prot · GS0964 · 2005-01-26 00:00:00 — 1 § Särskild debatt om regeringens agerande och omständigheterna kring avvisningen av och 1 Statsrådet (): Debatten handlar om regeringens agerande och omständigheterna kring avvisningen av två terroristmisstänkta egyptiska medborgare. Det är en fråga som i grunden är en migrationspolitisk fråga men som också har utrikespolitiska, rättsliga och polisiära aspekter. Det är alltid svårt att bedöma risker, att bedöma sannolikheten om något som ännu inte har inträffat kommer att inträffa. Ändå måste det göras. Det måste göras i det privata beslutsfattandet, och det måste också göras i det offentliga beslutsfattandet. I frågan om de två egyptiska männen skulle avvisas eller ges permanenta uppehållstillstånd i fanns tydliga risker. Från Säkerhetspolisen framgick att den ene mannen var misstänkt för terrorism och för att ha haft en operativ roll i en känd terroristorganisation. Den andre mannen uppgavs ha haft en ledande roll i samma organisation en person som står nära. Bland annat skulle denne man ha ansvarat för rekryteringen av personer till träningsläger i . Organisationen i fråga har bedömts ansvarig för ett flertal allvarliga brott alltifrån mord till bombattentat. Denne man var dömd i sin frånvaro till livstids fängelse. Det rapporterades vidare att de båda männen hade samarbetat med varandra i . Den svenska Säkerhetspolisen gjorde bedömningen att de också här kunde misstänkas vara i färd med att planera terroristrelaterad brottslighet. Det var det underlag som regeringen hade att ta ställning till. Det var alltså mycket starka skäl som talade för att männen skulle vägras asyl i . Men, fru talman, det fanns ytterligare en risk, nämligen risken för att de båda männen skulle utsättas för tortyr om de skickades tillbaka till . Den egyptiska konstitutionen förbjuder tortyr, men vi känner väl till de metoder som används i häkten och fängelser där. Den bedömning som gjordes var att det fanns en risk för att dessa män skulle komma att utsättas för tortyr. På den punkten är vår hållning och vår lagstiftning tydlig. Ingen ska avvisas till ett land där han eller hon riskerar att utsättas för tortyr eller annan omänsklig behandling. Regeringen hade att hantera både risken för terrorhandlingar och risken för att männen skulle behandlas illa. Frågan var då om det fanns något sätt att avvisa dessa män till hemlandet där de skulle kunna ställas inför rätta genom att få garantier för att de skulle behandlas väl. Det var den väg som regeringen valde. Regeringen utverkade garantier där försäkrade att männen inte skulle utsättas för tortyr eller annan omänsklig behandling och att de skulle få en rättvis rättegång. Svenska företrädare skulle få följa kommande rättegångar och också regelbundet besöka männen i fängelset. Med denna garanti fattade regeringen beslutet att avvisa de båda männen till och att Säkerhetspolisen skulle sköta avvisningen. Avvisning av människor som har sökt asyl i ska ske på ett värdigt sätt, detta oavsett om det är eller Polisen som ansvarar för avvisningen. Säkerhetspolisen kan ta hjälp från ett eller flera länder vid verkställighet av en avvisning så länge den sker i enlighet med svensk lag och Polisen själv behåller ansvaret för avvisningen. ombudsman granskar nu hur avvisningen gick till. Den granskningen beräknas vara klar . Har då levt upp till de garantier som lämnades till ? Det vet vi inte. som har gått efter avvisningen har det vid skilda tillfällen kommit fram allvarliga uppgifter om att männen skulle ha utsatts för behandling som stred mot garantierna. å sin sida har bestridit detta. Därför har krävt en oberoende internationell granskning. Det grundläggande dilemmat att inte ge skydd åt personer som ägnar sig åt terrorverksamhet och upprätthålla principen om att ingen får skickas till ett land där man riskerar tortyr kommer vi att stå inför igen. En sak är väldigt tydlig från regeringens sida. Vi tänker aldrig låta bli en för terrorister. För att bekämpa terrorism måste man se till att terroristmisstänkta personer ställs inför rätta. Kampen mot terrorismen ska fortsätta. Det ska också kampen för mänskliga rättigheter. Vi ska inte tillåta att de spelas ut mot varandra. 