prot · GT0946 · 2005-12-07 00:00:00 — Från de här mer översiktliga tankarna om framtiden går jag över till dagens bekymmersamma situation. Efter elva socialdemokratiska regeringsår är alltså nästan var sjätte svensk sjukskriven eller förtidspensionerad. Regeringen gav efter åratal av passivitet ett löfte om att halvera sjukpenningdagarna till 2008, och tilltron till det målet finns inte ens på det egna . I brist på en sammanhållen politik som verkligen skulle minska ohälsan återstår bara att tricksa med statistiken, och det har vi sett åtskilliga prov på. Medan sjukpenningdagarna visar en viss minskning glädjande nog ökar antalet förtidspensionerade svenskar dramatiskt. Jag väljer att kalla sjuk- och aktivitetsersättningen för förtidspension så vet vi alla vad jag menar. Även om statsministern sade att han inte vill att människor ska leva på förtidspension, undertecknade han en skrivelse från regeringen till som beskriver fördelarna med att långtidssjukskrivna får förtidspension. Som ett bärande motiv anges att förslaget innebär en utgiftsminskning för staten. Den här förmenta utgiftsminskningen ska ställas mot det förhållandet att statens intecknade kostnader för förtidspensioner nu är gigantiska . Det är ett kostnadsberg som på allvar hotar alla kommande välfärdsambitioner för våra barn och barnbarn. , eller närmare bestämt , för sedan, återfanns 555 280 personer i arbetsför ålder i statistikkolumnen för förtidspensionerade 224 734 män och 330 546 kvinnor. Jag tar de här exakta talen för att vi ska försöka se den mängden människor framför oss. Ingen enskild människa ska skuldbeläggas för detta. För många har beslutet om förtidspension varit det enda rimliga, och man har inrättat livet efter de villkoren. Men det som händer är en systematisk tvångsöverföring av långtidssjukskrivna till förtidspension. Speciellt oroande är det att alltfler unga drabbas. är mer än 70 000 förtidspensionärer under . fattas nästan 13 000 nya beslut för den gruppen. Den här bilden blir så mycket dystrare när man vet att förtidspensionen inte bara sänker personens ersättning från till högst utan också i princip är permanent fram till ålderspensioneringen. var det som hittade tillbaka till arbetsmarknaden. Kön av personer i riskzonen är också skrämmande lång. Över 140 000 personer är sjukskrivna , och av dem är 93 000 sjukskrivna . Så ser rekryteringsunderlaget ut till det i princip livslånga utanförskap som förtidspensioneringen är. Vi kristdemokrater vill att alla förtidspensioner ska omprövas. Först bör de senaste årens beslut komma i fråga. Vi vill stödja de personer som vill och kan gå tillbaka till arbetet genom rätt insatser. Det som saknas i alltför många fall är en genomtänkt individuell rehabiliteringsplan. erbjuds inte ens var tionde långtidssjukskriven en verklig rehabilitering, och det trots att statistiken visar att två tredjedelar av dem som rehabiliteras kan återgå till arbete helt eller delvis. Rehabilitering lönar sig alltså. Det finns ett antal studier som visar att ett aktivt och snabbt agerande vid sjukskrivningen och aktiva rehabiliteringsinsatser får positiva effekter för individen. Passiviteten är direkt förödande, och för varje ytterligare sjukskrivningsdag ökar risken för utanförskap. Vi kristdemokrater vill stärka det förebyggande arbetet. Vi vill införa en samlad friskförsäkring, som vi kallar det, som ersätter det uppdelade ansvar som finns hos de fyra offentliga aktörerna. Helhetssynen saknas , och alltför många människor bollas mellan huvudmännen. Den så kallade under ledning har stått modell för våra förslag och ställer den utsatta människan i centrum. Politiken för att minska ohälsan saknar ett övergripande samhällsekonomiskt perspektiv. Det finns inga samverkande incitament. Därför anser vi kristdemokrater att rehabiliteringsansvaret ska flyttas från de nuvarande fyra aktörerna, landstingen, kommunerna, och arbetsförmedlingen, till en huvudman som har ett samordnat ansvar och samlade resurser. Det här är försäkringsgivarens