sou · GSB3122d3 · 2005-01-01 00:00:00 — Möjligheten att få anstånd med verkställigheten gäller dock inte den som är häktad och inte heller den som är intagen i ett särskilt ungdomshem – vare sig detta är på grund av en dom på sluten ungdomsvård eller på grund av ett ingripande enligt LVU. Inte heller kan den som har ansökt om nåd i målet eller den, beträffande vilken det föreligger en risk att han avviker, medges anstånd. Regleringen har sin motsvarighet i 13 § lagen om beräkning av strafftid m.m. när det gäller verkställighet av dom på fängelse. Motiven till bestämmelserna framgår av avsnitt 14.3.2. Kravet på att den unge skall ha ansökt om att få påföljden utbytt mot en icke frihetsberövande påföljd är uppfyllt också då ansökan gäller en begäran att få LSU-påföljden utbytt mot skydds- tillsyn i förening med fängelse enligt 28 kap. 3 § BrB. Paragrafen motsvarar 10 a § i den nuvarande lagen. I paragrafen behandlas hur beräkningen av verkställighetstiden skall ske. Paragrafens första, andra och femte stycke motsvarar 11 § i den nuvarande lagen. Av tredje stycket framgår att en eftervård i vissa fall skall ingå i verkställigheten. Bakgrunden till förslaget har redovisats i avsnitt 14.4.3. Med eftervård avses insatser i form av fortsatt behandling och stöd efter institutionsvården (se 25 §). Ett krav för att den unge skall erhålla eftervård som en del i verkställigheten av påföljden sluten ungdomsvård är att hans verkställighetstid uppgår . Med verkställighetstid menas den tid den unge har att verkställa efter det att hänsyn tagits till bestämmelserna om tillgodoräknande av frihetsberövande och sammanläggning med annan dom. Denna tid räknas fram i enlighet med vad som följer av nuvarande bestämmelser. Regleringen innebär således att domstolen på sedvanligt sätt fastställer straffvärdet på brottsligheten, dvs. straffvärdet mätt /år med sluten ungdomsvård, och dömer den unge till denna påföljd. Om den tid den dömde har att verkställa uppgår – efter det att hänsyn tagits till bestämmel- serna om tillgodoräknande av frihetsberövande och sammanlägg- ning med annan dom – skall enligt huvudregeln en eftervård ingå i verkställigheten. Undantagen från denna huvudregel återfinns i 15 §. Som framgår av lagtexten skall eftervården pågå . För att dessa nya regler inte skall leda till straffskärpning skall i sådana fall institutionstiden minskas . Sex månaders eftervård, med sådant innehåll som anges i 25 §, anses alltså generellt vara lika ingripande som två månaders institutions- vård. Om den unge exempelvis har dömts och varit häktad i målet uppgår hans beräknade verkställighetstid . Eftersom den framräknade tiden är så lång skall han undergå sex månaders eftervård som en del av verkställigheten. Den unges tid på institutionen skall då också minskas , dvs. Den sammanlagda verkställighetstiden blir i detta fall alltså , varav fyra månaders institutionsvård och sex månaders eftervård. Om den unge missköter sig under eftervården har SiS möjlighet att ingripa mot honom genom att antingen meddela honom en varning eller återföra honom till institutionen (se 26 §). Om den dömde har återförts till institutionen skall, vid den nya beräkningen av verkställighetens slutdag som då skall göras, på ungdomshemmet motsvara tre dagars eftervård (fjärde stycket). Påföljden kan alltså komma att bli till fullo verkställd genom att den unge återförs . Eftersom det finns situationer då det inte är lämpligt att bereda den unge eftervård har det i lagen intagits undantag från regeln härom i 14 §. De närmare skälen härtill har redovisats i avsnitt 14.4.3. Även om den tid den dömde har att verkställa enligt 14 § andra stycket uppgår eller mer skall eftervård inte beredas den dömde om han är föremål för ett beslut om vård enligt 3 § LVU och vården skall äga rum på ett sådant särskilt ungdomshem som avses i 12 § den lagen (första stycket). Det rör sig alltså om sådana fall då den unge behöver stå under särskilt noggrann tillsyn under vården. Det förekommer, främst vid