sou · GSB398 · 2005-01-01 00:00:00 — Vi har valt att inte använda förkortningen Särvux utan kallar utbildningen för utbildning för vuxna med utvecklingsstörning, eftersom många, både lärare och elever, reagerar negativt på att betecknas som sär. Vi föreslår att Skollagens 14 kapitel Vuxenutbildning för utveck- lingsstörda i sin helhet omarbetas med förslaget till ny lag om Stöd till vuxnas lärande som utgångspunkt. Det innebär bland annat att kommunerna ska ha samma skyldighet att stödja lärande för vuxna med utvecklingsstörning som lärande för andra vuxna. Stödet ska kunna ha form av undervisning, handledning, vägledning, bedöm- ning av måluppfyllelse och kunskaper samt tillhandhållande av lär- miljöer. De argument som förs fram i förslaget till nytt stöd för vuxnas lärande menar vi passar som hand i handske för gruppen vuxna med utvecklingsstörning, som behöver just den flexibilitet och mångfald som det nya stödet syftar till. Vuxna med utvecklingsstörning måste få samma rätt till utbild- ning på grundläggande nivå som övriga kommuninnevånare. I kapitlet tar vi upp de problem som en utvidgad rättighet kan ge upphov till i fråga om gränsdragning, ökade kostnader, när en kurs ska anses avslutad osv., men kommer ändå fram till att det är ohållbart att utesluta gruppen med utvecklingsstörning från det som är en rättighet för alla andra kommuninnevånare. Även på vuxenutbildningsområdet argumenterar vi för en ökad samverkan såväl mellan olika former av vuxenutbildning som med daglig verksamhet och arbetsmarknadsinsatser av olika slag. Vi bedömer att kvaliteten behöver höjas inom utbildningen och att särskild uppmärksamhet bör ägnas åt behovet av grundläggande utbildning för vuxna med utvecklingsstörning och invandrar- bakgrund. Samverkan med sfi är viktig i detta sammanhang. Slutligen konstaterar vi att folkbildningen utgör en väsentlig del av utbildningen för vuxna med utvecklingsstörning. Vi anser att regeringen bör uppmärksamma behovet av studie- socialt stöd för vuxna med utvecklingsstörning Kompetens och utbildning är avgörande för kvaliteten Vi konstaterar i kapitel 11 Kompetens och utbildning att kvaliteten i utbildningen för barn, unga och vuxna med utvecklingsstörning är beroende av en mängd samverkande faktorer. En avgörande faktor är personalens kompetens och utbildning. Specialpedagogisk kompetens i en inkluderande skola bidrar till att stärka samspel, delaktighet och samarbete för alla elever, dvs. till att utveckla ett fungerande samspel mellan miljön och individen. Våra förslag innebär därför sammantaget att specialpedagogiska perspektiv bör tydliggöras på alla nivåer inom utbildningssystemet i samspel med allmänpedagogik. Vi anser att det är särskilt viktigt att den grundläggande lärar- utbildningen belyser utbildningen för elever med utvecklingsstör- ning. Alla blivande lärare ska få kunskap om vilka konsekvenser funktionshindret kan ha på lärandet och var man kan få stöd, hjälp och handledning för att kunna organisera en god lärandemiljö. Vi föreslår också att grundsärskolans-, gymnasiesärskolans- och vuxenutbildningens verksamhetsområden ska ingå i den verksam- hetsförlagda utbildningen inom det allmänna utbildningsområdet. Vi anser vidare att lärarutbildningar i samverkan bör utveckla speciella kurser om flerfunktionshinder, kommunikation, alterna- tiva kommunikationsformer osv. i syfte att tillgodose det behov som finns av fördjupning inom området. För att höja kvaliteten i utbildningen för elever med utvecklings- störning anser vi att verksamma lärare som undervisar elever med utvecklingsstörning bör erbjudas kompetensutveckling inom det specialpedagogiska kunskapsområdet. Vi anser att specialpedagogens roll i skolans arbetslag ska vara att ha ett övergripande ansvar för att undanröja orsaker till svårigheter i lärandemiljön. Vår kartläggning visar att skolledarnas erfarenheter och kompe- tens är betydelsefulla faktorer för att kunna organisera, leda och stödja skolans arbete så att kvalitén i utbildningen