prot · GS09131 · 2005-06-01 00:00:00 — Så som det har förevarit främst före den nya bolagsordningen om vi ska läsa hela den text som syftade på finns det skäl att rikta kritik mot regeringen för bristande styrning. Om det är totalt enigt. Om det har haft samma inställning . Det borde inte vara okänt för . Frågor rörande en (avsnitt 7.2) 201 (): Det här handlar om en Sidarapport om korruption. Det är en omfattande korruption; det kan vara . Det märkliga med denna rapport som Sida har gjort och som det är mycket bra att de har gjort är att den inte har kommit till vare sig eller regeringens kännedom. Riksdag och regering är dessutom beslutsfattare i just den fråga som rapporten omfattar. har en ganska långtgående gemensam kritik. Om vi ska vara riktigt noggranna även om vi inte ska ha för mycket debatt som går vid sidan om det som det egentligen handlar om är utskottet ganska enigt fram till en viss punkt. Man säger till exempel att utskottet konstaterar att regeringsformen kan ålägga förvaltningsmyndighet att underrätta utrikesministern om exempelvis förekomst av korruption i andra länder med vilka myndigheter bedriver utvecklingssamarbete för svensk räkning. Det är ju en ganska tydlig signal som ett enigt KU gör gemensamt. Det går fram till en punkt där vi skiljer oss mellan majoritet och reservanter i det här ärendet. Vi är faktiskt ense ganska långt. Vi konstaterar också att det inom inte har beslutats några särskilda regler och rutiner som syftar till att säkerställa att myndigheters uppgifter om korruption kommer till och regeringens kännedom. Det är mer ett konstaterande. Det är nämligen regeringen själv som har meddelat det till KU. Sedan kommer det skiljaktiga, där majoriteten menar att det sistnämnda inte kan föranleda kritik från konstitutionell synpunkt. Vi från reservanterna säger att sådana åtgärder det vill säga att ha särskilda rutiner för att korruption ska komma till och regeringens kännedom kan göra det praktiskt möjligt att infria den skyldighet att utrikesministern ska hållas informerad om väsentliga ting, som finns i regeringsformen. Vi säger att avsikten med sådana åtgärder är särskilt anmärkningsvärd med tanke på de åtaganden vi har när det gäller att bekämpa korruption. Det är viktigt när vi har debatterna i KU att vi fokuserar på just de frågor där vi har åsiktsskillnader. Vi vill dra en slutsats av den kritiska formulering som vi marscherar upp till, medan majoriteten inte vill dra den slutsats som vi drar från reservanternas sida. Rapporter om omfattande korruption måste komma till beslutsfattarnas och regeringens kännedom. Det kan inte vara så att så inte är fallet. 202 (): I grund och botten är vi överens med reservanterna om vikten av att bekämpa korruption och vikten av att vetskap om detta i våra verk kommer till del. Det som efterlyses i reservationen, nämligen särskilda regler och rutiner för hur man ska säkerställa att myndigheternas uppgift om korruption kommer till och regeringens kännedom, är egentligen inte en konstitutionell fråga. Inom ramen för regeringsformen 10:8 ligger implicit att en tolkning måste ske hos varje myndighet i varje enskilt fall kring vilka frågor som är av betydelse för förhållandet till annan stat. Det blir därför svårt att rikta någon konstitutionell synpunkt på handläggningen så länge 10:8 inte är mer precis i sin utformning. Vi är däremot överens i sakfrågan. Det är oerhört viktigt att säkerställa att biståndsmedel används till det de är avsedda för och att de inte försvinner i till exempel korrupta myndigheter utomlands. Jag yrkar på godkännande av utskottets ställningstagande i det här avsnittet. 