2 i (m): Den internationella terrorismen utgör ett av de största hoten mot våra samhällen. För terrorister är demokratin den främsta fienden. Terrorismen slår mot våra värderingar, det öppna samhällets utbyte mellan människor och kulturer och mot vår personliga frihet. Terrorismen måste bekämpas och förebyggas utan att vi kompromissar med våra grundläggande värderingar, annars riskerar vi att skada det vi vill värna. är på inget sätt förskonat från personer med kopplingar till internationella terroristnätverk. Vårt land måste stå starkt för att kunna ta sin del av ansvaret och arbetet för att förhindra terrorhandlingar men också organiserad brottslighet. Det handlar bland annat om att förhindra dessa vittförgrenade nätverk från att planera, finansiera, rekrytera till eller genomföra terrordåd. har genom internationella åtaganden, bland annat FN-resolution och EU-lagstiftning, förbundit sig att tillsammans med andra länder bekämpa terrorism. Det är åtaganden som vi måste leva upp till. Våra insatser måste samordnas och ske i militär, juridisk och civil samverkan och alltid på rättsstatens grund. Demokratins principer ska vara vägledande i vårt arbete, och all lagstiftning och samtliga åtgärder måste utformas med beaktande av de grundläggande fri- och rättigheterna och med respekt för den enskildes integritet. Vi ska vara medvetna om att regeringen har långtgående befogenheter för att säkerställa att vårt land kan agera i den globala kampen mot terrorism. Det är viktigt att regeringen är tydlig och öppen med detta. Ytterst handlar det om att kunna säkra vårt lands och andra länders säkerhet. får regeringen självfallet inte tumma på grundläggande fri- och rättigheter. Regelverket är utformat så att det ska kunna tillgodose krav på effektiv terrorbekämpning som vi slår vakt om grundläggande mänskliga fri- och rättigheter. Det förutsätter en noggrann och korrekt tillämpning i varje fall. Det kräver också att regeringen inför riksdag och medborgare kan redovisa sitt agerande på ett korrekt sätt. En effektiv förmåga att bekämpa internationell terrorism måste bygga på förmåga att agera. Ingen kedja är starkare än sin svagaste länk. De regler som länderna sinsemellan kommit överens om måste kunna efterlevas. Det förutsätter tillräckliga resurser vad gäller både materiel och personal. Det förutsätter också ett väl fungerande samarbete mellan olika departement men naturligtvis också mellan departement och myndigheter. Den debatt vi för avser avvisningen av två egyptier, en avvisning som ägde rum senhösten 2001. Det gäller att dra lärdomar av detta fall, inte minst sedan regeringen verkar ha varit tagen på sängen. Det verkar inte ha funnits några klara linjer för hur ärenden av detta slag ska hanteras. Vi kan mycket väl stå inför liknande situationer , och då gäller det att regeringen redan i ett tidigt skede kan klargöra på vilka grunder man har agerat, men också att de rutiner som följs är i överensstämmelse med svensk lag och internationell rätt. Regeringen presenterade en nationell handlingsplan för de mänskliga rättigheterna och konstaterade att bör informeras om den kritik som erhåller från till exempel FN:s granskningskommittéer och . Regeringen ansåg att det fanns skäl att i fortsättningen med jämna mellanrum återkomma till för att redovisa arbetet med de mänskliga rättigheterna. Denna redovisning förutsätter naturligtvis att korrekta uppgifter har lämnats till berörda instanser. Det är tänkvärt att utan undersökande och kritiskt granskande medier hade kanske inte alla delar av det vi nu känner till i detta ärende om de två utvisade egyptierna kommit till del. Det var först efter betydande påtryckningar som statsministern gick med på att informera . Det bör noteras att statsministern då valde att låta utrikesministern redovisa