fem uppgifter som alla är lika viktiga för individen och också för samhället. För det första ska man arbeta med förebyggande insatser. För det andra ska man beräkna och betala ut ersättning till individen, dels för inkomstförlusten, dels i form av andra ersättningar och bidrag. För det tredje ska man ansvara för rehabiliteringsutredningen. En tidigare och grundligare utredning är förutsättningen för en lyckad rehabiliteringsprocess. För det fjärde är uppgiften att aktivt verka för att den sjukskrivna individen kan komma tillbaka till sitt tidigare arbete eller, om det inte är möjligt, komma tillbaka till annat arbete. För den som saknar anställning ska försäkringsgivaren se till att arbetsförmågan återupprättas. Den femte uppgiften är att ansvara för uppföljning så att de positiva effekterna kan bestå. Den här fokuseringen på individens behov snarare än samhällets sektorisering och revirtänkande är en grundstomme i politik för en bättre hälsa för människorna och ett minskat tryck på samhällsekonomin. Tiden medger inte att jag närmare utvecklar de övriga förslag som vi har i olika reservationer. Jag inledde mitt anförande med att säga något om behovet av långsiktigt hållbara socialförsäkringar. Låt mig avsluta med några ord om tilltron till själva försäkringen. Det är oerhört viktigt. Insikten om det tycks ha växt även hos regeringen. ville ingen erkänna att det över huvud taget skulle kunna förekomma ett överutnyttjande av sjukförsäkringen. återfinns till och med ordet fusk i budgetpropositionen. Självfallet måste vi slå fast att varje utbetalning på felaktiga grunder är en stöld från den som behöver stödet bäst. För att komma till rätta med problemet krävs mer resurser till , samkörning av olika register och kännbara straff för bidragsfusk. En skärpt attityd går inte ut över de svagaste, som man verkar påstå . Att stärka tilliten till sjukförsäkringen och andra stöd är i själva verket att slå vakt om de svagaste. Jag står självklart bakom alla kristdemokratiska reservationer i betänkandet, dem vi har själva och dem vi har tillsammans med andra partier, men nöjer mig här med att yrka bifall till reservation 1. 48 (): I nöden prövas vännen, brukar man ju säga. Och välfärden i det här landet låt oss säga som det är har länge varit i nöd. Det betyder också att människor inte alltid fått det de har rätt till, fått den värdighet de förtjänar. Då kan man lätt se vilka det är som är välfärdens vänner och vilka som är dess fiender. Den här debatten kommer att visa en del av dessa skiljelinjer. Man kan börja med att se till de grundläggande delar som välfärdssamhället bygger på: rätten till arbete för alla med värdig ersättning, riktig lön, generell välfärd, skatt efter bärkraft, ett socialförsäkringssystem som bygger på inkomstbortfallsprincipen och synen på människor som aktiva, sociala varelser som vill bidra men möter hinder för att göra det. Vi har varit, och vi är fortfarande, kritiska. Den här vackra bilden av hur välfärden har varit organiserad har inte alltid stämt. I det folkhem som har byggts har inte alla omfattats av välfärden. Det finns de som har bott i källaren i välfärdsbygget, inte sett ljuset, inte befunnit sig i den värme som många har omfattats av. Det finns också de som har slunkit undan sitt ansvar för att bidra. Bredvid folkhemmet byggdes ett och annat slott där de mest välbeställda kunde leva sina liv i överflöd. Det här perspektivet med folkhem och välfärdsbygge riskerar också att skymma en del maktdimensioner som man måste synliggöra och lyfta fram. Det gäller förhållandet mellan klasser, som inte bara handlar om levnadsvillkor utan också om möjligheten att styra sitt eget liv och påverka samhällsutvecklingen. Det gäller också förhållandet mellan män och kvinnor. För i det där folkhemmet fanns ju ett och annat kök också, där en kvinna emellanåt nej just det: systematiskt var den som skötte markservicen. Ändå måste man konstatera, såväl ur ett klassperspektiv som när det gäller jämställdhet mellan män