203 () replik: Det viktiga är för det första signalen till Sida och andra myndigheter att 10 kap. 8 § finns och att man har skyldighet att underrätta i väsentliga frågor. Detta måste uppenbarligen ha varit en väsentlig fråga. Sida gjorde ju själv den bedömningen eftersom man gjorde utredningen. Man borde alltså enligt 10 kap. 8 § ha orienterat utrikesministern om detta. Det var en väsentlig fråga för utrikespolitikens bedrivande. Det kan inte vara en privatsak för en myndighet. Det är också därför 10 kap. 8 § finns. Vi säger att det borde finnas en särskild ordning för att uppfylla 10 kap. 8 §, så att man kan garantera att det faktiskt uppfylls. Vi kan konstatera att i det här fallet uppfylldes inte 10 kap. 8 §. Det borde ha uppfyllts och vi är ense om att man måste bekämpa korruption. Ändå kom det inte till vare sig eller regeringens kännedom. Det är detta vår kritik gäller: Man borde inom ha en särskild ordning så att den här typen av rapporter faktiskt kommer till regeringens kännedom. Därmed utgår vi från att också underrättas i frågor som ligger inom beslutsmakt, och det gäller ju frågorna om bistånd i väldigt stor utsträckning. Det är väl en ganska klok slutsats att komma till, men också att kritisera regeringen för att man inte har tagit ansvar för att utveckla 10 kap. 8 § så att detta faktiskt funkar. 204 () replik: Om och jag någonstans har en gemensam nämnare är det vårt internationella engagemang, bland annat just när det gäller utvecklingsländer. Jag kan hålla med om av vad du anförde i din replik hur viktigt det är att det inte förekommer korruption, att vi har koll på vad som händer med svenska biståndsmedel och så vidare. Vi har ett varmt engagemang i de här frågorna, både jag och , så vi är fullständigt överens om det. Problemet är att det inte är Sida vi granskar i det här fallet. Möjligen är det olyckligt att denna rapport inte har kommit till regeringens och kännedom, men det är en annan fråga som vi inte kan granska. Vi har inte rätt att granska myndigheterna. Det ligger på andra myndigheter att granska Sida. Vi kan inte göra det. Därför måste vi komma fram till det här ställningstagandet. Vi kan inte komma fram till något annat ställningstagande, vad jag kan se. Detta ligger inte heller på regeringen i första hand. Det är faktiskt som äger grundlagen i den bemärkelsen att det är KU som får gå in och lägga fram synpunkter om vi vill ha ändringar. Det är vi som har möjligheten att ändra i grundlagen. 205 () replik: Jag tror att vi närmar oss en ganska gemensam syn här. Vi är ense om att denna rapport borde ha kommit till regeringens och därmed också kännedom. Det hade naturligtvis varit rimligt för regeringen att dela med sig till . Det tror jag självklart hade skett. 10 kap. 8 § finns där. Det är också alldeles riktigt att vi inte granskar Sida. Det är inte vår uppgift att föra fram kritik för att Sida inte gjorde det som de borde ha gjort, nämligen föra rapporten vidare. Det var ju bra att Sida gjorde den. Vi säger dock och det är här vi har vår skillnad att det vore bra om regeringen hade ett system för att se till att 10 kap. 8 § följdes i det här hänseendet, om man helt enkelt vidareutvecklade 10 kap. 8 §. Det finns många grundlagsparagrafer som man följer upp på det sättet. Man kan ha interna bestämmelser i i ett sådant här fall eller till och med föreslå en lag, bara man har en ordning för detta. Det är någonting man borde ha gjort. Det är där vår skillnad ligger. Tyvärr har ju detta inte funkat; alltså borde man ha en rutin eller en särskild ordning för detta för framtiden. 206 () replik: Ja, men återigen: Det är inte Sida vi granskar. Vi kan säkert önska att regeringen ska ha särskilda ordningar för det mesta. Det finns mycket som inte står skrivet som jag vet att regeringen gör ändå. Vi får förutsätta att regeringen har koll på läget även i det här fallet. Det är jag övertygad om att man har. 207 (): Den ursprungliga storyn eller brottshypotesen när och lämnade in sin anmälan var ungefär denna: En rapport hade utarbetats på Sida. Den innehöll skarp kritik mot den palestinska myndigheten i allmänhet och i synnerhet. därefter åkte , var det väl, ned och träffade företrädare för den palestinska myndigheten. Tanken bakom anmälan var uppenbarligen att här fanns en rapport som innebar politiska problem för regeringen och alltså hemligstämplade man den. Av