hur regeringen hanterat frågan. är tydligen bedömningen att det är migrationsministern som är mest insatt i ärendet. Det är slående att generalsekreteraren för Centrum just har presenterat en utvärdering av den agerande på MR-området. Han konstaterar att fallet AgizaEl förtjänar att tas på största allvar. internationella anseende har påverkats negativt, och efterlyser en självkritisk hållning. Han verkar också anse att det behövs mer granskning av detta ärende utöver vad och kommer att granska. Ytterst handlar detta om legitimitet mot en riksdag, mot de folkvalda som har att utöva kontrollmakt och gentemot medborgarna. Det måste vara möjligt för regeringen att förklara vad man gjort eller inte och varför på ett sätt som återskapar förtroende. Jag skulle slutligen gärna vilja att migrationsministern redovisar vilka lärdomar regeringen dragit av denna affär och om man har förbättrat sina rutiner inom för hur denna typ av ärenden kommer att hanteras . 3 (): Utvisningen av två män till är en sorglig historia med många bottnar. Den väcker flera viktiga frågor om hur balanserar skyddet för demokratin och demokratins värderingar i stort, inte minst vår relation till andra länder men också hur vi balanserar detta mot enskilda individers mänskliga rättigheter och inte minst det absoluta skyddet mot tortyr. Det är en röra i regeringens handläggning, beslut och bedömningar. Dessa måste redas ut och i vissa avseenden kraftfullt kritiseras. Ansvarsflykt och mörkläggning har åter fått ersätta ledarskap i den socialdemokratiska regeringsmakten. Denna lott att vänligt uttryckt förklara har tydligen, enligt regeringens arbetsfördelning, inte fallit på statsministern, inte fallit på justitieministern, inte fallit på utrikesministern, utan fallit på migrationsminister . En demokrati har inte bara en rättighet utan också en skyldighet att försvara sig. Det öppna samhället måste försvara sig mot de personer, organisationer och strukturer som inget hellre vill än att stänga vår demokrati och stänga vår frihet. Det är därför en viktig uppgift för alla säkerhetstjänster i alla länder, så också , att försöka ha kontroll på de personer som vistas i vårt land och utgör en säkerhetsrisk och som planerar, finansierar eller medverkar till terrordåd också i andra länder. Den dag det händer ett terrordåd igen nära oss kommer vi inte att fråga oss varför säkerhetspolisen i har gjort för mycket, utan jag lovar er att vi kommer att fråga oss varför den inte har gjort tillräckligt. Således måste kunna avvisa utländska medborgare som misstänks för terrorism. ska inte vara en . Vår öppenhet ska inte kunna missbrukas av dem som är emot själva öppenheten. Men hinder kan föreligga mot dessa utvisningar. Det framgår av flera internationella konventioner som är bundet av att vi inte får utvisa personer om man misstänker att det finns risk för att de ska utsättas för tortyr. är vi inne på rättsstatens viktiga dilemma: Med vilka medel ska det öppna få bekämpa det slutna? Detta underbyggs också av en tydlig normkonflikt på folkrättslig nivå, där vi å ena sidan säger att vi inte ska ha personer här som är misstänkta för terrorism utan att de ska utlämnas. Men om de å andra sidan skulle komma till ett land där de riskerar någon form av tortyr ska de inte utlämnas. Det är en klar målkonflikt. När man då ska se hur det här avvägdes i det enskilda fallet måste man gå igenom en rad punkter. Först och främst ska vi komma ihåg läget. Det här hände några månader efter . Det fanns viss varning för en kollektiv säkerhetspsykos i den fria världen. Det är lätt att förstå, för de som utmanade var kraftfulla och kunde orsaka stor förödelse. Vi vet också att drabbades hårt. Även då fanns det regeringsföreträdare som påstod att ingen hade sett de fax som kom in till som ledde till att svenska medborgare fick sina tillgångar frysta. I detta ganska spända och upphetsade läge kom regeringen på snilleblixten att vi ska få en garanti från ; då löser vi båda frågorna vi kan utlämna, och