och kvinnor, att det system som vi diskuterar saknar motstycke i världen när det gäller utjämning både mellan män och kvinnor och mellan människor med olika levnadsvillkor från födseln. Det är viktigt att komma ihåg att det var just arbetarrörelsen, och inte minst då den fackliga delen, som ville ha ett välfärdssystem för den arbetarklass som aldrig skulle kunna köpa sig privata lösningar. Det är grunden till det som har varit uppbyggt. hotas de här principerna på flera områden. Vi ser en arbetslöshet som är alltför stor. Vi kan inte blunda för detta faktum. Då gör vi oss själva en stor otjänst. En av grunderna för detta är de nedskärningar som skedde . Det var massavskedanden i offentlig sektor. Det var privatiseringar och därmed också alltmer slimmade organisationer där färre människor skulle utföra mer arbete, ibland till lägre ersättning. Det här får förstås konsekvenser. Det innebär utestängning för den som inte för tillfället passar in i den mall som arbetsgivaren, offentlig eller privat, har tänkt sig att använda. Det innebär ökade sjukskrivningar. Det innebär att människor ställs utanför för att det påstås att de inte får plats. Vi ser också alltfler särlösningar där de som har råd får bättre välfärd, bättre vård. De kan köpa sig den rätten. Vi ser, och såg framför allt i den skatteuppgörelse som och Socialdemokraterna då genomförde, förändringar av skattesystemet som innebär en underfinansiering. Vi ser fortfarande alltför lite progressivitet i skatteskalan. Vi ser hur privata försäkringar växer fram. Det är en missfärgning, får man väl säga, av det system med försäkringar som talade så väl för tidigare. Vi ser också en jakt på sjukskrivna, på arbetslösa. Människor behöver numera inte bara incitament, som det hette , alltså ekonomiska fördelar på något vis, för att vilja vara med och bidra. måste de kontrolleras. måste de jagas. måste man verkligen leta upp varenda rackare som gömmer sig därute i någon stuga och inte vill bidra. Alltfler börjar också se våra gemensamma försäkringar som bidrag. Det är inte bara en grundläggande missuppfattning och felsyn, utan det är egentligen direkt okunnigt. Det handlar ju om avstått löneutrymme, pengar man har arbetat ihop under sin anställning. Därför gäller nu försvarskamp. En del ovänner vill ju göra nöden större. Vi avvisar därför de sänkta ersättningsnivåer som bland annat driver, och det tycks ju som om de får med sig sina borgerliga alliansfränder. I vilken takt det blir återstår att se i slutändan, men de är inne på just den linjen. Vi avvisar fler karensdagar, som både och enligt dagens betänkande vill införa. Vi tror inte att man blir friskare bara för att man får lägre ersättning. Vi tror tvärtom, och jag ska återkomma till det, att den som kan vara hemma eller två slipper risken att bli långtidssjuk. Vi avvisar den privatisering av arbetsskadeförsäkringen som borgerliga partier, alliansen, här vill genomföra. Vi motsätter oss de borgerligas förslag om en fuskminister. Det är ju ganska osannolikt att ett sådant förslag skulle kunna bemötas på något seriöst sätt. Jag känner folk som har parkerat fel. Ska vi ha en felparkeringsminister också? Jag vet människor alltså jag har hört talas om människor, jag känner inga personligen som ibland bryter mot trafikreglerna. Ska vi införa en följa-trafikreglerna-minister också? Missförstå mig inte: Oegentligheter och felutnyttjande måste bekämpas. Så har det alltid varit. Men att göra det till någon form av huvudfråga är att begå ett misstag eller att medvetet vilja vilseleda den som lyssnar. Men jag måste säga att även delar av arbetarrörelsen tycks tveka i sin vänskap till den generella välfärdens grundläggande principer. Därför avvisar vi att socialförsäkringarna ska göras om med pensionssystemet som grund, vilket Socialdemokraterna nu har börjat utreda. Vi vet nämligen vilka det är som kommer att få betala i ett sådant system. Jag står bakom samtliga reservationer och yrkar bifall till reservation 2 under punkt 1. Vi utmanar