detta har det ju inte blivit speciellt mycket. Sedan kom en ny anmälan från en av dem som först hade anmält, nämligen . Där kom frågan upp om rutiner för rapportering av uppgifter om korruption och sådana saker. Frågan har alltså rört på sig en hel del innan vi kommit fram till slutsatserna. Vi säger i betänkandet: Vid granskningen har framkommit att det inte inom har beslutats några särskilda regler eller rutiner som syftar till att säkerställa att myndigheters uppgifter om korruption kommer till och regeringens kännedom. Det sistnämnda förhållandet kan emellertid inte föranleda kritik från konstitutionell synpunkt. Detta ska inte tolkas, menar jag, som att vi tycker att denna typ av rutiner absolut borde finnas även om det inte är absolut nödvändigt enligt regeringsformen. Så skulle man kunna läsa det. Så har inte jag uppfattat detta. Vad som är väsentligt är naturligtvis att regeringen när den fattar sina beslut om bistånd och vad det nu kan vara eller i sina relationer med andra länder har tillräcklig kunskap om förhållandena i dessa länder för att kunna fatta kloka beslut. Det är grunden. Detta gäller korruption självfallet. Det är en viktig aspekt i många sammanhang, i synnerhet när det gäller bistånd. Men det finns mängder av andra aspekter på förhållanden i andra länder som också måste rapporteras på ett rimligt sätt till regeringen som underlag för regeringens politik demokratins funktion, respekten för mänskliga rättigheter eller vad det nu kan vara. Det förefaller lite märkligt, tycker jag, att man just när det gäller problemen med korruption ska ha något särskilt slags rutin och apparatur för att klara av rapporteringen. Det är möjligt att jag har missuppfattat reservanterna, men detta förefaller mig något märkligt. Det viktiga är som sagt att de rutiner man har fungerar på ett rimligt sätt så att den information som ska fram också kommer fram. Det kan dock inte innebära att varje papper som skrivs i varje myndighet som har något att göra med sådant som skulle kunna vara relevant för regeringens politik ska rapporteras till berörda ministrar. Det skulle naturligtvis bli fullständigt ohållbart. Vad gäller just den här rapporten har jag inte läst den och kan inte göra någon bedömning av huruvida den borde ha gått till regeringen eller inte. Jag vet att den har kritiserats efteråt för att vara av låg kvalitet, men det har jag själv absolut ingen uppfattning om. Jag kan därmed inte heller säga att den skulle ha skickats till regeringen. 208 () replik: Låt mig börja med det sista. Poängen med att det kommer till regeringens och kännedom är ju att man då kan bedöma kvaliteten. Det är ju det som är det centrala. Huruvida den är av god eller låg kvalitet är inte det vi diskuterar utan just möjligheten att bedöma detta. Jag tror att det är bra om vi kan vara ense om att detta det handlar ju om en rapport om korruption i stor omfattning, skulle komma till beslutsfattarnas kännedom och vägas in i de beslut som berör det här. Sedan gällde det den särskilda ordningen. tog upp frågan om man ska ha särskilda ordningar för allting. Faktum är att vi har en särskild ordning vad gäller demokrati och mänskliga rättigheter som faktiskt tillkom på moderat initiativ jag var till och med själv drivande i den frågan. Därefter har ett enigt utrikesutskott, och därmed i sin helhet, krävt att vi ska ha denna typ av rapport om situationen för mänskliga rättigheter och demokrati i samarbetsländerna, precis som efterlyste. Det är också ett väsentligt område. Det kanske finns andra saker som man också belyser inför beslut om relationer med andra länder. Det gäller dock bara biståndsområdet. Det här gäller mer generellt. Det behöver inte vara biståndsländer; det kan vara andra typer av korruptionsrapporter. Där ska man ha en ordning. Jag delar uppfattningen att det inte kan gälla allting, och därför är det nog bra att ha just en ordning: Vad kan vara rimligt och inte rimligt att rapportera till regering och riksdag? Det är ju därför man har ordningar, för att försöka organisera det här så att det funkar i praktiken. 