korta verkställighetstider, att omständigheterna är sådana att de sociala myndigheterna anser att beslutet om LVU-vård bör fortsätta att gälla trots att den unge har dömts till sluten ungdomsvård. Det kan naturligtvis också förekomma att beslutet om LVU-vård fattas efter det att den unge har blivit dömd. Ett sådant beslut enligt LVU som anges i lagtexten har naturligtvis sin grund i att den unge är i behov av tvångsvård än vad den utdömda påföljden medger. Under sådana förhållanden skall inte eftervård beredas den unge. Om det finns särskilda skäl för det får SiS enligt andra stycket besluta att inledandet av eftervården skall anstå tills vidare. Beslutet skall omprövas så snart det finns anledning till det. Bestämmelsen kan vara tillämplig i sådana fall då SiS bedömer att den unge inte har förmåga och/eller vilja att hantera den relativa frihet som eftervården innebär. Det bör här krävas att man har skäl att anta att den unge utanför institutionen kommer att återfalla i brottslighet, i missbruk eller liknande beteende. Ett annat exempel då bestämmelsen kan vara tillämplig är när den unge i slutskedet av institutionsvistelsen avviker, missbrukar droger eller på annat sätt grovt missköter sig. Det är ju meningslöst att inleda en eftervård om det framstår som klart att den unge kommer att missköta sig i sådan utsträckning att det blir aktuellt att återföra honom till ungdomshemmet enligt bestämmelserna i 26 §. SiS skall, när man beslutat att eftervården inte skall inledas i enlighet med huvudregeln härom, fortlöpande pröva om institutionsvården skall bestå eller om den skall övergå till eftervård. Bestämmelserna i förevarande paragraf bör tillämpas restriktivt. Även med en restriktiv tillämpning kan det dock inte uteslutas att omständigheterna i ett enskilt fall kan vara sådana att någon eftervård över huvud taget inte kan komma till stånd på grund av något av de nämnda skälen. Ett beslut att inledandet av eftervården skall anstå tills vidare skall fattas av SiS centralt och vara motiverat. 16–17 §§ Paragraferna motsvarar 12 och 13 §§ i nuvarande lag. Paragrafen motsvarar huvudsakligen 14 § i nuvarande lag. Möjligheten att frångå regeln om att verkställigheten skall inledas på en låsbar enhet (första stycket första meningen) saknas dock i gällande rätt. Bakgrunden till det införda undantaget framgår av den allmänna motiveringen, se avsnitt 14.3.6. Som där har redovisats kan det finnas särskilda skäl att frångå huvudregeln när den unge i avvaktan på att rättsprocessen skall ha sin gång har vårdats på institutionen med stöd av LVU i öppna former. Särskilda skäl att frångå huvudregeln kan också finnas när den LSU-dömde är välfungerande och inte i behov av någon vård eller behandling. 19–24 §§ Paragraferna motsvarar, efter viss redaktionell ändring, 15–19 §§ i nuvarande lag. Bestämmelserna i 25 och 26 §§, som saknar motsvarigheter i gällande rätt, reglerar verkställigheten i form av eftervård. I förevarande paragrafs första stycket anges att SiS, vid bestämmandet av eftervårdens innehåll, skall beakta såväl den dömdes behov av vård och behandling samt personliga förhållanden i övrigt som behovet av kontroll. Det ankommer på SiS att bedöma hur den närmare utform- ningen av eftervården skall se ut med beaktande av förhållandena i det enskilda fallet. Det skall dock vara fråga om insatser, ytterst syftande till att förhindra återfall i brott. Ofta torde det krävas att dessa insatser är kvalificerade och, åtminstone i början av efter- vårdstiden, intensiva. Det är naturligt att de under eftervårdstidens gång får en allt mindre omfattning. Vi har i den allmänna motiveringen, avsnitt 14.4, redovisat att insatserna i samband med utslussningen från institutionen och efter institutionsvistelsen måste planeras i ett tidigt skede av verkställig- heten av LSU-domen. Planen bör fastställas av SiS i samråd med . De planerade insatserna bör rikta sig inte enbart mot den unges behov av vård och behandling utan mot dennes hela livssituation. Insatserna