger all kraft på detta i sitt fortsatta arbete med att utforma slut- betänkandet. av ledamöterna , samtliga (s) Kommittén väljer i sitt delbetänkande att från diskrimineringsför- budet vid yrkesmässigt tillhandahållande av varor, tjänster eller bo- städer baserat på kön, undanta vissa specifikt uttryckta tjänster. Vi socialdemokrater ser ett behov av undantag då samhället som kom- mittén också visar alltjämt präglas av en könsmaktsordning. Därför finns det ett behov av möjlighet till undantag. Att några utvalda undantag nu uttrycks är ett resultat av att kommittén inte är redo att ta ställning i den mer principiellt avgörande frågan om positiv särbehandling. Detta återkommer kommittén till i slutbetänkandet. Vi social- demokrater ser ett behov av positiva åtgärder för att bryta det som samhälleliga strukturer byggt upp och som i mångt och mycket utgör grunden för mycket diskriminering. Av hänsyn till den diskussion som ska återkomma väljer vi dock nu att inte driva frågan i detta betänkande. Det är dock vår ambition att i slut- betänkandet formulera en mer generellt verkande undantagsregel. av experten , jämställdhetsombudsman (JämO) Skydd under graviditet och mammaledighet m.m. (Kapitel 3.2.9) Jag delar inte kommitténs slutsats i delbetänkandet att artikel 2.7 torde vara genomförd genom 16-17 §§ föräldraledighetslagen och jämställdhetslagen (1991:433). Artikel 2.7, 4 st, som rör föräldraledigas rättigheter, stadgar inte uttryckligen att det är könsdiskriminering att missgynna pappa- lediga (jämför med artikel 2.7, 3 st där missgynnande av gravida eller mammalediga förbjuds uttryckligen). Likväl åläggs de med- lemsstater som erkänner särskild rätt till pappaledighet och /eller adoptionsledighet att vidta nödvändiga åtgärder för att skydda manliga och kvinnliga arbetstagare mot uppsägning och avskedande p.g.a. att de utövar denna rätt. I den engelska versionen motsvaras begreppen uppsägning och avskedande av begreppet dismissal (ungefär: avskedande). Be- greppet dismissal har i praxis tolkats vitt (se fallen , 152/84, och , 19/81). På grund av denna praxis torde skyddet i art 2.7 4 st omfatta utöver uppsägning och av- skedande även avbrytande av provanställning. Även den svenska ordalydelsen i art 5.1 i direktiv /207 villkor för att ett anställningsförhållande skall upphöra, talar för en vid tolkning av begreppen uppsägning och avskedande. Eftersom art 2.7 4 st torde omfatta även avbrytande av provan- ställning är artikeln inte fullt ut implementerad i svensk rätt. 16 § föräldraledighetslagen täcker inte avbrytande av provanställningar och jämställdhetslagens könsdiskrimineringsförbud skyddar i prak- tiken endast gravida kvinnor mot avbrytande av provanställningar (direkt könsdiskriminering). Artikel 2.7 fjärde stycket förelägger medlemsstaterna att även skydda pappaledigas anställningsvillkor. Pappalediga skall precis som mammalediga och gravida komma i åtnjutande av de för- bättringar av anställningsvillkoren som de skulle ha haft rätt till under sin bortovaro. I delbetänkandet uttrycks att rättigheten att komma i åtnjutande av förbättringar av anställningsvillkoren redan implementerats i svensk rätt genom 17 § föräldraledighetslagen. Som bevis anförs att syftet med föräldraledighetslagen är detsamma som direktivets, dvs. Enligt min uppfattning är detta syfte dock inte realiserat fullt ut genom skrivningarna i lagen. Likabehandling innebär att föräldralediga inte skall hamna i en sämre ställning än icke föräldralediga då de nyttjar sin rätt till ledighet. Skyddet i 17 § föräldraledighetslagen förutsätter att föräldraledigheten skall vara det enda skälet till missgynnandet och täcker således inte de situa- tioner där föräldraledigheten är ett av skälen till missgynnandet. Det är även tveksamt om skrivningarna i 17 § föräldraledighetslagen innefattar de situationer då föräldralediga missgynnas genom ute- blivna lönerevideringar. Det är därför min uppfattning att skriv- ningarna i art 2.7 4 st om att komma i åtnjutande