209 () replik: Jag börjar med just den här specifika rapporten. Det väsentliga i sammanhanget är väl om det faktum att regeringen inte fick just den här rapporten under ögonen innebar att det hos regeringen saknades tillräcklig kunskap om läget vad gäller korruption i den palestinska myndigheten. Detta har vi inte gått in och granskat, men jag har lite svårt att tro det. Det var ju ingen okänd sak att här fanns stora problem. Det är inte bara denna rapport som har legat till grund för den kunskapen, såvitt jag förstår. Det är möjligt att det hade varit bra om regeringen hade fått den, men det ligger liksom lite grann vid sidan av det som vi kan och bör bedöma i här i . Sedan säger utskottets ordförande att man ska ha en särskild ordning så att saker och ting kommer till riksdags och regerings kännedom så att vi kan bedöma kvaliteten. Däremot ska naturligtvis inte allt gå till riksdag och regering. För detta ska man ha en särskild ordning. Jag har lite svårt att få det där att gå ihop. I någon mening finns naturligtvis en särskild ordning. Någon typ av rutiner finns vad gäller hur man hanterar olika typer av rapporter, bra eller dåliga, men det finns naturligtvis redan. Jag har fortfarande lite svårt att förstå hur en särskild ordning och rutiner för just korruptionsaspekten skulle kunna fungera. 210 () replik: Det första är att man inte kan bedöma rapporten om man inte har sett den. Om du har tillfört viktig information till riksdag och regering kan man bedöma först när man läser rapporten. Det är det som är själva poängen, att få den under ögonen, se den. Därmed får man ett beslutsunderlag som kanske breddas, kanske inte breddas. Det centrala är att den kommer under beslutsfattarnas ögon så att de kan göra den bedömningen. Det andra, att ha en ordning, är väl just att man kan sortera ut en del praktiska problem. Vi har ofta ordningar för att se till att kunna hantera informationsflödet på ett riktigt sätt. Det är precis som säger, skulle man ha en ordning för varenda misstanke om korruption kanske man dränker regeringen med information. Man kan säkert på ett klokt sätt sortera ut så att man får fram det väsentliga och det viktiga, det som riksdag och regering bör känna till och som rimligtvis kan hanteras på en annan nivå. Vi har som sagt särskilda ordningar på olika områden som vi tycker är viktiga. Jag nämnde just mänskliga rättigheter och demokrati. Det finns säkert andra områden där man kanske behöver detta, men det är inte föremål för den här diskussionen. 211 () replik: Vet vi att den typen av rutiner inte finns som gör att man sorterar ut det material, de dokument och rapporter som behövs i regeringsarbetet och som behövs för arbete? Jag har levt i den föreställningen att den typen av rutiner faktiskt finns inom de olika myndigheterna. Sedan kan man ha synpunkter på om de fungerar tillfyllest överallt, om rätt beslut fattas i varje enskildhet och sådana saker. Men finns det verkligen grund för att säga att den typen av rutiner över huvud taget inte finns för att sortera och styra informationsflödet, som ju är rätt omfattande? Överläggningen var härmed avslutad. (Beslut skulle fattas .) 13 § Redogörelse för behandlingen av skrivelser till regeringen Föredrogs betänkande 2004/05:KU24 Redogörelse för behandlingen av skrivelser till regeringen (skr. 2004/05:75). 212 (): För att vara landets högsta och viktigaste beslutsförsamling får man faktiskt konstatera att uttrycker sig oerhört hovsamt och tillbakadraget i sina skrivelser till regeringen. gör sina tillkännagivanden till regeringen, det vill säga tillkännager som sin mening att den önskar att regeringen ska göra någonting. I vilket annat sammanhang skulle man uttrycka sig på det sättet och därefter förvänta sig att bli åtlydd? Inte vet jag. Vare sig i kommunfullmäktige eller i partiföreningen skulle en sådan formulering ha någon märkbar effekt, men så gör i alla fall . Måhända är det traditioner från med allenastyrande konungar som spökar i det ålderdomliga ordvalet. Trots att regeringen naturligtvis är klar över innebörden och meningen i tillkännagivanden visar det sig att regeringen, trots det fina ordvalet, inte riktigt respekterar skrivelser som den borde. Bland annat ligger 155 skrivelser i regeringens byrålådor och väntar på att bli behandlade. 