kan avse den unges bostad, arbete, utbildning, missbruksbehandling och dylikt. SiS ansvar under eftervården är begränsat till de behandlings- insatser som är motiverade av den unges kriminalitet, t.ex. struk- turella öppenvårdsinsatser, programverksamhet, psykosocialt stöd, insatser mot missbruk m.m. SiS ansvar inom verkställigheten gäller alltså sådana insatser som är inriktade på den unges kriminella beteende. Den unges behov i övrigt är, i enlighet med vad som gäller i allmänhet, ett ansvar för . Det är viktigt att det i den fastställda planen redovisas vilka insatser som avses komma till stånd och hur ansvaret för de olika insatserna fördelar sig. SiS har möjlighet att åta sig också andra arbetsuppgifter än de som enligt vad som ovan sagts kan anses utgöra en del av innehållet i den unges verkställighet av sluten ungdomsvård. En jämförelse kan här göras med de eftervårdskontrakt som tecknas av parterna . Av andra stycket framgår att SiS har möjlighet att uppställa särskilda villkor som den unge har att iaktta under eftervården. Det kan vara fråga om mer eller mindre långtgående föreskrifter som den unge för sin anpassning i samhället behöver som stöd, t.ex. nykterhetsvård eller annan missbruksbehandling. Sådana villkor kan också uppställas med hänsyn till behovet av kontroll. Exempelvis kan det föreskrivas att den unge skall hålla kontakt med sin kontaktperson på SiS på ett visst sätt och med en viss regelbundenhet. I paragrafen behandlas den situationen att den dömde inte följer de särskilda villkor som gäller för eftervården eller på annat sätt missköter sig. Bakgrunden till bestämmelsen har lämnats i den allmänna motiveringen, avsnitt 14.4. Om det under eftervården uppstår problem i den unges vardag ligger det i sakens natur att intensiteten i insatserna bör öka. I det fall den unge inte följer de särskilda villkor som gäller för hans vistelse utanför hemmet eller om han på annat sätt missköter sig, kan dock SiS tillgripa vissa åtgärder, som innebär antingen varning eller återföring till institutionen. SiS har möjlighet att använda dessa åtgärder om det står klart att den unge inte har förmåga och/eller vilja att sköta sig utanför institutionen. Enstaka, inte alltför allvarliga, överträdelser av villkoren bör således inte leda till några ingripande åtgärder. För detta bör krävas att den unge på ett mer påtagligt sätt visar att han inte tänker följa de villkor som gäller för hans vistelse utanför institutionen. Normalt bör det vara tillräckligt att SiS tilldelar den unge en varning. Vid grövre eller upprepade fall av misskötsamhet bör dock SiS i stället besluta att återföra den unge till institutionen. Även för det fall att varning inte kan anses vara en tillräcklig åtgärd därför att den unge t.ex. på grund av missbruk el. dyl. inte bedöms klara av att vistas utanför ungdomshemmet, kan det beslutas att han skall återföras till ungdomshemmet. En sådan vistelse efter återintagningen kan pågå . Det bör ankomma på SiS att bestämma hur lång perioden bör vara med hänsyn till förhållandena i det enskilda fallet. Om det visar sig, när den sålunda bestämda tiden för återtagningen närmar sig sitt slut, att det av de skäl som anges ovan eller som redovisats i anslutning till regeln i 15 §, inte bedöms som möjligt att återuppta eftervården, får tiden förlängas. Vi förutsätter att denna möjlighet tillämpas restriktivt. Som angetts i kommentaren till 14 § skall det förhållandet att den unge återförs till ungdomshemmet beaktas vid den nya beräkningen av hans verkställighetstid som skall göras vid återtagningen. Det förhållandet att intagning i ungdomshemmet innebär att eftervården anses verkställd till av måste självklart beaktas vid prövningen av om den unge skall återföras till institutionen. Att beslutet om att återföra den unge till ungdomshemmet gäller följer av 29 §. Om den unge avviker under eftervården – han håller sig undan på ett sådant sätt att hans förehavanden inte kan kontrolleras – innebär detta ett avbrott i verkställigheten. I likhet med vad som gäller när den dömde avviker under institutionsvården skall en avvikelse under eftervården leda till att SiS fastställer en ny slutdag. Förslaget innebär ingen ändring i bestämmelserna om hur ett sådant avbrott i verkställigheten skall räknas (14 § andra stycket). Således skall det antal dagar som avbrottet varat läggas till slutdagen. Avbrott i verkställigheten räknas från och med dagen för avvikelsen till och med dagen för verkställighetens återupptagande genom egen inställelse eller gripande av polis. 