prot · GS09104 · 2005-04-13 00:00:00 — Jag vill att regeringen tar fram ett förslag för att begränsa användningen av ensamarbeten. För trots att mycket har gjorts när det gäller att genom lagar och föreskrifter förhindra ensamarbete och nätter tycks inte förekomsten av rån, hot och psykisk stress ha minskat. Utvecklingen inom exempelvis butiker visar att förekomsten av rån ökar. Trots föreskrifter om ensamarbete har brottsligheten inom handeln tilltagit, och arbetsmarknadens parter har inte lyckats komma till rätta med situationen. Jag anser att ytterligare begränsning av förekomsten av ensamarbete och nätter borde vara en självklar åtgärd. Jag står givetvis bakom alla motioner och reservationer som behandlas i detta betänkande, men för att vinna tid yrkar jag bara bifall till reservation 5 under punkt 3 och reservation 14 under punkt 8. 221 (): Goda arbetsvillkor och möjlighet till utveckling i arbetet är det övergripande målet för arbetslivspolitiken, det vill säga att uppnå ett arbetsliv där inte människor slås ut eller drabbas av skador eller ohälsa till följd av arbetet. Det betänkande vi nu tar ställning till är mycket omfattande och brett och en god genomgång av de olika motionsförslag som inkommit. Det vittnar också om att målet om goda arbetsvillkor och möjlighet till utveckling i arbetet engagerar många av ledamöter. Vi har, som många redan varit inne på, en mycket tydlig lagstiftning vad gäller arbetsmiljön i . Enligt arbetsmiljölagen ska arbetsinnehållet utformas så att arbetstagaren inte utsätts för fysiska eller psykiska belastningar som kan medföra ohälsa eller olycksfall. Dessutom ska arbetstagaren ges möjlighet att medverka i utformningen av sin egen arbetssituation samt i det förändrings- och utvecklingsarbete som rör arbetstagarens eget arbete. Arbetsmiljölagen är ju en ramlag som anger de grundläggande kraven i arbetsmiljöarbetet. Det är i föreskrifter som det mer i detalj anges vilka krav och skyldigheter som finns i fråga om arbetsmiljön. Det kan exempelvis gälla farliga kemikalier, psykiska och fysiska belastningar, användning av personlig skyddsutrustning eller det systematiska arbetsmiljöarbetet. Skrifterna utarbetas ju också i nära samarbete med arbetsmarknadens parter. Det finns en lång tradition i av att arbetsmiljöfrågorna hanteras på det sättet, och därför är många av motionsyrkandena kanske inte reellt frågor för kammaren att avgöra. Många faktorer har drivit fram förändringar i samhället, och då har också arbetslivets förutsättningar förändrats. Det är ett uppskruvat tempo, ökade krav på flexibilitet hos arbetskraften och neddragning och minskning av personal som har lett till en ökad belastning och stress för anställda men också för arbetsledning och företagare. Nya, lösare anställningsformer har också lett till mindre inflytande och delaktighet på arbetsplatsen. Internationellt sett är de arbetsrelaterade olyckorna få i . Men ändå inträffar för många dödsolyckor på svenska arbetsplatser. Vi kan, precis som nämnde, ta del av tidningen genomgång av antalet arbetsolyckor med dödlig utgång som har lett till fällande domar. dog 185 arbetstagare till följd av olyckor på arbetsplatsen, varav tio olyckor ledde till fällande domar. Vi har, som sagt, en tydlig lagstiftning som innebär att arbetsgivaren har ansvaret. Men det här visar ändå hur svårt det är att fastslå ansvaret. Arbetsmiljöproblemen är mycket komplexa, och för att lyckas med att komma till rätta med ohälsan i arbetslivet krävs samverkan mellan många aktörer. Som politiker har vi vår roll, individen har sin, men ett stort ansvar vilar på arbetsmarknadens parter. Det är nämligen på arbetsplatserna som förändringar måste ske för att arbetet ska upplevas som positivt och spännande. Människor måste orka med ett helt arbetsliv och också kunna ta sig tillbaka när de en gång fallit ifrån det aktiva arbetslivet. Arbetslivet måste anpassas på ett sådant sätt att det också är möjligt att kombinera arbetet med familj, fritid och andra intressen och må bra. Eftersom ohälsan varierar det vet vi genom många olika undersökningar mellan olika arbetsplatser, visar det också tydligt att möjligheterna till inflytande och delaktighet är viktiga faktorer om man ska trivas på sin arbetsplats. Att kunna påverka arbetets organisation, sin arbetstid och hur den ska förläggas är sådant som måste finnas med i utvecklingen av ett gott arbetsliv. Ett modernt arbetsliv kräver också anpassning till människors livssituation och förutsättningar. I betänkandet behandlas också framställning till som innehåller slutsatserna