ingen ska bli torterad. Om detta finns det mycket att tänka. När vi sedan går in på själva utlämningen i sig kan vi fråga oss: Vem skötte denna och vem fattade beslut? Det är ganska klart att det var utrikesministern som för regeringen kollektivt fattade beslutet och trodde på försäkran. Ingen vet helt säkert, för det har varit väldigt många turer om vem som har vetat vad. som statssekreterare visste nog en hel del. Sedan gäller frågan också att avvisningen verkställdes. Jag ska säga att jag har mycket svårt att begripa att till exempel i inte informerades om denna avvisning. Vi pratar om ett Säpoärende . Regeringen har månatliga avstämningar med Säkerhetspolisen. Det finns uppgifter om att var informerat både före och efter avvisningen. är inte här , men han har understrukit att han absolut inte kände till någonting om detta. Dessutom verkar han lättad över att han inte kände till någonting om detta. Det är nästan ännu mer allvarligt. kan inte framöver ha en justitieminister som är okunnig om så här känsliga frågor. kan inte ha en regering där inte informerar om att människor ska utvisas på de grunder som har lagt och som hör hemma i deras bedömning. Sedan är det frågan om hur detta skedde det är också en enorm fråga. Här kan man se den hemliga PM som utverkades av . Jag ska återkomma till den . Jag ska också återkomma till frågan om hur man har mörkat inför . Uppenbart är, fru talman, att vi måste se till att regeringen får rejäla beslutsstrukturer för framtiden, för det här kommer att hända igen. kommer att tvingas utvisa personer som är beredda att agera med terroristbrott i . Därför krävs det ledarskap och närvaro av regeringen i dessa frågor och en tydlighet. Det är tråkigt att behöva konstatera att det är just detta som den här regeringen verkar sakna mest. 4 (): Varje rättsstat har ett legitimt intresse och naturligtvis en legitim rätt att skydda och försvara sig mot både yttre och inre hot. Jag tror knappast att det finns någon avvikande uppfattning här i kammaren och inte heller bland svenska folket på den punkten, men jag tror också, hoppas i varje fall, att det finns ett lika brett stöd för uppfattningen att det försvaret måste upprätthållas med respekt för rättsstatens principer, med respekt för människovärdet. Det är endast på det sättet som staten i sitt agerande kan skilja sig från de destruktiva krafter som den försöker skydda sig mot. Och det är utifrån dessa principer som vi värderar det som hände på när och avvisades från till . Det är också det vi måste ha med oss när vi med lärdom av det inträffade drar slutsatser och vidtar åtgärder för framtiden. Det som hände den decemberdagen och följderna av det har ju debatterats flitigt. Omständigheterna är till viss del belysta och till viss del höljda i dunkel. Ett antal berättigade frågor inställer sig när man betraktar det som låter sig betraktas. Frågetecknen är ännu fler kring det man anar men inte kan bedöma på grund av sekretess eller på grund av undanhållande av information från regeringens sida. Kritiken mot hanteringen har varit och är massiv och berättigad. Ärendet har granskats av två FN-kommittéer, människorättskommittén och tortyrkommittén. MR-kommissionär har varit synnerligen kritisk mot agerande, och flera specialrapportörer inom FN har vädjat i fallen. JO har gjort en utredning om den svenska polisens agerande, och granskar hur den handlande stämmer överens med lagar och konventionsåtaganden. KU har bland annat pekat på att regeringen så lättvindigt litade på garantier. Den öppna diskussionen är nödvändig för att klarlägga vad som är sant eller osant och för att fördela ansvar. Myndigheternas och inte minst det politiska systemets roll behöver klarläggas, men det klarläggandet får inte bara syfta till att utkräva ansvar. Det är viktigt, men det må också leda till att händelser som den här kan förhindras . För ingen tror väl att vi i vår oroliga värld inte kan komma att ställas inför nya situationer där både rättssamhället och människovärdet