sou · GSB374d2 · 2005-01-01 00:00:00 — 95-02 Bifall till ansökan om permanent uppehållstillstånd avseende man från efter bedömning av sammanvägda omstän- digheter i ärendet, däribland lång vistelsetid i i avvaktan på beslut. Mannen A, , kom till . Han ansökte om asyl och uppgav att han inte tidigare hade ansökt om asyl i något annat land. Under utredningen framkom att A hade ansökt om asyl i , att denna ansökan hade avslagits och att de tyska myndigheterna hade beslutat att A skulle utvisas till , där han enligt egna uppgifter hade bott han lämnat . A:s familj fanns även kvar i . I anledning av dessa uppgifter framställde Migra- tionsverket en begäran om återtagande enligt Dublin- konventionen. meddelade genom beslut att de var beredda att återta A. A motsatte sig att överlämnas till och anförde bl.a. att han hade anpassat sig väl till det svenska samhället samt att han hade dåliga erfarenheter av det tyska systemet för asylprövning; han uppgav sig ha blivit fängslad och hotad med att föras till den irakiska ambassaden. A anförde också att inte var ett säkert asylland eftersom en verkställighet av beslutet att avvisa honom till med säkerhet skulle leda till att han sändes därifrån tillbaka till . I ett läkarintyg uppgavs att A led av omfattande psykosomatiska magbesvär till följd av den svåra psykosociala situationen och att det fanns risk för desperata, själv- destruktiva impulshandlingar om han inte fick stanna i . I ett senare intyg uppgavs att A var frivilligt inlagd på psykiatrisk vårdavdelning pga. depression och självmordsrisk. Angående möjligheten att avvisa asylsökande till hade regeringen i ett antal beslut konstaterat att Jorda- nien inte kunde betraktas som ett säkert första asylland för irakiska medborgare. I den bedömningen vägdes bl.a. in att FN:s tortyr- kommitté i ett avgörande slagit fast att ett återsändande till av en irakisk medborgare som sökt asyl i skulle innebära ett brott mot art. 3 i FN:s tortyrkonven- tion. Regeringen konstaterade att , liksom övriga stater anslutna till , hade tillträtt Europakonventio- nen om de mänskliga rättigheterna samt FN:s konvention mot tortyr. I normalfallet skulle därigenom en asylsökande i ha samma skydd som i mot att sändas vidare till ett land där han eller hon riskerade förföljelse eller tortyr. Det beslut enligt vilket A skulle avvisas till hade meddelats före avgörandet från och hade uppmärksammats på avgörandet. Det ansågs därigenom inte i och för sig föreligga hinder mot att tillämpa och låta pröva A:s skyddsbehov gentemot och . Eftersom A vid tiden för regeringens prövning hade vistats i under , ansågs det emellertid inte rimligt att återföra honom till . Ansökan om uppehållstill- stånd skulle därför prövas av . Asylskäl ansågs inte föreligga i förhållande till och inte heller till . Emellertid konstaterade regeringen att A kom från ett regimkontrollerat område i och att han inte hade någon anknytning till den autonoma zonen i norra av det slag som skulle kunna möjliggöra en smidig anpassning till förhållandena där för honom och hans hustru och barn. Vid en sammanvägd bedöm- ning av denna omständighet tillsammans med A:s förhållandevis långa vistelse i – som till stor del uppkommit på grund av ärendets handläggningstid – samt hans och familjens sociala situa- tion sedd i sin helhet, bedömdes de humanitära skälen som sådana att permanent uppehållstillstånd skulle beviljas. Regeringens beslut meddelades . Svåra förhållanden i hemlandet UN 17-93 Avslag på ansökan från en i bosatt kvinna från med tre barn (9, 12 och ). Stressymptom hos barnen sedan kvinnan tidigare misshandlats av maken. Se referat under , barn reg.82-97 Bifall till tidsbegränsat uppehållstillstånd avseende kosovo- albansk man vid sammanvägd bedömning av flera omständigheter, däribland lång vistelse i , anknytning till svensk maka och verkställighetshinder. Mannen A, och medborgare i vien, reste in i och ansökte om asyl. Sedan A överklagat beslutet och överklagandet avvisats som för sent inkommet, inkom A med tretton nya ansökningar vilka samtliga avslogs. A gav in ytterligare en ny ansökan om uppe- hållstillstånd och åberopade att han hade anknytning till genom att han hade gift sig med kvinnan . Av utredningen framgick i huvudsak följande. A uppgav i sin första asylansökan att han varit politiskt aktiv i Kosovos Demo- kratiska Parti. A hade enligt egna uppgifter sökts ett flertal gånger för att fullgöra militärtjänst. Han fruktade att han skulle straffas för att han inte hade inställt sig samt anförde att han riskerade att sändas till en krigsskådeplats. A och B gifte sig . hade varit sambor . A saknade giltigt hemlandspass. rådde i princip verkställig- hetsstopp till . Förhandlingar pågick mellan och den jugoslaviska regeringen angående en lösning på verkställighetsfrågan. Någon lösning hade dock ännu inte nåtts vid tiden för den aktuella prövningen. A hänvisade, utöver till vad som anförts ovan, till den allmänna situationen för albaner i Kosovo. Han anförde som ytterligare omständigheter följande. En verkställighet av avvisningsbeslutet skulle innebära att han och hustrun skulle vara förhindrade att återförenas och hustrun skulle lida allvarligt men därav. En avvisning av honom skulle sammantaget strida mot humanitetens krav. Regeringen konstaterade att A hade anknytning till genom äktenskapet med B. Dock fann regeringen inte visat att en verkställighet av avvisningen skulle medföra sådant allvarligt men att uppehållstillstånd borde beviljas enbart på grund av den åbero- pade anknytningen. Beträffande de humanitära skälen i övrigt konstaterade regeringen att verkställighetsproblemen till Jugosla- vien skulle kunna komma att lösas inom en relativt snar framtid men att A och andra i hans situation kommit att få en lång vistel- setid i landet på grund av de alltjämt rådande verkställighets- problemen. Regeringen anförde vidare att A hade vistats i i nära . Dock hade det första avvisningsbeslutet meddelats A vid då verkställighetsproblemen ännu inte börjat. A kunde därför själv lastas för en del av den uppkomna tidsutdräkten, då han fram hade haft möjlighet att frivilligt rätta sig efter avvisningsbeslutet men i stället hållit sig undan polisen. Mot denna bakgrund, samt då A hade haft möjlighet att åtminstone försöka få en ny passhandling och återvända till hemlandet, kunde vistelse- tiden i inte anses så anmärkningsvärt lång att den i sig kunde ligga till grund för bifall till A:s nya ansökan. Omständig- heterna i ärendet var således sådana att varken det som kommit fram om A:s anknytning eller de skäl som var hänförliga till hans situation i övrigt, ensamma kunde utgöra grund för att bifalla ansökan. Dock var det nödvändigt att också pröva omständig- heterna sammanvägda med varandra. Vid den bedömningen fäste regeringen särskild vikt vid följande omständigheter. A, som var gift med en svensk medborgare och som vistats i under , hade på grund av Förbunds- republiken förhållningssätt varit förhindrad att resa dit och därifrån ansöka om uppehållstillstånd. Det förhållandet att hemlandets myndigheter i ibland inte utfärdade pass för vissa av sina egna medborgare fick dessutom anses ha medfört att A inte ens kunnat ansöka om uppehållstillstånd i från något annat land. Vidare rådde fortfarande verkställighetshinder, även om detta fick antas vara av övergående natur. Även om det skulle gå att verkställa ett avvisningsbeslut fann regeringen, vid en sammanvägning av samtliga omständigheter i ärendet, att en sådan verkställighet skulle strida mot humanitetens krav. Tungt vägande faktorer var därvid A:s anknytning till genom äktenskapet med B samt den relativt långa tid som A utan egen för- skyllan hade kommit att vistas i efter det lagakraftvunna avvisningsbeslutet. Eftersom anknytningen till B var en av förut- sättningarna för utgången i ärendet beviljades A ett tidsbegränsat uppehållstillstånd. Regeringens beslut meddelades . UN 317-97 Avslag på ansökan