27–30 §§ Paragraferna motsvarar 20–23 §§ i nuvarande lag. 21.3Förslaget till lag om ändring i Ungdomstjänst har lagts till i paragrafens uppräkning av brotts- påföljderna. I paragrafen, som är ny, har tagits in en erinran om att brott, begånget av en person i åldern 15–kan föranleda straffvarning enligt 29 kap. 7 §. Straffvarning omfattas inte av uppräkningen i 3 § och är alltså inte att anse som en påföljd i lagteknisk mening. Paragrafen reglerar särbehandlingen av unga i straff- rättsligt hänseende. Ett nytt andra stycke har lagts till paragrafen. I detta erinras om att straffvarning har tillkommit som alternativ till påföljd för brott som någon har begått innan han fyllt . Tredje stycket motsvarar det nuvarande andra stycket. I paragrafens andra stycke har en hänvisning till 32 kap. lagts till. Paragrafen har ett nytt första stycke som innehåller de grund- läggande kriterierna för att rätten skall få döma unga lagöverträdare till ungdomstjänst. Ytterligare regler för när ungdomstjänst skall väljas som påföljd finns i 12 §. De närmare bestämmelserna om ungdomstjänst finns i 32 kap. 3 och 4 §§ samt i lagen (2006:000) om verkställighet av ungdomstjänst. Paragrafens andra och tredje stycke motsvarar nu gällande första respektive andra stycket. I andra stycket har dock hänvisningen till 31 kap. 1 a § ersatts av en hänvisning till 32 kap. 5 §. Paragrafen är ny och innehåller förutsättningarna för valet av ungdomstjänst som påföljd. Ungdomstjänst är en ny självständig påföljd som är särskilt anpassad för unga lagöverträdare. De allmänna övervägandena finns i avsnitt 10.2.2. Påföljdens tillämpningsområde skall ha en stor spännvidd. Den skall kunna ersätta såväl dagsböter som sluten ungdomsvård med kort verkställighetstid, även när fråga är om artbrottslighet. Det finns goda möjligheter att åstadkomma proportionalitet mellan brottets svårhet och den straffrättsliga reaktionen genom bestäm- mandet av antalet ungdomstjänsttimmar. Ungdomstjänst kan alltså inte rangordnas i svårhetshänseende i förhållande till de övriga påföljderna. Valet av ungdomstjänst är i stället i stor utsträckning avhängigt förhållanden hänförliga till den unges person. Så långt möjligt bör ungdomstjänst väljas i stället för böter. Skälen härför har vi berört i avsnitt 9.8.2. Ungdomstjänst bör normalt även vara en lämpligare påföljd än villkorlig dom, särskilt när fråga är om de allra yngsta lagöverträdarna. Vid den praktiska tillämpningen är det troligt att påföljdsvalet ofta kommer att stå mellan ungdomstjänst och socialtjänstpåföljd. Bestämmelser om när socialtjänstpåföljden skall väljas återfinns i 32 kap. 1 §. Om den unge har en förhållandevis god prognos och samhällets reaktion främst skall utgöra en gränssättning gentemot den unge bör ungdomstjänst väljas som påföljd. Även när fråga är om mer allvarlig brottslighet, kan ungdoms- tjänst var ett lämpligt påföljdsval. Så kan vara fallet om de personliga förhållandena inte inger farhågor för den unges framtida utveckling och risken för återfall därmed bedöms som liten. Det kan dock, när skälen för att döma till en frihetsberövande påföljd väger tungt, inte komma i fråga att ersätta annat än korta frihetsberövanden med ungdomstjänst. Paragrafen har fått ett nytt innehåll. I första stycket görs en erinran om att den som är kan dömas till socialtjänstpåföljd enligt 32 kap. 1 §. I andra stycket erinras om att den som begått brott innan han fyllt kan dömas till sluten ungdomsvård