höjs. Vi föreslår också att den statliga rektorsutbildningen ska stärkas med special- pedagogiska perspektiv och att de internationella överenskommel- ser på utbildningsområdet som har anslutit sig till ska behandlas i utbildningen. Vi föreslår att skolans huvudmän i samarbete med Special- pedagogiska institutet och högskolor bör erbjuda utbildningar för arbetslag med lärare från båda skolformerna i syfte att öka samver- kan. Vi föreslår dessutom att regeringen ger berörd/berörda myndigheter i uppdrag att stödja och stimulera den lokala skol- utvecklingen när det gäller samverkan mellan skolformer. Elevassistenternas roll i dagens särskola är mångfacetterad och innebär ofta såväl en social som en pedagogisk funktion. Den peda- gogiska funktionen får emellertid inte ersätta ett lärararbete, men kan innebära att assistenter under handledning av lärare ger enskilda elever pedagogiskt stöd. För att assistenterna ska ha kom- petens för att klara sitt uppdrag föreslår vi att skolhuvudmännen bör erbjuda dem adekvat utbildning. Resursfördelningen har en styrande effekt I kapitel 12 Resurser och resursfördelning konstaterar vi att det är de statliga, kommunala och landstingskommunala huvudmännen som har att organisera, genomföra och finansiera verksamheten i hela det offentliga skolväsendet. Vi redovisar och kommenterar de upp- gifter vi har fått fram under utredningens gång och som har bety- delse för särskolans framtida utveckling. Vi bedömer att det finns brister i den kommunala styrningen av särskolan och att dessa brister kan påverka möjligheterna att uppfylla nationella krav på likvärdighet, kvalitet och samverkan. Kapitlet beskriver rådande förhållanden och avser att utgöra ett incitament till och ett underlag för kommunerna att se över sina resursfördelningssystem och diskutera dess konsekvenser för utbildningen för barn, unga och vuxna med utvecklingsstörning. Sammanfattning – Lättläst version För oss tillsammans – Om utbildning och utvecklingsstörning har utrett utbildningen för personer med utvecklingsstörning. Kommittén skrev ett delbetänkande som heter För den jag är – Om utbildning och utvecklingsstörning. I detta berättar de om hur det är . har kommittén skrivit ett slutbetänkande För oss tillsammans – Om utbildning och utvecklingsstörning. vill göra utbildningen för barn, unga och vuxna med utvecklingsstörning bättre. Kommittén vill öka kontakterna mellan elever som går i särskolan och eller gymnasieskolan. Ändringar i skollagen Skolan är viktig för alla Särskolan byter namn Vem får gå i grundsärskolan eller gymnasiesärskolan? Individuell utvecklingsplan Grundsärskolan Gymnasiesärskolan Vad händer efter skolan? Utbildning för vuxna med utvecklingsstörning Utbildning för lärare, rektor och assistenter Hur gör kommunerna med pengarna till skolan? Sammanfattning - Lättläst version Lagen ska vara så lika som möjligt för alla barn, alla unga och för alla vuxna. I skollagen ska det finnas ett kapitel om grundsärskolan och ett kapitel för gymnasiesärskolan. Det ska också finnas ett kapitel om utbildning för vuxna med utvecklingsstörning. Skolan är viktig för alla Skolan ska vara bra för alla barn och unga. Därför måste skolan passa för alla barn och unga. Skolan ska inkludera så många som möjligt. Alla barn och unga ska helst undervisas tillsammans. Särskola ska heta grundsärskola och gymnasiesärskola. Grundsärskolan är för elever från årskurs 1-9. Gymnasiesärskolan är för elever som gått ut grundsärskolan. och gymnasieskolan ska samverka mer med grundsärskolan och gymnasieskolan. Vem får gå i grundsärskolan och gymnasiesärskolan? Barn och ungdomar som har en utvecklingsstörning får gå i grundsärskolan och gymnasiesärskolan. Kommunen ska göra en utredning om en elev får gå i grundsärskolan och gymnasiesärskolan. Barn och föräldrar ska vara med i utredningen. Föräldrarna ska få välja om de vill att barnet ska gå i eller grundsärskolan. Innehållet och arbetsformerna i skolan ska variera. Eleverna i grundsärskolan och