om uppehållstillstånd avseende man från som åberopat anknytning till svensk sambo samt risk för långvarig separation vid ett återsändande på grund av militärtjänst- . Mannen A, , kom till och ansökte om asyl. Asylansökningen avslogs, varefter A gav in en ny ansökan om uppehållstillstånd. A åberopade att han vid ett återvändande riskerade militärtjänst- i krigsområde eller att dödas av säkerhets- tjänsten på grund av sin politiska verksamhet. Han uppgav att han var sammanboende med en svensk kvinna och att de skulle lida allvarligt men av en separation om han tvingades att återvända till för att ansöka om uppehållstillstånd. A åberopade ett läkarintyg som utvisade att han och sambon levde under psykisk press och att de mådde dåligt på grund av avvis- ningshotet. Av utredningen framgick att A hade varit efterlyst för verkstäl- lighet av avvisningsbeslutet fram tills UN meddelat beslut om inhibition av avvisningen . Beslut om förvar av A förelåg under hela . UN bedömde att A:s anknytning till sambon i var sådan att det var uppenbart att han skulle ha beviljats uppehållstillstånd om han hade ansökt om det före inresan. I fråga om risken för separation för det fall att A skulle tvingas genomföra militärtjänst- fann UN att det inte kunde uteslutas att A skulle komma att få genomgå så mycket som militärtjänst- i . UN hänvisade också till följande förarbetsuttalande (prop. 1994/95:179 s. 65): En annan vanlig orsak till svårigheter att få hemlandspass är att det rör sig om en man som inte gjort värnpliktstjänstgöring. Inte heller i sådana fall bör tillstånd automatiskt beviljas. Förhållandena kan dock vara sådana att det på grund av att det är fråga om osedvanligt lång värnpliktstjänstgöring eller tjänstgöring under osedvanligt stränga för- hållanden framstår som stridande mot humanitetens krav att inte bevilja tillstånd. Det finns exempel på länder där straffet för den som inte inställt sig till sin militärtjänstgöring är att tiden för militär- tjänstgöringen fördubblas och att tjänstgöringen på så sätt kan komma att bli mycket lång. I ett sådant fall bör det normalt anses att det skulle strida mot humanitetens krav att inte bevilja tillstånd. Vid en samlad bedömning och mot bakgrund av det ovan anförda fann UN att den tid för militärtjänstgöring som A riskerade att få genomgå inte var så osedvanligt lång att det på grund därav kunde anses strida mot humanitetens krav att inte bevilja A uppehållstill- stånd. Inte heller sammantaget med åberopad medicinsk utredning fann UN att en verkställighet skulle medföra sådant allvarligt men att det kunde utgöra hinder för avvisningen. A:s ansökan avslogs därför. UN:s beslut meddelades . UN 327-97 Bifall till ansökan om tidsbegränsat uppehållstillstånd avseende man från som åberopat dels anknytning till gravid hustru från , dels risk för långvarig separation vid ett återsän- dande på grund av fängelsestraff efter utebliven militärtjänstgöring. Mannen A, , kom till . Han ansökte om asyl men denna avslogs, liksom en ny ansökan. A gav därefter in ännu en ny ansökan om uppehållstillstånd. A åberopade att han hade inlett ett förhållande med en svensk kvinna , att de hade gift sig och att de väntade barn . Han anförde vidare att han, vid ett åter- sändande till , skulle löpa en överhängande risk för att straffas med en lång fängelsedom eftersom han hade uteblivit från militärtjänstgöring. UN anförde att det inte kunde uteslutas att A, vid ett återsän- dande till , skulle få ett längre fängelsestraff för utevaro från militärtjänstgöring samt att han efter avtjänat straff skulle tvingas att fullgöra sin arton månader långa militärtjänst. A skulle där- igenom att vara förhindrad att återförenas med hust- run i och det fick antas att makarna därigenom skulle lida allvarligt men. Ansökan om tidsbegränsat uppehållstillstånd inom ramen för s.k. uppskjuten invandringsprövning skulle därför bifallas. UN:s beslut meddelades . 