enligt 32 kap. 5 §. Ändringarna har föranletts av att de särskilda påföljderna och bestämmelserna för unga lagöverträdare har samlats i ett nytt kapitel. Paragrafen upphör att gälla och ersätts av bestämmelsen i 32 kap. 5 §. De särskilda påföljderna och bestämmelserna för unga lagöver- trädare har samlats i ett nytt kapitel. Paragrafen motsvarar 31 kap. 1 § enligt gällande rätt. Paragrafen innebär dock flera förändringar i förhållande till denna. Av första stycket framgår att påföljden överlämnande till vård inom i stället har fått benämningen socialtjänst- påföljd. Domstolen skall alltså döma till socialtjänstpåföljd. Skälen härför har vi redogjort för i avsnitt 8.3.8. Ändringarna i paragrafen innebär att förutsättningarna för att välja socialtjänstpåföljd har skärpts. Av första stycket följer nämligen att påföljden skall användas endast när den unge har behov av vård eller annan åtgärd enligt SoL eller LVU för att inte fortsätta med brottslig verksamhet. Detta förutsätter en kvalificerad behovs- och riskbedömning beträffande den unge. Denna bedömning skall i första hand göras av och redovisas i dess yttrande enligt 11 § LUL. Det åligger emellertid rätten att göra en självständig prövning i frågan. Rätten ansvarar för att underlaget är tillräckligt för en sådan bedömning. Den unge och hans vårdnadshavare eller annan som svarar för den unges vård och fostran samt annan som har en fostrande roll i förhållande till den unge kan också lämna värdefull information under rättegången. Detsamma gäller företrädare för . Ytterligare en förutsättning för att välja socialtjänstpåföljd är att de planerade åtgärderna som skall vidtas för den unge svarar mot dennes behov av vård och behandling för att inte återfalla i brott. Detta torde i de flesta fall medföra att de av upp- rättade vårdplanerna måste innehålla förslag till mer omfattande eller mer ingripande åtgärder. Våra överväganden i denna del finns i avsnitt 8.3.7. För att en socialtjänstpåföljd skall kunna komma i fråga skall den planerade vården även i fortsättningen, i förkommande fall i förening med ungdomstjänst eller böter, stå i proportion till brottslighetens straffvärde och art samt den tilltalades tidigare brottslighet. Om den planerade vården inte framstår som tillräckligt ingripande vid denna proportionalitetsbedömning, är domstolen förhindrad att döma till socialtjänstpåföljd. Även det motsatta förhållandet kan förekomma, dvs. att den planerade vården framstår som alltför ingripande och långtgående. Paragrafens andra stycke innebär att skall upprätta ett s.k. ungdomskontrakt om vården i en socialtjänstpåföljd skall beredas den unge på frivillig väg med tillämpning av SoL. Innehållet i ungdomskontraktet består av den mellan och den unge överenskomna behandlingen, dvs. Ungdoms- kontraktet skall undertecknas av en representant för social- nämnden och den unge. Det är även önskvärt att den unges vårdnadshavare undertecknar ungdomskontraktet, eftersom förutsättningarna för att den planerade vården också genomförs därmed torde öka. Rätten skall i domen fastställa den sålunda träffade överenskommelsen om behandling och foga ungdoms- kontraktet till domen. Den unge har att följa överenskommelsen. Rätten kan dock, i enlighet med vad som gäller , inte ålägga någon motsvarande skyldighet. Vi behandlar ungdomskontrakt i avsnitt 8.3.9 i den allmänna motiveringen. Har den unge behov av vård för att inte återfalla i brott men kan den behövliga vården inte komma till stånd på frivillig väg kan denna i stället beredas honom tvångsvis. Det som då blir aktuellt är åtgärder med stöd av LVU. Den planerade vården skall då enligt tredje stycket framgå av en vårdplan, som bifogas domen på social- tjänstpåföljd. Fjärde stycket motsvarar 31 kap. 1 § femte stycket i gällande rätt. I bestämmelsen har gjorts endast en smärre redaktionell ändring. Paragrafen motsvaras av 38 kap. 2 § i gällande rätt såvitt gäller bestämmelserna om påföljden överlämnande till vård inom social- tjänsten. Den nya beteckningen