gymnasiesärskolan ska få vara med och bestämma om sin skola och sin utbildning. Eleverna ska också få använda begåvningshjälpmedel i skolan. I läroplanerna ska det stå att grundsärskolan ska samverka med och att gymnasiesärskolan ska samverka med gymnasieskolan. Samverkan är bra för alla elever och all personal i skolan. Sammanfattning - Lättläst version Det är bra om lärare i grundsärskolan arbetar tillsammans med lärare i . Det är också bra om skolorna har samma rektor. Eleverna i grundsärskolan och gymnasiesärskolan ska ha en individuell utvecklingsplan. Utvecklingsplanen ska visa vad undervisningen ska innehålla och hur undervisningen ska vara. Eleverna i gymnasiesärskolan ska också ha en planering för vad de ska göra efter skolan. Eleverna och föräldrarna ska vara med och göra utvecklingsplanen. Namnet träningsskola försvinner. Denna kommer också att heta grundsärskola. I grundsärskolan kan man läsa ämnen eller kunskapsområden eller blanda. Kunskapsområden blir det som kallas ämnesområden . För ämnen och kunskapsområden finns det kursplaner. Man kan också läsa ämnen från kursplaner. Om eleverna vill, ska de kunna få betyg. Betygen ska vara Godkänt (G), Väl godkänt (VG) och Mycket väl godkänt (MVG). I gymnasiesärskolan ska det finnas nationella program, specialutformade program och individuella program. Yrkesträning och verksamhetsträning ska kallas för individuella program. Eleverna ska tillsammans med föräldrarna och skolan bestämma vilket program de ska gå på. Eleverna i gymnasiesärskolan ska kunna välja ett program i en annan kommun. En elev som har gått i grundsärskolan kan pröva att få gå på ett individuellt program i gymnasieskolan. Det är gymnasieskolan som bestämmer om eleven kan gå där. Elever som har gått i grundsärskolan ska alltid ha rätt att gå i gymnasiesärskolan. Sammanfattning - Lättläst version Historia blir ett nytt kärnämne i gymnasiesärskolan. Eleverna ska kunna välja på fler program och kurser än som det är . De ska också kunna välja kurser från gymnasieskolan. Elever i gymnasiesärskolan ska få möjlighet till lärlingsutbildning. Arbetsplatsförlagt lärande (APL) ska vara minst . Betygen ska vara Godkänt (G), Väl godkänt (VG) och Mycket väl godkänt (MVG). Gymnasiesärskolan ska vara fyraårig. Vad händer efter skolan? Skolan ska förbereda eleverna för det vuxna livet efter skolan. Därför behövs mer samarbete mellan skolan och arbetsmarknaden. Då kan det bli lättare att få ett arbete på öppna arbetsmarknaden. Utbildning för vuxna med utvecklingsstörning Vuxna med utvecklingsstörning ska få rätt till grundläggande utbildning. Det bör vara möjligt att få studera både på deltid och heltid. Kommunen ska informera de vuxna om att de kan få utbildning på gymnasial nivå och påbyggnadsnivå. Utbildningen ska anpassas till individen. Det är bra om det är flera deltagare i undervisningsgruppen och fler timmar per dag. Utbildningen ska samverka med annan vuxenutbildning i kommunen. Många folkhögskolor och studieförbund har bra kurser för vuxna med utvecklingsstörning. Utbildning för lärare, rektorer och assistenter Alla som ska bli lärare ska få mer kunskaper om särskolan och vad det innebär att ha en utvecklingsstörning. Många lärare som arbetar i särskolan behöver få mer utbildning för att kunna undervisa elever med utvecklingsstörning. Rektorn på skolan måste också veta vad det innebär att ha en utvecklingsstörning. Detta är viktigt för att undervisningen ska bli bättre. Assistenterna behöver också utbildning. De är viktiga i särskolan. Sammanfattning - Lättläst version Hur gör kommunerna med pengar till skolan? I många kommuner får särskolan särskilda pengar. I en del kommuner får inte särskolans elever sin garanterade undervisningstid. Alla elever går ju inte det tionde året. I en del kommuner får barn och unga med utvecklingsstörning rätt till extra resurser även om de valt att gå i en grundskola. tycker att kommunerna ska bli bättre på att fördela pengarna efter elevernas behov. Då kan det bli lättare att välja om