32 av dem är mer än , och hela 3 stycken har legat utan att slutbehandlas. Detta är givetvis inte acceptabelt. Tänk er bara att det hade varit så med beslut från årsmötet i en genomsnittlig intresseorganisation. Styrelsen skulle fara all världens väg. Visst finns det skäl som gör att ett uppdrag från inte kan genomföras, tider och omständigheter förändras, ibland mycket snabbt, och då kräver redan det sunda förnuftet att regeringen ibland avstår från att fullfölja det av önskade uppdraget. Men då måste regeringen också redovisa för sin huvudman varför det inte varit rimligt att genomföra de av begärda åtgärderna. Uteblivna förbättringar i detta avseende har medfört att till sina tillkännagivanden i ökad utsträckning fogat ett sista-datum, inte för konsumtion utan för genomförande av de begärda åtgärderna. Det har inte alltid fått den förväntade reaktionen från regeringens sida utan dessa datum har ibland passerats utan att underrättats om vad som har hänt med respektive önskemål. I den del av utskottets betänkande som utskottet är enigt sägs det att det inte är ovanligt att behandlingen av skrivelser fördröjs på ett otillfredsställande sätt. Den gemensamma kritiken från gentemot regeringen kvarstår därmed, och utskottet påminner om att starkt underströk vikten av att regeringen gör ansträngningar för att undvika onödig tidsspillan i behandlingen av skrivelser. i enighet har utskottet den uppfattningen att det bör vara en prioriterad uppgift för regeringen att se till att riksdagsskrivelserna slutbehandlas och att rutinerna ses över som ett led i att komma till rätta med senfärdigheten. Ordalagen i den gemensamma uppfattningen i betänkande är alltså hårda i kritiken av regeringens attityd till krav. Utöver den gemensamma kritik som jag har varit inne på har och på initiativ, kan jag väl i all vänskaplighet meddela enats om att i en reservation kräva att regeringen, senast vid nästa års redovisning av skrivelser till regeringen, bör återkomma till och redovisa en strategi för hur hanteringen av skrivelser till regeringen ska effektiviseras och stramas upp. Jag yrkar bifall till den reservationen. 213 (): ligger det 155 ärenden i , skrivelser från , principbeslut som har fattat som regeringen ännu inte har verkställt. 32 av dem är äldre än . Det finns också åtskilliga ärenden som är betydligt äldre än så. Flera av de här ärendena har blivit rätt uppmärksammade. De har blivit direkt spektakulära. Vi har ett par ärenden som vi redan har diskuterat tidigare under dagens granskningsdebatt. Det ärende som jag tycker är mest flagrant har handlat om beslut att det skulle tillsättas en parlamentarisk utredning om socialförsäkringarna. Trots detta har regeringen helt struntat i att tillsätta en parlamentarisk utredning och i stället tillsatt en enmansutredning, i trots mot det riksdagsbeslut som har fattats. har också tydligt och klart uttalat att reklamskatten ska avskaffas. Trots att det har skett vid ett flertal tillfällen har beslutet ännu inte verkställts. Trots att det i förhållande till hela statsbudgeten är fråga om en rätt liten summa har regeringen inte lagt fram ett förslag om att avskaffa reklamskatten. har genom KU:s försorg i flera olika sammanhang granskat både enskilda fall och det övergripande mönstret i hur regeringen hanterar tillkännagivanden. Det intressanta är att det övergripande läget i fråga om hur regeringen hanterar tillkännagivanden inte har blivit bättre. har antalet icke verkställda beslut, eller antalet tillkännagivanden som inte har tillmötesgåtts, legat på ungefär den nivå de ligger på . Jag tycker att det är uppenbart att måste ställa