av de för- bättringar av arbetsvillkoren ännu inte implementerats på ett till- fredsställande sätt. En fullständig implementering av artikel 2.7, i synnerhet be- träffande skyddet för fäder/adoptivföräldrar som nyttjar rätten till föräldraledighet, skulle kunna genomföras genom ett förbud mot diskriminering som har samband med föräldraledighet (se Arbets- livsinstitutets, , förslag i arbetsrätt Ds 2002:56) eller genom någon annan förstärkning av de föräldraledigas rättigheter. Jag delar kommitténs syn att det inte är nödvändigt att lägga fram något förslag på förstärkning av föräldraledigas rättig- heter i detta delbetänkande eftersom regeringen avser att lämna ett sådant förslag baserad på ALI:s utredning. Efter att re- geringen lämnat sitt förslag kan frågan vid behov åter komma att diskuteras i samband med kommitténs slutbetänkande. Kapitel 3.2.10 (positiv särbehandling) Jag anser att undantaget för positiv särbehandling bör gälla – såsom års ändringar i jämställdhetslagen – både vid direkt och vid indirekt könsdiskriminering. Då frågan om positiv särbehand- ling berör även andra grunder än kön samt kommer att diskuteras i kommitténs fortsatta arbete avser jag att återkomma till denna principiellt viktiga frågeställning. Att utredningens förslag till lagstiftning har sin utgångspunkt i ett människorättsperspektiv är en självklarhet. Lika självklart är att det isärhållande av könen som förekommer i det svenska samhället, så- väl inom arbetslivet som inom andra områden i samhällslivet, måste upphöra för att reell jämställdhet mellan kvinnor och män skall kunna uppnås. Det hindrar inte att det alltjämt kan vara befogat att tillåta ett isärhållande i vissa situationer som skydd för utsatta kvinnor, särskilt om detta kan antas främja jämställdhet. Förarbetena till lagen om jämställdhet mellan kvinnor och män i arbetslivet (prop. 1978/79:175) saknar i vissa hänseenden ak- tualitet. var utgångspunkten att det gamla patriarkala samhällets tid i princip var förbi men att de traditionella könsrolls- mönstren dröjde sig kvar inom utbildning, arbetsliv och familjeliv. Enligt nyssnämnda förarbeten skulle ett diskrimineringsförbud i lag ge ett skydd för den enskilde mot övergrepp eller orättvis be- handling som bottnar i könsfördomar, i oriktiga och oreflekterade föreställningar om skillnader mellan kvinnors och mäns förmåga och lämplighet för vissa arbeten etc. (se propositionens inledning, sid. 11 ff.). I 1978/förarbeten finns inte något resonemang om den strukturella diskriminering som har sin grund i den rådande köns- maktsordningen. Inte heller förekommer en analys som visar att mäns våld mot kvinnor är att se som en av de all- varligaste yttringarna av mäns överordning och kvinnors underord- ning, en struktur som senare forskning visat förekommer inom livets alla områden och som är ständigt närvarande. Också i förarbetena till en ny jämställdhetslag (prop.1990/91:113) saknas fördjupade resonemang om könsmaktsordningen. Den man- liga och den manliga överordningen som en social och eko- nomisk princip omnämns visserligen men principen sägs ha för- svagats och förändrats (sid. 11). Det är först som genusforskningens resultat slagit igenom och könsdiskrimineringen definierats som en makt- fråga. I betänkande (SOU 1995:60) disku- teras könsmaktsperspektivet på ett sätt som inte tidigare skett i utredningar om hur kvinnors situation skall kunna förbättras. Ut- redningen skriver bland annat att tolkningsmodellerna som för- klarar mäns överordning och kvinnors underordning som en fråga om makt alltmer börjar vinna insteg (sid. 100 ff.). I (SOU 1998:6) är maktperspektivet helt etablerat, vilket framgår redan av det namn utredningen antagit. Som ett tydligt exempel på könsmaktsperspektivets inflytande på senare lagstiftning kan nämnas lagen (1998:408) om förbud mot köp av sexuella tjänster. Lagen är könsneutral men syftar i prakti- ken främst till att beivra att män utnyttjar sin maktposition genom att exploatera kvinnor. Kunskapen