man vill gå i grundsärskola eller grundskola. Vi har vid flera av våra studiebesök fått möjlighet att samtala med elever/deltagare om hur de upplever sin skola och sin utbildning. Vi har också arrangerat planerade möten med elever och deltagare i gym- nasiesärskolan respektive vuxenutbildningen. Inför dessa möten skick- ade vi ut ett antal frågeställningar som förberedelse inför våra samtal. Dessutom har vi fått många brev från elever och tagit del av insändare i diverse tidskrifter. I detta kapitel har vi valt att referera ett par längre samtal med elever i gymnasiesärskolan. Dessa speglar enligt vår mening väl de olika synpunkter på särskolan som kommer fram. Vid ett möte träffade vi , , , , , och , som går på gymnasiesärskolans nationella program; Naturbruks-, Media-, Hotell och restaurang-, Handels-, Trä och teknik- och Barn och fritidsprogrammet. Samtliga ungdomar har tidigare gått i grundskola, men gått över till grundsärskola år fem eller fyra. kom till grundsärskolan sju. Ungdomarna är i stort nöjda med det program de går på. De tycker dock att de har alldeles för lätta böcker att arbeta i. Detta är något som de har påtalat för lärarna, som dock tycker att nivån är lagom. berättar om hur hon fick sitta och arbeta i en mattebok med mycket elementär multiplikation som hon passerat för länge sedan. hade tagit med sig egna matteböcker hemifrån för att få lite mer utmaningar, men det var inget som läraren uppskattade, säger han. De liksom tror inte på oss när vi säger det. Ofta är det också så att alla i klassen ska vara i samma bok och måste vänta in sina kamrater, berättar . Hon menar att det borde vara möjligt att få arbeta i sin egen takt i större utsträckning. läser svenska A tillsammans med gymnasieskolans elever. Han vill ha mer kärnämnen i skolan och tycker också att det borde gå att samläsa med gymnasieskolans elever i många ämnen. Han tycker själv att han är duktig i svenska och älskar att skriva. Eleverna har en individuell studieplan och de får till viss del vara med och bestämma över innehållet i undervisningen. I alla klasser finns klassråd men elevråd saknades på skolorna. Ungdomarna önskar yngre och fler manliga lärare. De förstår bättre hur det är att vara ung, sa . Han vill också ha fler ungdo- mar på skolan och ha mer kontakt med andra gymnasieungdomar. De vill att ska ta bort ordet särskola. Det känns så taskigt att säga att man går på särskolan. Då är man ju så sär. De har förslag om att det skulle kunna heta SP-klass och SP- skola, specialklass och specialskola. De är även negativa till begreppet utvecklingsstörning och menar att man skulle kunna säga inlärningssvårigheter istället. För det är ju det vi har, det är ju därför vi går i särskolan. De är också bekymrade över den stämpling begreppet särskola ger när de ska berätta för sina barn eller barnbarn att de har gått i särskola. Ett annat bekymmer är att kanske inte kunna hjälpa sina barn med läxan därför att man inte kan. berättade att hon ofta sitter barnvakt och då händer det ibland att hon får hjälpa till att rätta barnets matteläxa. Jag blir jättenervös för jag vet inte säkert om jag gör rätt. De är positiva till att det är få elever i klasserna. Jag skulle aldrig klara av att gå i en stor gymnasieklass. Där är nivån alldeles för hög för mig och det är ju det som skiljer gymnasiesärskolan från gym- nasieskolan, menar . Flera av ungdomarna tycker att det ska finnas något emellan gymnasieskolan och gymnasiesärskolan. Någon samverkan med gymnasieskolan finns knappast alls. Det är mest idrottsdagar och avslutningar som de har tillsammans. Det kan gott finnas en del annat att göra tillsammans, menar . Alla är överens om att det borde finnas fler program att välja på i gymnasiesärskolan. De tycker det är orättvist att andra gymnasie- ungdomar kan välja på så många program. ville egentligen gå ett Naturbruksprogram, men resan blev för lång och det fanns ingen riktig anpassning för honom. De är nöjda med sin praktik och tycker att deras handledare