på paragrafen har redaktionella skäl. Syftet är att så långt möjligt samla bestämmelserna om unga lagöverträdare i 32 kap. I förhållande till gällande rätt innehåller paragrafen också flera förändringar. Hänvisningarna till bestämmelserna i 31 kap. 1 § om över- lämnande till vård inom har ersatts med hänvisningar till bestämmelserna i 32 kap. 1 § om socialtjänstpåföljd. I paragrafens första stycke har i punktform angetts vilka åtgärder domstolen, efter ansökan av åklagare, kan vidta om den unge i väsentlig grad bryter mot innehållet i det ungdomskontrakt som han har undertecknat. Punkten 1 och 3 har sin motsvarighet i nu gällande rätt. Åklagaren är dock enligt bestämmelsens nya lydelse inte längre förhindrad att begränsa en ansökan till att gälla bara att den dömde skall tilldelas en varning. Innehållet i punkten 2 är nytt i förhållande till gällande rätt. Bestämmelsen innebär att domstolen kan ändra innehållet i en tidigare dom på socialtjänstpåföljd. Domstolen är alltså inte som hänvisad till att undanröja förordnandet om överlämnande och döma till annan påföljd. I stället kan domstolen enligt den nya punkten 2 vid en ny prövning av påföljdsfrågan upphäva det tidigare ungdomskontraktet och ersätta det med ett nytt, om domstolen finner att socialtjänst- påföljd alltjämt är den lämpligaste påföljden. Möjligheten torde få stor praktisk användning. på sig att upprätta den vårdplan som skall ligga till grund för ungdomskontraktet. Inte minst när den unge inte tidigare är känd inom blir det ofta problem med att hinna utreda vårdbehovet och upprätta relevanta vårdplaner. val av åtgärder bestäms dessutom av den unges behov vid varje given tidpunkt. Behovet kan komma att förändras och olika handläggare hos kan också bedöma behovet olika. Ändringen har tidigare behandlats i den allmänna motiveringen, se avsnitt 8.3.5. I andra stycket anges att domstolen, när den undanröjer en socialtjänstpåföljd, skall ta skälig hänsyn till böter som dömts ut som tilläggspåföljd till socialtjänstpåföljden. Detsamma gäller vad den unge kan ha utfört till följd av att socialtjänstpåföljden har kombinerats med ungdomstjänst. Bestämmelserna har sin motsvarighet i gällande rätt. Därutöver skall rätten enligt andra stycket även ta skälig hänsyn till vad den unge kan ha undergått till följd av socialtjänstpåföljden. Detta är ett tillägg i förhållande till gällande rätt. Tredje stycket innebär att ett ungdomskontrakt kan ändras och en socialtjänstpåföljd undanröjas även när det inte är fråga om att den unge har brutit mot innehållet i ungdomskontraktet. Som exempel kan nämnas att har ändrat uppfattning om vilka åtgärder som skall vidtas för den unge eller att kontraktet av något skäl inte kan fullföljas. Enligt fjärde stycket kan en socialtjänstpåföljd som innebär vård och åtgärder med stöd av LVU undanröjas om vården eller åtgärd- erna inte kommer till stånd eller avviker i väsentlig utsträckning från vårdplanen. Paragrafen reglerar den nya självständiga påföljden ungdomstjänst, som vi behandlar i avsnitt 10.2 i den allmänna motiveringen. De grundläggande förutsättningarna för användningen av denna påföljd finns i 30 kap. 5 och 12 §§. Första stycket innehåller en begränsning av påföljdens användningsområde i det att påföljden endast kan komma i fråga för brott för vilket fängelse ingår i straffskalan. Detta innebär t.ex. att påföljden inte kan ersätta penningböter. Bestämmelsen innehåller också en erinran om att den tilltalade måste samtycka till påföljden. Detta krav framgår redan av 30 kap. 5 § första stycket. Första stycket anger också innebörden av ungdomstjänst. skall bestå av oavlönat arbete och deltagande i pedagogisk verksamhet. Vidare anges omfattningen på det antal timmar som rätten kan döma ut. Lägsta antal timmar är 20 och högsta antal timmar är 150. Detta gäller oberoende av antalet brott. Det är inte rätten som bestämmer det närmare innehållet i ungdomstjänsten. I stället framgår av andra stycket att detta är en uppgift för socialnämnden.