85-98 Uppehållstillstånd som skyddsbehövande i övrigt till en homosexuell iransk man. A, och medborgare i , reste in i . Han hade beviljats visering för att besöka sin här i landet bosatta syster. därefter ansökte han om asyl och åberopade att han vid telefonsamtal med föräldrarna fått veta att hand f.d. pojkvän hade gripits och avrättats samt att myndig- heterna sökt efter honom i bostaden och i samband med husrann- sakan funnit bl.a. videofilmer. avslog hans ansökan och beslutade att han skulle utvisas. UN fastställde i beslut utvisningsbeslutet. UN fann därvid att även om uppgiften att A hade en homosexuell lägg- ning, hade han inte gjort troligt att detta kommit till myndigheter- nas kännedom eller att han på grund härav eller vad han i övrigt anfört skulle riskera förföljelse eller allvarliga trakasserier i . A gav därefter, , in en ny ansökan om uppehållstill- stånd och åberopade även att det förelåg verkställighetshinder på grund av hans psykiska hälsotillstånd. Han ingav intyg från en läkare, som uppgav att det fanns en betydande självmordsrisk om A skulle utvisas. A åberopade även en skrivelse från svenska ambassaden i , rapporter från FN och samt nyhetstelegram m.m. angående homosexuellas situation i . UN överlämnade ärendet till regeringen för prövning. Regeringen konstaterade att A inte kunde beviljas uppehållstill- stånd som flykting på grund av sin homosexualitet och övergick till frågan om han kunde beviljas uppehållstillstånd som skyddsbehö- vande i övrigt. Regeringen, som inte ifrågasatte att A var homosexuell, noterade att en person med homosexuell läggning inte riskerade förföljelse eller myndighetsingripanden i endast av den anledningen att han eller hon är homosexuell. Först när en homosexuell öppet manifesterar sin sexuella läggning kan personen i fråga löpa risk för rättsliga åtgärder eller trakasserier. Det saknades därför grund att bevilja A uppehållstillstånd som skyddsbehövande i övrigt enbart av det skälet att han var homosexuell. Fråga uppkom därefter om den uppmärksamhet A varit föremål för under sin vistelse i ändå kunde medföra att han skulle tillåtas stanna här. A har figurerat i massmedier och i samband därmed uttalat sig om de händelser som legat till grund för hans beslut att söka asyl i . Ärendet innehåller ett stort antal vädjanden. De har tilldragit sig stor uppmärksamhet både i och utomlands. Vidare har olika organi- sationer engagerat sig i A:s fall. Mot bakgrund härav bedömer rege- ringen att det inte kan uteslutas att A riskerar att tilldra sig de iranska myndigheternas särskilda intresse. På grund härav får A anses ha en välgrundad fruktan för förföljelse på grund av sin homosexualitet vid en återkomst till . A skall därför beviljas uppehållstillstånd som skyddsbehövande i övrigt. Regeringen upphävde utvisningsbeslutet och beviljade A perma- nent uppehållstillstånd. Regeringens beslut meddelades . UN 390-00 Bifall till ansökan om permanent uppehållstillstånd avseende kvinna från som haft tidsbegränsat uppehålls- och arbetstillstånd på grund av anknytning. Sedan anknytningen brustit har kvinnan gjort sannolikt att separationen berott på att hon utsatts för allvarliga kränkningar från hennes make. Även risk för allmänna trakasserier vid ett återvändande till hemlandet. Kvinnan , , kom till . Hon hade ett tidsbegränsat uppehålls- och arbetstillstånd till på grund av anknytning till maken i . A och B var gifta sedan sep- tember 1998 genom fullmakt. åtalades B för våldtäkt, misshandel och olaga hot mot A. Han frikändes på samtliga åtalspunkter utom en som rubricerades som ringa misshandel. A ansökte om förlängning av sitt uppehålls- och arbetstill- stånd. Hon uppgav i huvudsak följande. Äktenskapet med B var från början allvarligt menat från hennes sida. Hon och B hade sepa- rerat och skulle skiljas. Hennes mor var orolig för att hennes far och bror skulle döda henne om hon återvände till . SOU 2004:74 Bilaga 7 varit gift en gång tidigare i och hade från det äktenskapet ett barn som hennes förra