på arbetsplatserna är bra. Men ibland får de komma till en praktikplats som inte alls har att göra med det program de går på. , som går på handelsprogrammet, fick t.ex. göra praktik på ett dagis. var mycket kritisk till de sysslor hon fått göra under sin sista praktik. Jag fick bara städa toaletter, inte alls vara med och sköta de gamla. Flera av ungdomarna har kamrater som går i gymnasieskolan. Mina kompisar bryr sig inte om att jag går i gymnasiesärskolan, säger . Han bryr sig inte själv heller, han tycker det är bra. I skötte jag mig inte så det var nog därför som jag fick flytta över till särskolan, tror han. När vi slutat skolan får vi ofta mycket hjälp, hjälp med boende och till ett arbete, säger . Det får inte de som gått i gymnasieskolan på samma sätt, menar hon. Det är det braiga med att ha gått i sär- skolan. Vid ett annat tillfälle träffade vi , , , och från en annan gymnasiesärskola. De går på Hantverksprogrammet och Handels- och administrationsprogrammet. Två av eleverna började särskolan år 1. Dessa ungdomar är också nöjda med sitt programval. Alla fick praktisera innan det slutliga valet och hade på så vis möjlighet att pröva sig fram. Några av ungdomarna har bytt program på grund av att de inte trivdes. tycker att det är viktigt att praktiken eller APU:n är kopplad till den utbildning man går. Jag vet att det är svårt att få bra plaster, men det borde vara så. tycker dessutom att man ska få variera sin praktik, men det är inte yrkeslärarna så positiva till, menar han. Samtliga tycker att de lär sig mycket i skolan och får många upplevelser. säger: Undervisningen är lagom svår och lärarna kollar av vad vi står . bekräftar detta och menar att: Vi får den hjälp vi behöver, lärarna släpper oss inte. De kommer till och med hem till oss när vi är sjuka. Ungdomarna beskriver att det är ett gott samarbete mellan lärare och elever. Vi känner att lärarna lyssnar på oss, ser oss och bryr sig, säger . De berättar att varje klass har klassråd en gång då man tar upp trivselfrågor, problem och planerar för gruppakti- viteter. Det finns en fritidsledare på skolan som ordnar aktiviteter t.ex. disco, resor, brännbollsmatcher. Det här är viktigt för då får vi träffa andra kamrater som går på andra program, menar . Ingen av ungdomarna har något samarbete med gymnasieskolans elever. När vi diskuterar detta med dem, menar och att det kanske skulle vara bra med samarbete . Det kunde vara kul och bra, säger de. De är överens om att särskolan måste få finnas kvar och tycker inte att namnet särskola är något bekymmer. Vi får inte skämmas för att vi går på gymnasiesärskolan, det syns ju ibland på oss att vi inte är som andra, säger . Men det finns elever som har problem med namnet särskolan, menar . Ungdomarna vi träffade vid det första tillfället bekräftar mycket av det som kommit fram i många utvärderingar av särskolan. Bland annat uttrycker ungdomarna ett missnöje med att nivån i skolan är för låg, de får för lite utmaningar och får arbeta i böcker som är för lätta. I studien Efter skolan,1 som vi refererat till i vårt delbetän- kande, säger elever att inte tjata om samma sak om och om igen eller sluta dalta med oss och höj ribban. Alla elever har en studieplan och har till viss del inflytande vid utformningen av denna. Men ungdomarna ger uttryck för att de vuxna inte tar deras synpunkter på allvar. De förmedlar en bild som visar att lärarna saknar tilltro till att eleverna kan välja och bestämma själva vad som är bra för dem. Att få vara delaktig, att ha inflytande över sin utbildning och att bli utmanad i sitt kunskapsskapande är viktiga förutsättningar för lärandet. Ungdomarna tycker att de har för få program att välja på. På gymnasieskolan finns betydligt mer och det är inte rättvist. De tycker också att det skulle kunna vara möjligt att få läsa ihop med gymnasieskolans elever då man kan. Per är ett exempel på detta. Han vill också ha mera kärnämnen eftersom han klarar detta. En individualisering efter behov och intressen är