utifrån granskning avseende tillsyn. föreslår att begär att regeringen ska vidta åtgärder för att förbättra styrningen, uppföljningen och återrapporteringen till vad gäller tillsyn. Vi kan konstatera, vilket också själv gör, att regeringen har tagit till sig av kritiken och avser att i budgeten återkomma till med en redogörelse för de åtgärder som har vidtagits med anledning av rapporten. har också vidtagit eller planerar åtgärder inom i stort sett alla områden som behandlas i rapporten. Det fick också vi i utskottet lyssna till när vi besökte verket . Med hänvisning till den rad åtgärder som redan är vidtagna eller planerade ser utskottet inget skäl att tillstyrka framställning, men vi kommer naturligtvis att följa arbetet. Jag skulle särskilt vilja beröra ett område i betänkandet som många av de andra talarna har varit inne på, nämligen att ett hälsosammare arbetsliv måste grundas på ett ambitiöst förebyggande och rehabiliterande arbete. Därför är företagshälsovården en viktig komponent och en central aktör i stärkandet av det lokala arbetsmiljöarbetet. En bra företagshälsovård innebär att man kan bota sjuka arbetsplatser i stället för att få sjuka arbetstagare. Företagshälsovården har omstrukturerats och förändrats, och roll och utformning har diskuterats även i denna kammare. Regeringen tillsatte en företagshälsovårdsutredning för att se över såväl den framtida omfattningen som kvaliteten i företagshälsovården. Utredningen presenterades och remissbehandlas för tillfället. Regeringen har redan aviserat att en proposition kommer . Och i stort sett alla de motionsförslag som finns i detta betänkande om företagshälsovården finns också i den utredning som remissbehandlas för tillfället. Med detta yrkar jag bifall till förslaget i betänkandet och avslag på reservationerna. 222 () replik: presenterade regeringen en rapport om Lissabonstrategin. Den heter Lissabonstrategin i halvtid. Där står ganska mycket intressant att läsa just om arbetsmiljö. Därför skulle jag vilja ställa en fråga om den analys som man kommer fram till där. Vad tror Socialdemokraterna är orsaken till att sjukfrånvaron inom EU är så mycket högre i de nordeuropeiska länderna och högst i jämfört med de sydligare länderna som antalet svåra arbetsolyckor är så många fler i de sydligare länderna? Om det enligt regeringen är den dåliga miljön på våra arbetsplatser som är orsaken till den höga sjukfrånvaron, varför gäller då detta bara i ? 223 () replik: Jag har tyvärr inte tagit del av det resonemang som förs i den rapport som refererar till. Däremot kan jag spontant bara reflektera på så sätt att jag i mitt anförande inte på något sätt försökte lägga orsaken till alla problem med ohälsan på arbetsplatsen. Tvärtom är det ett mycket komplext problem. Som politiker har vi ett stort ansvar att på i stort sett alla politiska områden också se till att göra det lite lättare för människor. Och jag är den första att skriva under på att den ohälsa och den stress som kvinnor upplever för att få livspusslet att gå ihop inte bara handlar om arbetet. Men arbetsplatsen har en stor betydelse. Men det handlar naturligtvis också om att vi måste vara i ständig opposition, som själv uttrycker det, mot orättvisor som gör att människor kanske upplever en väldigt stressig vardag. Vi kan till exempel inte acceptera att pendeltågen återigen är försenade . Vi kan inte acceptera att vi kanske inte har möjlighet att förlägga vår egen arbetstid. Vi kan inte acceptera att vi får vänta alltför när vi ringer till olika myndigheter och så vidare. Det finns massor av saker som vi som politiker kan göra för att underlätta människors levnadssituation. Men arbetsplatsen har en stor betydelse, och det måste jag ändå fortsätta att hävda eftersom man gör det lite enkelt för sig genom att säga att arbetsplatsen inte har en stor betydelse. Olika undersökningar visar det. Vid en jämförelse mellan två arbetsplatser, som i stort sett ser likadana ut, kan man se att ohälsan skiljer sig markant åt. Där kan man se i arbetsorganisationen att inflytande och delaktighet för de anställda har mycket stor betydelse. Det tror jag har stor betydelse för den ohälsa som vi ser. 224 () replik: Jo, arbetsplatsen spelar absolut roll. Jag vill lite grann haka på det som var inne på, nämligen att det ändå är kvinnorna i dagens som har den högsta sjukskrivningen och att de inte heller har den valmöjligheten som hon var inne på. I de sydligare länderna i finns denna valmöjlighet. Kvinnor har alltså mycket mer valfrihet på arbetsmarknaden. Och det finns mycket fler olika alternativ inom skolan, inom sjukvården och inom omsorgen. Kan inte detta vara en av orsakerna till att just vi kvinnor har denna stress och oro? 225 () replik: kom in på en väldigt intressant frågeställning eftersom hon liksom jag vet att arbetskraftsdeltagandet för kvinnor är betydligt större i än i de sydeuropeiska länderna, vilket också kan förklara att kvinnor i större utsträckning är sjukskrivna i . Men vad jag tror att och jag har olika uppfattningar om handlar om att kvinnor som vi vet har ett dubbelarbete därför att de tar ett mycket större ansvar för hemmet och familjen. Det är faktiskt dags att männen börjar göra sitt intåg i hemmet och också ser det fantastiska i att dela både vardagens miljöer i hemmet och också ta ett lika stort ansvar som kvinnorna för barnen när barnen är små. Men det är en helt annan diskussion om föräldraförsäkringens utformning, och jag är helt övertygad om att och jag kommer att landa på helt olika synpunkter. 226 () replik: 164 000 kvinnor och 95 000 män är sjukskrivna . Så stor är skillnaden. Det finns bland annat en TCO-undersökning som visar att den största gruppen arbetstagare som anger att de inget annat hellre vill än att byta arbetsgivare är kvinnor som arbetar i monopolverksamhet, i stat och kommun. Jag skulle vilja fråga om hon kanske ser något samband mellan dessa undersökningar. 227 () replik: Jag lyssnade väldigt intresserat på inledningsanförande. Precis som också nämnde instämde jag mycket i den problembild som hon beskrev när det gäller de bekymmer som vi har på svensk arbetsmarknad som är väldigt könssegregerad också när det gäller sjukskrivningar. Och tro mig, jag tar det på fullaste allvar. Men jag blir lite förvånad när slutsatsen i resonemang blir att det beror på att kvinnor inte har någon valfrihet när det gäller andra arbeten inom offentlig sektor. Då skulle enda anledningen till att människor upplever stress och ohälsa på arbetsplatsen vara att det är en offentlig arbetsplats. Jag förstår inte riktigt det resonemanget. Jag skulle vilja vända på frågeställningen: det större valfrihet i de borgerligt styrda kommunerna och landstingen? 228 () replik: Jag tackar för det hon sade om problematiken med det könssegregerade och ohälsotalen som så markant faktiskt drabbar kvinnor detta sagt med tanke på den regering i vilken eget parti sitter. Jag hoppas verkligen ja, tror att hon garanterat tar det här på allvar. Jag kanske inte ska dra följande parallell men frågar ändå: Kan man inte se att det faktum att det finns bara en arbetsgivare att välja i en kommun på något sätt skulle kunna ha en inlåsande effekt för kvinnor? Kan man över huvud taget inte sträcka sig till tanken att det kanske har en effekt för kvinnor? Säg att någon som har kommit upp i medelåldern och som hela livet har jobbat som undersköterska helt plötsligt inser att vederbörande inte har någon valfrihet, inte har någon valmöjlighet. Det skulle vara som att ha ett enda parti för alla. Kanske ska man inte säga det till er socialdemokrater, för det är möjligt att ni då bara tackar och tar emot. Men valfriheten måste gälla i alla delar av livet. Varför kan man från socialdemokratiskt håll över huvud taget inte diskutera det faktum att kvinnor måste ges samma möjligheter till valfrihet som vi ger män? Jag drar parallellen med som jobbar på bilverkstaden igen. Han kan byta arbetsgivare. Jag säger inte att detta är enda lösningen det finns ingen enda lösning, för det hänger, precis som vi sagt, ihop med hela livspusslet utan det är ett delmoment. Dessutom vet vi att kvinnor inom och inom offentlig sektor är de som till största delen uttrycker en önskan om att få byta arbetsgivare. 229 () replik: Kvinnor i offentlig sektor har fått ta ett väldigt stort ansvar för de neddragningar och den nödvändiga sanering av ekonomi som var . Båda är vi medvetna om att det också har påverkat arbetsmarknaden inom offentlig sektor negativt. Vi ser ändå att de satsningar som den socialdemokratiska regeringen gör genom att ge mera pengar till landsting och kommuner för att dessa ska kunna anställa mer personal inom offentlig sektor är ett sätt att helt enkelt se till att dessa kvinnor får mer hjälp. Som kommunpolitiker hemma i har jag ett lika stort ansvar som arbetsgivare det vill säga ett ansvar att se till att arbetsplatser i regi drivs på ett sådant sätt att människor upplever att de har ett trivsamt arbete att komma till och att de har möjlighet till inflytande över den egna arbetssituationen. Sedan skulle jag vilja återkomma till Tinas resonemang och till jämförelsen med killen på