också fackföreningsrörelsen att åter börja se socialförsäkringssystemen som en facklig fråga. Kampen om det avstådda löneutrymmet är inte bara en partipolitisk fråga, utan det är också en facklig fråga. Den dag fackföreningarna åter börjar inse detta kommer en stark allierad, som behövs, att kunna ge sig in i den diskussionen. Visst handlar det om försvarskamp. Men vi vill också, och vi lyckas på några punkter, flytta fram positionerna. Taket i sjukförsäkringen höjs från . Det är förstås ett viktigt steg för att bevara just inkomstbortfallsprincipen. Det är värt att notera att ju talar sig varmt för detta men åtminstone inte nu är berett att höja taket. Det blir en intressant fortsatt debatt i den frågan. Vi har också fått igenom en motion som kräver utvärdering av hur den utökade sjuklöneperioden slår mot mindre företag. Det finns en allmän missuppfattning i debatten om att Vänstern i allmänhet skulle ha något problem med företag. Det har vi inte alls. Vi har problem med stora företag som tjänar pengar på människors arbete, som flyttar och lägger ned lönsam produktion så fort de ökar vinsterna någon annanstans. Men det finns ett problem både för de små företagen och för de människor som riskerar utestängning från arbetsmarknaden, från anställning i de här företagen, om sjuklöneperioden trots garantier ändå innebär att man inte vågar anställa. Därför är vi glada att motionen, som ursprungligen väcktes av , , nu fått ett så genomgripande stöd i denna kammare efter en och annan diskussion i utskottet. Vi vill emellertid göra mer än så. I en reservation föreslår vi avskaffande av karensdagen. Vi vet att sjuknärvaron är ett minst lika stort problem som sjukfrånvaron. Det handlar om att människor av ekonomiska skäl tvingas gå till jobbet trots att de egentligen borde stanna hemma. I stället kanske de själva blir sjukare och riskerar att också smitta andra. Men det är klart, om man har synen att vi måste pressa människorna lite för annars skulle de ligga hemma och lata sig och vara sjuka, som det ju heter, ja, då vill man förstås bevara karensdagen. Vi delar dock inte den uppfattningen. I en annan reservation vill vi att ett bättre genusperspektiv ska genomsyra rehabiliteringsarbetet. Vi vet att kvinnors och mäns arbetsmarknad och arbetsuppgifter ser olika ut, och deras möjligheter att komma tillbaka måste också se olika ut. De måste individualiseras, som någon nämnde tidigare, med ett könsperspektiv. Vi motsätter oss samordningen inom socialförsäkringsområdet på EU-nivå. Det brukar börja med att man för samtal. Sedan kallas det öppen samordning. Därefter kommer någon form av övergripande regleringar, och är man inne i ett system där det mesta bestäms på överstatlig nivå, långt borta från de människor som berörs. Vi har sett det hända på andra områden, och vi har varnat för det när det gäller socialförsäkringsområdet. Många i kammaren säger att vi överdriver, men vi får väl se var vi i slutändan landar. Vi vill också göra andra, mer omfattande satsningar. Om utvecklingen på allvar ska kunna brytas är det nödvändigt med fler människor i arbete. Därför vill vi anställa människor självfallet i privat sektor, vi lägger fram sådana förslag, men också i offentlig sektor. Varför inte göra en ordentlig satsning? 200 000 nya anställda i offentlig sektor vore att ta tag i arbetslöshetsproblematiken. Det skulle dessutom göra det möjligt för människor i den offentliga sektorn att få en arbetsmiljö som präglas av att man har tid med de uppgifter som man är ålagd att utföra. För att minska arbetsskador och hets vill vi införa ett mänskligare tempo i arbetslivet. Sex timmars arbetsdag vore en utmärkt reform som också samhällsekonomiskt skulle vara lönsam. Ja, i nöden prövas vännerna. Det är noterat. De attacker som högern riktar mot de gemensamma socialförsäkringarna talar sitt tydliga språk. Mot detta ställer vi de grundläggande principer som varit giltiga från början och måste förstärkas: rätten till arbete, en generell välfärd, skatt efter bärkraft, inkomstbortfallsprincipen och synen på människor som aktiva sociala varelser som faktiskt vill bidra. 