make hade vårdnaden om. Det är oaccepta- belt för en kvinna i att skilja sig två gånger. Familjen skulle inte känna någon samhörighet med henne och hon skulle riskera att bli socialt utstött i . A hade lärt sig att tala svenska och hade egen bostad i . UN prövade frågan om A:s rätt till uppehållstillstånd enligt 2 kap. 4 e § tredje stycket utlänningslagen. UN fann att A inte hade sådan anknytning till familj här eller till det svenska samhället att uppehållstillstånd kunde ges enligt bestämmelsens första punkt samt att sammanboendet mellan A och B varit så kortvarigt att uppehållstillstånd inte heller kunde beviljas enligt andra punkten i samma bestämmelse. UN ansåg emellertid att A hade gjort sanno- likt att hon utsatts för mycket allvarliga kränkningar under sitt äktenskap och att det fick antas att förhållandet från A:s sida varit allvarligt menat från början. UN konstaterade vidare att det inte kunde uteslutas att A skulle komma att drabbas av allmänna trakas- serier vid ett återvändande. Med hänsyn till dessa omständigheter fann UN att det förelåg sådana starka skäl att A skulle beviljas 2 kap. 4 e tredje stycket sådana att det förelåg synnerliga skäl för att enligt 2 kap. 5 § första stycket 4 utlänningslagen bifalla ansökan om uppehållstillstånd trots att sökanden fanns i . Två ordförande och ytterligare en ledamot var skiljaktiga och ansåg inte att uppehållstillstånd skulle beviljas. De fann mot bak- grund av utredningen om A:s levnadsförhållanden i hemlandet att hon väsentligt överdrivit sina farhågor inför hemkomsten samt att en samlad bedömning av omständigheterna inte var tillräckligt för att bevilja henne fortsatt uppehållstillstånd. UN:s beslut meddelades . UN 391-00 Bifall till ansökan om permanent uppehållstillstånd avseende kvinna från som haft tidsbegränsat uppehålls- och arbetstillstånd på grund av anknytning. Efter att anknytningen brustit har kvinnan gjort sannolikt att separationen berott på att hon utsatts för trakasserier och förnedrande behandling från hennes make. Även risk för sociala trakasserier och utstötning vid ett återvändande till hemlandet. Kvinnan , , kom till . Hon hade ett tidsbegränsat uppehålls- och arbetstillstånd till på grund av anknytning till maken i . A och B var gifta genom fullmakt. gjorde A en polisanmälan mot B. Hon påstod då att B hade utsatt henne för misshandel genom att han bl.a. kopplat grepp och vridit om hennes leder samt att han förgripit sig sexuellt på henne. Vidare påstod hon att B trakasserat och förnedrat henne på olika sätt. A tog senare tillbaka sin anmälan. Då hon därefter ville återuppta anmälan beslutade åklagaren att inte ta upp frågan. A och B flyttade isär och skildes . A ansökte om uppehållstillstånd för bosättning. I samband med utredningen uppgav hon att hon ansökte om asyl. Hon gjorde gällande i huvudsak följande. Äktenskapet med B var arrangerat. I anknytningsutredningen hade hon, på upp- drag av sin familj, ljugit och uppgett att hon hade umgåtts med B tidigare samt att de älskade varandra. I själva verket hade de inte setts förrän före vigseln. Sedan hon kommit till utsatte maken henne för såväl fysisk som psykisk misshan- del. Hon isolerades i bostaden och fick inte träffa sin syster eller några andra personer. Anledningen till att hon tog tillbaka polis- anmälan var rädsla för maken. Skilda kvinnor betraktas som icke önskvärda i och blir socialt utstötta. Det skulle inte finnas någon möjlighet för henne att försörja sig i hemlandet. Hennes familj och släkt tog helt avstånd från hennes äktenskapsskillnad och en bror hade meddelat att han skulle döda henne så snart hon återvände till . Hon mådde psykiskt mycket dåligt och försökte att begå självmord. Hon var därefter inlagd på en psykiatrisk klinik i . UN fann att A inte var att betrakta som flykting eller skydds- behövande i övrigt enligt utlänningslagens mening. UN prövade därefter frågan om A:s rätt till uppehållstillstånd enligt 2 kap. 4 e § tredje stycket