krav på regeringen att hanteringen av tillkännagivanden måste stramas upp. Utskottets majoritet poängterar att rutinerna bör ses över i riktning mot att strama upp dem och att det är otillfredsställande med de tidsutdräkter som finns. Vi menar från reservanternas sida att det är en naturlig följd att utifrån det här resonemanget också ställa krav på att regeringen återkommer till med en tydlig strategi för hur det ska gå till, det vill säga hur hanteringen ska effektiviseras och hur rutinerna ska stramas upp. I skrivelse 75 som kommer från regeringen finns en förteckning över de beslut som har fattats och hur regeringen har hanterat dem uppställda departementsvis och uppställda på olika andra sätt. Men det finns ingen övergripande analys från regeringen om hur regeringen sammantaget ser på de tillkännagivanden som har kommit med, det vill säga de önskemål som har framförts. Det finns ingen övergripande analys över antalet tillkännagivanden, över omfattningen, om det finns en ökad komplexitet i tillkännagivandena eller något annat. Det finns ingen kommentar eller diskussion alls. Det är i högsta grad rimligt att regeringen med den utgångspunkten faktiskt återkommer till med en analys och en strategi för hur antalet tillkännagivanden som inte har tillmötesgåtts ska bringas ned. sägs i debatten att vi som är kritiska mot hur regeringen hanterar tillkännagivandena vill ha ett radikalt annorlunda regelverk för hur regeringen ska hantera tillkännagivanden. Det vill vi inte alls. Vi vill att det regelverk som finns ska följas. Det kan knappast vara en tillfredsställande situation när det år är så pass många tillkännagivanden från som inte följs upp och där regeringen inte informerar eller det går innan besluten över huvud taget verkställs. Det är inte tillfredsställande. Utskottet har i total enighet sagt att utgångspunkten när det gäller tillkännagivanden ska vara att de tillmötesgås. Med så många ärenden som ligger i gömmor kan det knappast anses att den utgångspunkten är tillmötesgången i regeringens hantering. Med detta vill jag också yrka bifall till den reservation som finns i betänkandet. 214 (): Jag håller här i min hand skrivelse 75, omnämnd , inte bara i den debatt vi just nu för. Jag tycker att den ger en bra överblick och uppdatering av regeringens hantering och beredning av tillkännagivanden. Jag håller med om att den är på sina håll lite ojämn i redogörelsen av var ärendena befinner sig någonstans i . Det finns för flera ärenden ordentliga redovisningar, och man får en bra bild av hur regeringen tänker arbeta framgent. På andra punkter är det bara en kort kommentar. Det instrument som redovisningen är för oss är bra för kontroll- och uppföljningsarbete av regeringen med anledning av de olika skrivelser som beslut föranleder. I KU:s beredning av skrivelsen har de yttranden som övriga utskott har lämnat till utgjort ett bra och viktigt underlag. Med tanke på att just skrivelse 75 debatterades också med anledning av att ett par särskilda ärenden behandlades under granskningsdebatten, vill jag hänvisa till och instämma i mycket av vad som sades av , och om synsättet på tillkännagivandena och också den praxis som har utvecklats. Det förtjänar att upprepa en del av det som är utskottets utgångspunkt och som tidigare ställt upp på. Det finns inte någon rättslig eller formell reglering av frågan om tillkännagivanden. Utskottet förutsätter återigen att de fem punkter som redovisades är relevanta. Det var som tog upp dem i sitt anförande. Till det markerar utskottet i den här betänkandetexten vikten av att regeringen gör ansträngningar för att undvika onödig tidsutdräkt. KU stöder också det som arbetsmarknadsutskottet framhåller i sitt yttrande, nämligen att det bör vara en prioriterad uppgift för regeringen att se till att riksdagsskrivelserna slutbehandlas. KU skriver också att rutinerna bör ses över som ett led i att komma till rätta med ärenden som onödigtvis drar ut . Det finns många intressanta aspekter på frågan.