sätts på prov. Det här ärendet har naturligtvis inslag som lämpligen bör falla under sekretess. Det ligger i sakens natur, och det är en del av statens legitima skyddsbehov. Trots det verkar sekretesskravet i detta fall, i varje fall så långt jag kan bedöma det, vara en mindre del i sammanhanget. Det dominerande intrycket i granskningen och i den efterföljande debatten har ju varit att regeringen och svenska myndigheter har någonting att dölja, att den kamp mot terrorismens hot som de flesta av oss ställer oss helhjärtat bakom i det här fallet inte har skett fullt ut med de metoder som vi lika lätt kan acceptera. Ansvaret för att den här bilden satts i medvetandet hos många faller naturligtvis ytterst på regeringen. Det finns en valhänthet över hela hanteringen som inger oro och som framstår som förvånansvärt ogenomtänkt och otaktisk. Det gäller ju i sådana här situationer att bli utvecklingens herre i stället för dess fånge. Om det är något som väcker människors misstänksamhet så är det när politiker och myndigheter hamnar på defensiven och tvingas från position till position, från en förklaring till en annan, allt i den takt som medierna rullar upp det inträffade och drar fram uppgift efter uppgift. Det dominerande intrycket blir ofrånkomligen att det finns någonting att dölja. Det intrycket har dominerat, och det fortsätter att dominera, bilden av de här händelserna. Det har gjort det , och det gör det . Regeringen har genom oskicklig hantering försatt sig i en situation på de svarandes bänk, och trovärdigheten har undergrävts undan för undan. Det är förvånande att regeringen väljer det här defensiva förhållningssättet i stället för att gå på offensiven, berätta vad som verkligen har skett och på vilka bevekelsegrunder man har fattat de beslut man ändå har fattat. För även om utvecklingen i vissa avseenden levt sitt eget liv har regeringen uppenbarligen gjort vissa överväganden och fattat vissa beslut. Jag är övertygad om att en avsevärt större öppenhet hade varit möjlig även med hänsyn till den sekretess som det här ärendet kan kräva. Jag ska, fru talman, i mitt nästa inlägg återkomma till vad det inträffade kan lära oss . Vi torde väl alla vara överens om att det lurar faror för vårt samhälle, vårt öppna samhälle, från de krafter i världen som vill fördärva detta samhälle. De krafterna kommer att göra sig gällande också och , och då måste vi ha en beredskap för detta. 5 (): Vi får inte glömma i den här debatten att det handlar om människor. Det handlar om och El har fru och fem barn. Kampen för skyddet för demokratin får inte inskränka på de mänskliga rättigheterna och skyddet för den enskilda individen. Det går inte att skydda en demokrati genom att inskränka vissa individers rätt till rättssäkerhet och mänskliga rättigheter för då är det en demokrati för vissa men inte för alla. Kampen mot terrorism är förvisso en mycket viktig uppgift för oss alla, men det är också oerhört viktigt att se att efter så har kampen mot terrorism inskränkt på mänskliga rättigheter, inskränkt på rättssäkerhet runtom i världen. Det är svårt att i bedöma riskerna, precis som statsrådet sade, när det gäller det som ännu inte har skett, det som kan ske och som vi ändå måste våga väga in. Men en viktig fråga i hela det här ärendet är: Vad var det för uppgifter man hade fått till ? Från vilken underrättelsetjänst kom dessa uppgifter? De kom från säkerhetstjänst, från ett land som båda männen hade flytt från, som båda männen hade varit oerhört kritiska mot och som de inte kunde leva i. Det var därför de sökte asyl i . Uppgifterna kom från egyptisk underrättelsetjänst och amerikansk underrättelsetjänst, två länder som vi vet , men ännu mer i kampen mot terrorism, använder sig av tortyr för att få fram uppgifter. Hur mycket tilltro ska vi i och vårt rättsväsende sätta till uppgifter som kommer från underrättelsetjänster som faktiskt använder metoder som vi i tar avstånd från? Det som också glöms bort i den här frågan är att det har visat