utlänningslagen. UN fann att A inte hade sådan anknytning till familj här eller till det svenska sam- hället att uppehållstillstånd kunde ges enligt bestämmelsens första punkt. I fråga om A:s påståenden om misshandel respektive trakas- serier fann UN att hon inte hade förmått göra sannolikt att hon utsatts för fysisk misshandel men att hennes uppgifter om trakasse- rier från mannen fick godtas. Dessa kunde dock inte anses utgöra en så allvarlig kränkning att det innebar rätt till uppehållstillstånd enligt andra punkten i den aktuella bestämmelsen. Vid prövningen av om det kunde anses föreligga sådana andra starka skäl som avses i 2 kap. 4 e § tredje stycket 3 utlänningslagen beaktade UN till att börja med att A under äktenskapet hade blivit illa behandlad. UN godtog också A:s uppgifter om att hon blivit instruerad att lämna felaktiga uppgifter i anknytningsutredningen och utgick därför vid den fortsatta prövningen från att förhållandet inledningsvis hade varit allvarligt menat från A:s sida. UN konsta- terade vidare att det inte kunde uteslutas att A skulle komma att drabbas av sociala trakasserier eller social utstötning vid ett åter- vändande till hemlandet. Slutligen beaktade UN att A varit inlagd på sjukhus och att hennes psykiska hälsa var dålig. Vid en sam- mantagen bedömning av dessa omständigheter fann UN att det förelåg sådana starka skäl att A skulle beviljas permanent uppe- hållstillstånd enligt 2 kap. 4 e tredje stycket 3 utlänningslagen. Vidare fann UN att omständigheterna var sådana att det förelåg synnerliga skäl för att enligt 2 kap. 5 § första stycket 4 utlänningslagen bifalla ansökan om uppehållstillstånd trots att sökanden fanns i . UN:s beslut meddelades . UN 418-00 Bifall till ansökan om permanent uppehållstillstånd avseende kvinna från som haft tidsbegränsat uppehålls- och arbetstillstånd på grund av anknytning. Efter att anknytningen brustit har kvinnan gjort sannolikt att separationen berott på att hon behandlats illa av maken. Kvinnan , , kom till . Hon hade ett tidsbegränsat uppehålls- och arbetstillstånd till på grund av anknytning till maken , bosatt i . A och B hade gift sig i . De gifte sig i . A återvände till efter att hon hade kommit till . Hon ansökte på nytt om uppehållstill- stånd, kom åter till och beviljades uppe- hållstillstånd till inom ramen för uppskjuten invandrings- prövning. A ansökte därefter om förlängt uppehållstillstånd. A och B skildes . A uppgav som skäl för sin ansökan om fortsatt uppehållstillstånd i huvudsak följande. Hon hade från början planerat att komma till för att leva i ett lyckligt äktenskap med B. Denne drack emellertid mycket alkohol, slog henne och utsatte henne för psykisk misshandel. låste han in henne och han hotade ofta med att begå självmord. Hon reste därför till- baka till men återupptog därifrån kontakten med maken, som försäkrade henne att han hade förändrats. Då hon återvände till började han dock att dricka alkohol och misshandla henne igen. Hon polisanmälde inte honom eftersom hon inte visste hur man skulle göra. Om hon skulle tvingas att återvända till , skulle hon ha svårt att klara sig. Hon hade förlorat sin hushållsregi- strering och kunde därigenom inte få bostad, arbete eller sjukvård i hemlandet. För att registreras på nytt skulle hon behöva betala mutor. Som frånskild kvinna skulle hon också få utstå allmän ring- aktning. UN prövade frågan om A:s rätt till uppehållstillstånd enligt 2 kap. 4 e § tredje stycket utlänningslagen. UN fann att det fick anses sannolikt att A hade behandlats illa av B och att förhållandet hade upphört på grund av dennes beteende. UN fann vidare att förhållandet mellan A och B framstod som seriöst från början. Trots att det faktiska sammanboendet varit förhållandevis kort – högst – kunde det inte sägas ha varit helt kortvarigt. Det bedömdes vara tveksamt om A hade utsatts för sådant våld eller annan allvarlig kränkning som enligt bestämmelsen kunde ge rätt till uppehållstillstånd.