49 Förste vice talman () replik: ingår i en försvarskamp för socialförsäkringssystemen. Innebär det att är nöjd med nuvarande tingens ordning? Det måste väl vara en del av det. Är han nöjd med att, som uttrycker det, i arbetsför ålder står utanför arbetsmarknaden? Är han nöjd med att vi har 555 000 förtidspensionerade, väldigt många mot sin egen vilja, väldigt många som själva anser att de har arbetsförmåga kvar? Vill därmed inte att det ska löna sig att arbeta, eller tycker han att det ska vara rimligt att man tolererar det fusk som kan finnas, och finns, i delar av systemet? För mig är det inte fråga om en försvarskamp utan en reformkamp. Jag vägrar att acceptera 555 000 förtidspensionerade när av dem anser att de har arbetsförmåga, helt eller delvis. Jag vägrar att acceptera att det knappast ska finnas någon marginal mellan ersättningssystemen och att arbeta; jag tycker att det ska löna sig att arbeta. Och jag vägrar att acceptera att vi fått en sådan expansion i frånvaron som vi nu har och att vi lämnar så många bakom oss. För mig gäller att det ska löna sig att arbeta. För mig gäller att vi ska bry oss om dem som ställs utanför. Därför måste vi satsa mycket mer resurser och vilja på rehabinsatser, som vi vet ger positiva effekter, och återföra människor, efter egen förmåga, helt eller delvis till arbetsmarknaden av sociala skäl för deras egen skull, men även för statsmaktens skull. Jag är inte nöjd med tingens ordning . 50 () replik: Låt mig överraska Per . Jag är inte heller nöjd med tingens ordning. Låt mig också påminna om att jag mycket tydligt sade det i mitt anförande. Det blir ofta så i riksdagsdebatter har jag lärt mig att man säger något, och så har en företrädare för ett annat parti, med en annan riktning, i förväg förberett sig för vad han eller hon ska fråga. Då kan det lätt bli att, trots att man gjort en ståndpunkt mycket klar, man får en fråga om varför man inte tycker som man ju sade att man tyckte. Jag är ganska tydlig med att jag inte alls är nöjd, men för att kunna gå vidare och reformera måste man förmå att försvara. Attackerna är ju tydliga, och det är Per parti som kliver fram i täten för den allians som kommer att attackera våra gemensamma försäkringar. För vad är en andra karensdag om inte att sätta ytterligare press på den enskilde? Vad är en sänkt ersättningsnivå, en ökad skillnad mellan lön och ersättning som Per uttrycker det, om inte att säga att skälet till att människor inte har arbete är att de inte har lust att arbeta eftersom de inte har tillräckliga incitament för att göra det. Vi har inte den synen, och därför var jag noga med att peka på att vi ser människor som aktiva, viljande deltagare. Det finns en skillnad i människosyn mellan mig och Per , mellan våra politiska riktningar. Men det handlar inte om att vi ingenting vill göra. Jag gav ett antal exempel på vad vi faktiskt vill göra. Vi vill att det ska löna sig att arbeta. Om Per är genuint intresserad av detta så låt oss då bedriva en politik som gör att de fackliga organisationerna kan ta en större del av vinstutrymmet. Det lönar sig att arbeta om vinsterna används för löner i företag, i form av skatt till den offentliga sektorn och därmed till gemensam välfärd inte till människor som är födda med guldsked i mun. Vi skiljer oss avsevärt, men inte i fråga om huruvida det finns problem eller inte utan i fråga om vilka lösningar vi väljer. 