också önskemål som framkommer i studien Efter skolan. De ungdomar som vi träffade vid första tillfället känner sig stämplade genom begreppet särskola. Det handlar inte så mycket om att de har svårigheter utan om det skämmiga namnet. I en uppsats på specialpedagogiska programmet, där författaren intervjuat tio elever med erfarenhet från såväl grundskola som grundsärskola om hur de upplever sin skola, beskriver eleverna i grundsärskolan att de får mycket stöd och känner en social gemen- skap.2 Men i flera av deras berättelser kan man skönja en dubbelhet i önskan om var man helst vill gå i skolan. Även om grundsärskolan upplevs som en skola man trivs i, har goda relationer och där förut- sättningarna att lära är stora, vill de flesta trots allt hellre gå kvar i , om bara de sociala relationerna fungerar där. En annan studie som fokuserar elevperspektiv på delaktighet och gemenskap visar på samma sak, att det snarare är det faktum att de går i särskolan, en annan sorts skola, som utgör orsaken till att de 2Lundgren, (2004). Att byta skola förändrade hela mitt liv. I gränslandet mellan grundsärskola och grundskola. Examensarbete på specialpedagogiska programmet, . blir retade eller känner sig annorlunda, inte i första hand individu- ella svårigheter eller avvikelser.3 Tillhörigheten till särskolan och upplevelsen av egna svårigheter, tycks ha en avgörande betydelse för att uppfatta sig själv som annorlunda och att inte tillhöra gemenskaper som är självklara för andra barn och ungdomar. De ungdomar vi träffade har en god självbild och förstår att de har sina svårigheter. De känner sig på ett sätt hemma i sin klass på gymnasiesärskolan, men menar också att det skulle finnas fler möj- ligheter till något emellan skolformerna. I ovan refererade studie om gemenskap och delaktighet framkommer att de intervjuade ele- verna trivs i sin klass och känner trygghet tillsammans med kamra- ter och lärare. Men det finns också en önskan att få gå i en vanlig klass. En elev i klass 6 berättar att hennes högsta dröm är att få börja i . Detta, menar författaren, är ett uttryck för bristande tillhörighet till den stora gemenskapen. De vill vara med i det stora men också kunna få känna sig sedda i det lilla. Det handlar om både och, att få finnas i två världar som forskaren uttrycker det.4 Att få möjlighet till identifikation och speg- ling inom en inkluderande skola måste vara möjligt, enligt henne. Det är både skolans och samhällets uppgift att arrangera möten mellan personer med t.ex. liknande funktionshinder. Ungdomarna har många funderingar om livet efter skolan, om de kommer att klara av att ha barn, hur det i så fall ska gå att hjälpa dem med skolarbetet och läxor etc. Även i studien om gemenskap och delaktighet tas detta perspektiv upp. Det som framkommer är att eleverna tror att de kommer att ha ett liv utan större problem och speciella insatser. Några av de intervjuade i studien menade att man kan välja ett arbete där man inte nödvändigtvis måste visa sina begränsningar. De tänker på sig själva som delaktiga i samhället på lika villkor som andra, . Något som i flera avseende skiljer sig från hur de ser på sig som delaktiga främst i en mindre grupp och inte riktigt tillhör ett större sammanhang, enligt författaren. Andra ungdomar vi träffat förmedlar en något annorlunda bild av sin utbildning. De är nästan enbart positiva till utbildningen, lärarna och kamraterna. De anser att särskolan ska vara kvar, men kan också tänka sig att ett samarbete med gymnasieskolan är möjligt och utvecklande. Ingen av dessa ungdomar har dock 3Szönyi, (2003). Studien på delaktighet och gemenskap. En delstudie i projektet och gemenskap i en skola för alla. 4SOU 2003:35 För den jag är – om utbildning och utvecklingsstörning. problem med begreppet särskola, men de vet att det finns de som tycker att man ska ta bort namnet. Även dessa ungdomar betonar vikten av praktik och att det ska finnas möjlighet att få variera denna. Eleverna har stort förtroende för sina lärare.