om könsmaktsordningens betydelse för kvinnors respek- tive mäns levnadsvillkor och framför allt för relationen mellan könen leder ofrånkomligen till vissa konsekvenser för hur man genom lagstiftning skall främja jämställdhet. Hur man ska se på ut- rymmet för undantag från förbud mot könsdiskriminering påverkas också. Jag har under kommitténs arbete understrukit vikten av att in- föra ett förbud mot könsdiskriminering i 9 § DFL, ett förbud som kommer att medföra viktiga konsekvenser framför allt vad beträffar könsdiskriminerande försäkringar. Min uppfattning är att undantag från förbudet mot diskriminering bör kopplas till könsmaktsord- ningen. En sådan skrivning har influtit i delbetänkandets allmänna kommentar. Jag anser att undantaget främst skall användas för att främja kvinnors villkor i det ekonomiska livet och i samhällslivet i övrigt, vilket bör påpekas som generell förklaring till undantaget. Det föreslagna undantaget är dock bristfälligt. Med hänvisning till mitt resonemang om den rådande köns- maktsordningen m.m. är det min uppfattning att det är angeläget att ett förbud mot könsdiskriminering avseende varor, tjänster och bostäder nu föreslås men också att ett generellt undantag från för- budet bör formuleras i enlighet med begreppet positiv särbehand- ling. Det går inte att överblicka alla tänkbara situationer, inte heller inom området varor, där positiv särbehandling är be- rättigat. Jag välkomnar dock att positiv särbehandling nu förts in vad gäller kreditgivning m.m. Om det inte nu finns underlag i kom- mittén för att formulera ett generellt undantaget med hänvisning till positiv särbehandling kan jag till nöds godta det föreslagna undantaget. Det finns en diskrepans mellan lagtext och motiv. Lagtextens undantagsbestämmelse motiveras på ett sätt som i själva verket avser positiv särbehandling. Detta kan möjligen medföra att be- stämmelsen inte måste tolkas så att den står i strid med RF 2:16. Denna metod är emellertid tveksam och undantagets hållbarhet i förhållande regeringsformen känns osäkert. Eftersom motivtexten särskilt anger att undantaget utgör ett led i strävandena att åstad- komma reell jämställdhet mellan män och kvinnor bör undantags- bestämmelsen, trots motståndet/tveksamheten till positiv särbehand- ling, kunna kompletteras på följande sätt: om tjänsterna eller bostäderna tillhandahålls endast kvinnor i syfte att främja jämställdhet mellan kvinnor och män. av experten () Ang. förbudet mot könsdiskriminering inom handel med varor, tjänster och bostäder Av direktiven till kommittén framgår att utgångspunkten för kom- mitténs arbete bl.a. är att utforma ett skydd mot diskriminering som är så enhetligt till sin utformning som möjligt, oavsett diskri- mineringsgrund. Mot den bakgrunden föreslås ett förbud mot köns- diskriminering i samband med yrkesmässig handel med varor, tjänster och bostäder. I delbetänkandet påpekas helt riktigt att det inte finns något EG-direktiv som kräver att dessa regler införs i . Min uppfattning är att svensk lagstiftning inom diskriminerings- området inte ska gå längre i fråga om skydd än vad gällande EG- direktiv kräver. Annars motverkas strävanden om harmonisering och enhetlighet medlemsländerna emellan, vilket är olyckligt. Detta innebär att jag inte anser att det föreslagna förbudet mot könsdis- kriminering i samband med varor, tjänster och bostäder ska införas. Oavsett denna principiella invändning anser jag att kommittén inte påvisat sådana missförhållanden som motiverar det föreslagna förbudet mot könsdiskriminering. Det saknas tillräckliga belägg för att de angivna skillnaderna mellan kvinnor och män i fråga om för- säkringspremier och möjligheter att få kredit till en egen verksam- het utgör diskriminering och inte endast utgör resultatet av köns- neutrala riskbedömningar. Det bör exempelvis anses vara försvarligt att försäkringsbolag vid sidan av andra faktorer väger in det för- hållandet att kvinnor lever än män vid bestämmandet av för pensionsförsäkringar.