51 Förste vice talman () replik: vill höja taket i sjukförsäkringarna, har jag förstått, och därmed går de åt andra hållet. Det finns väl en direkt motsägelse i den delen. Sedan är jag glad att det nu verkar som om vill börja överge försvarskampen för en reformkamp. Jag måste säga att det är ett misslyckande när en så stor andel av den arbetsföra svenska befolkningen står utanför arbetsmarknaden och, mer eller mindre frivilligt, finns i försörjningssystem. Vi säger stramare bidrag som vi sänker skatten för låg- och medelsinkomsttagare, för dem som arbetar, med . Jag tror att det är bra. Jag tror att det också är bra att satsa på mer rehabinsatser, att hjälpa en stor del av dem som säger att de har arbetsförmåga kvar att, helt eller delvis, kunna komma tillbaka till arbetsmarknaden, till de sociala nätverken, till självkänslan, till att kunna vara delaktiga i samhällsutvecklingen. Är inte missnöjd med förtidspensioneringarna? Är han beredd att satsa på våra förslag om ökade rehabinsatser för att inte lämna 555 000 förtidspensionärer, som säger att de har arbetsförmåga kvar, bakom oss utan i stället ge dem möjligheter till deltidsjobb eller heltid om det går att rehabilitera dem till det? Är det inte ett misslyckande att någonsin återkommer i arbete? Det är ett slöseri med mänskliga resurser, med sociala resurser och med skatteresurser. Vi vill satsa och hjälpa människor tillbaka, men det ska också löna sig att arbeta. Det är helt korrekt. Det är bra för moralen. Vi är beredda att bekämpa fusk inte för att vi tror att fusket är jättelikt, men det är bra för moralen att bekämpa det. 52 () replik: Det är bra för moralen, säger , och det som är bra för moralen är bra för alla. Jag tycker om moral, men jag tycker att den ska användas så att samma mått och verktyg gäller för alla. Jag kan inte tänka mig en moral i näringslivet, där människor får leva med vilka villkor och förmåner som helst bara för att de råkar vara födda med en stor aktieportfölj, och en helt annan moral för vanligt folk. Är jag missnöjd med förtidspensioneringarna? Jag tror att man kan skåda ut över den här kammaren, och även om den vore fullsatt skulle man inte finna en enda person som skulle säga: Jag är rätt nöjd med att människor förtidspensioneras; jag tycker att det är ganska bra. Så är det självfallet inte. Är vi nöjda med de insatser som görs så länge människor som inte vill står utanför arbetsmarknaden därför att de är sjukskrivna, därför att de är arbetslösa? Är vi därmed beredda att stödja moderat politik? Nej, säger jag också på den punkten. Det innebär ju i praktiken att situationen på många punkter förvärras för vanliga människor. Stramare bidrag, kallar Per det. Vi vet vad det betyder. Det är mindre pengar i plånboken för den som har oturen att vara ställd utanför. Det är mindre pengar över för den person som faktiskt har problem med att få en plats på arbetsmarknaden. Det är värt att notera att det sägs stramare bidrag. Vi talar om socialförsäkringssystem, inte bidragssystem. Vi kan tala om bidragssystem också, men det är nog en annan debatt, skulle jag vilja hävda. Avstått löneutrymme, pengar man själv har samlat ihop, är det vi diskuterar. Och det vore väl ändå ärligt, eftersom vi är för höjda tak och vill bevara inkomstbortfallsprincipen, om Per erkände hur det egentligen var. Per anser ju att hela det här välfärdsbygget är ett misslyckande. Han vill ha ett i grunden annorlunda system. 53 BO () replik: Det är inte så ofta som och har samma uppfattning. Möjligen är det ännu mer sällan som och jag har samma uppfattning. Men när vi talar om försäkringar principiellt verkar vi inte ligga så långt ifrån varandra. Jag har noterat att med sina företrädare i de här debatterna har pläderat för socialförsäkringar och för inkomstbortfallsprincipen även under de år när det kanske var som mest strid om det. Det bör man kunna notera även från vårt håll. Det jag skulle vilja veta lite mer om är den principiella synen hos . Innebär de här resonemangen att man är emot att det tas ut där det inte finns något försäkrat? Jag har noterat att ni till skillnad från oss nu har ansett att det finns utrymme nog ekonomiskt att trots utvecklingen inom sjukförsäkringen och förtidspensionen höja taket till tio basbelopp. Där minskar ni till skillnad från oss i årets budget det som är oförsäkrat. Men det jag är ute efter är mera principen. Tycker och att man ska ta bort premierna där det inte finns något försäkrat eller att man ska se till att man tar bort taken?