sig att El , tillbaka i , inte ens ställdes inför rätta. Det väcktes inte ens åtal. Det fanns inte underlag nog. Men, fru talman, kampen mot terrorism får inte innebära att vi kränker de mänskliga rättigheterna. agerande och regeringens agerande för att skydda dessa män inför utvisningen mot tortyr var att begära en garanti från . Och när man läser garantin måste man ställa sig frågan: Vilken garanti var det egentligen? Då har jag en fråga till ministern. I samband med det här tog man kontakt med där man hade ett parallellfall 1999. Det var två misstänkta terrorister som man då ville utvisa till . Men från krävde man verkliga garantier, för det skulle också accepteras av högsta domstolen i . När utformade sådana garantier som innehöll så mycket rättssäkerhet och så mycket skydd för individerna sade nej. Vad var det som gjorde att gjorde en mycket svagare garantibegäran och därmed accepterade att utvisa när man hade ett parallellfall? Nästa fråga, fru talman, är frågan om avvisningen, att den ska ske på värdigt sätt. Man kan använda sig av utländsk hjälp, men det ska ske enligt svensk lag och enligt svenskt befäl. Jag vet att JO utreder den här frågan. Om man läser protokollen från förhören om vad som hände ute i blir man faktiskt skrämd. Människor kommer med svarta huvor, utan polisuniformer, utan någonting som går att identifiera och för in männen i ett rum. Man pratar inte, man växlar inte ett enda ord. Man klipper av dem kläderna, undersöker dem, drar på dem overaller, sätter på dem handbojor och fotbojor, sätter en luva över huvudet på dem utan ett enda ord. Kan detta vara enligt svensk lag? Och är detta, enligt ministern, en avvisning som sker på ett värdigt sätt? I efterhand har det framkommit och männen har uttryckt att de har utsatts för tortyr, men har förnekat. På vilket sätt agerar när det nu har kommit signaler om att man faktiskt har brutit mot garantierna? har ställt frågan men inte varit nöjd med svaren. Hur kommer att gå vidare? Även om det blir en internationell kommission kräver det samverkan. Vad gör regeringen om vägrar att samverka? Är man beredd att ta tillbaka männen till ? 6 (): avvisades och från . Hur denna avvisning genomfördes är något som jag som svensk skäms över. Vi har redan i debatten hört en del om de allvarliga misstag som begicks före, under och efter avvisningen. Jag tänker i den här debatten framför allt hålla mig till vad som hände på under avvisningen. Först av allt vill jag säga att jag tycker att avvisningen och regeringens agerande ska kritiseras. vill jag säga att agerandet då inte förvånar mig. Jag har försökt tänka tillbaka på hur jag själv reagerade . Jag var tydligt påverkad av terrordåden mot och liksom alla andra, och så var det säkert även för regeringen. Vi var chockade över att det kunde ske, och alla i vårt samhälle var plötsligt rädda för terrorism. får aldrig bli en för terrorister, men det betyder inte att vi någonsin får bryta mot mänskliga rättigheter. Situationen gör att jag inte är förvånad över att regeringen fattade beslut i panik kring de terroranklagade och . Detta kan låta som ett försvarstal för regeringen, men det är det absolut inte. Jag säger att jag inte är förvånad över att de allvarliga misstagen begicks, men likväl ska misstagen i efterhand granskas, kritiseras och i så stor omfattning som möjligt rättas till. Det är detta som gör mig så förvånad. Varför kan inte regeringen stå för sina misstag? Erkänn att ni begick allvarliga fel, och gör vad ni kan för att rätta till dem! Ställ tydliga krav på , och erbjud de drabbade och deras familjer ett rimligt skadestånd för deras lidande! I stället väljer regeringen taktiken att förneka och dölja sina misstag. Det krävdes att ett TV-program skulle granska avvisningen innan vi började närma oss sanningen. UD har undanhållit information om tortyr, KU fick inte ens ta del av all information vid sin granskning och två FN-kommittéer har fått vilseledande information från regeringen. Detta är minst sagt allvarligt.