bilverkstaden vad han nu hette som kan välja en annan bilverkstad. Där skulle jag nog vilja försöka ge en bild av verkligheten i många kommuner. Jag tror att kommer från som jag inte kan så mycket om. Jag har mina erfarenheter från . Här finns det många möjligheter till valfrihet, möjligheter att välja mellan arbetsplatser. Men vad skulle Tinas resonemang gå ut på i en kommun där det finns bara ett äldreboende? Oavsett om det drevs i eller om det drevs i privat regi skulle det inte finnas något annat äldreboende att välja som arbetsplats för de arbetstagarna. Jag tycker att Tinas resonemang lite grann faller i och med det. 230 () replik: Jag har en fråga som jag upplever som väldigt allvarlig. Det gäller då frågan om vuxenmobbning på arbetsplatserna. Jag upplever kanske att vi skulle behöva ta krafttag för att undvika sådant här. Har några idéer om hur vi ska kunna komma åt de problemen? 231 () replik: Först skulle jag vilja tacka , som väl är det parti i den borgerliga alliansen som faktiskt har engagerat sig väldigt mycket i arbetsmiljöproblemen, det vill säga den fysiska arbetsplatsen. Det ska ni ha en stor eloge för. Mobbning är en fråga som handlar om dig och mig, det vill säga om hur vi är som personer, hur vi bemöter varandra och vilken attityd vi har till varandra. Det gäller egentligen inte bara på arbetsplatser, utan det gäller hur vi över huvud taget beter oss gentemot varandra och också hur barn beter sig mot varandra. Vuxenmobbningen är ett stort och svårt problem som vi måste ta på stort allvar. Jag vet att arbetar med sådana här frågor i form av sitt föreskriftsarbete. Jag tror att vi är helt överens om att det också i ett pressat arbetsliv är otroligt viktigt att vi helt enkelt inte accepterar att människor blir mobbade på arbetsplatsen. 232 () replik: Ja, jag håller med om att det här är fråga om väldigt allvarliga problem. går sådant här ut över den som på något sätt avviker. Det kan gälla en kvinna på en manlig arbetsplats. Det kan gälla en funktionshindrad eller någon som har en annan etnisk bakgrund än majoriteten på arbetsplatsen. Jag känner att den här problematiken sträcker sig över många fler områden; diskriminering gränsar till många svåra problem. har jag en känsla av att vi inte riktigt vågar se hur allvarligt detta är och vilka väldigt stora skador det här kan medföra för den enskilde och därmed för hela samhället. 233 () replik: Jag delar uppfattning att det här är en viktig fråga. handlar det nog också om upplysning, om en informationsstrategi, för att det ska lyftas fram i ljuset att många människor på arbetsplatserna mår dåligt just därför att de känner sig utanför, kränkta eller mobbade. Det gäller här oerhört viktiga frågor. Överläggningen var härmed avslutad. (Beslut skulle fattas .) Föredrogs justitieutskottets betänkande 2004/05:JuU20 Stalking. 234 (): Vi ska nu prata om någonting som är ett stort problem för många människor. Vi ska prata om människors integritet, frihet och livschanser som inskränks till följd av att de är förföljda. Staten lyckas inte upprätthålla vad den är ålagd enligt bland annat artikel 8 i om att skydda människors rätt till integritet. Det är många människor som drabbas, inte bara politiker och kändisar som vi kan läsa om i tidningarna utan också väldigt många vanliga hyggliga medborgare. Länspsykiatriskt centrum i har till exempel uppskattat att av alla män och av alla kvinnor i i livet drabbas av denna terror. Vi talar om 700 000 människor. Lagstiftningen är helt otillräcklig på detta område. Alla ser problemet, och nästan alla kräver åtgärder. De som kräver åtgärder är främst de som jobbar med människor och som möter människor. Vi pratar då om poliser och om psykiatrin. Vi pratar om forskare och om och kvinnojourerna. De möter de utsatta människorna. De möter dem som får sina liv förstörda människor som inte finns i någon statistik. Eftersom stalkning inte är något brott finns det ingen statistik, och då är detta ett okänt problem. Dessutom vill jag betona att också de som yttrar sig, till exempel från de psykiatriska institutionerna, understryker att det är viktigt med åtgärder och en tydlig lagstiftning också för gärningsmännen. De fortsätter ju med att ännu mer förstöra sina egna liv inte sällan under sin sjukdom. De som håller på med sådant här är i regel inte vanliga människor. Man har ju en ganska komplex sjukdomsbild och tydliga problem om man ger sig in på att förfölja andra människor. Det polisdistrikt i , polisdistrikt, som ingår i ett viktigt metodutvecklingsprojekt på området rapporterar att bara de har 150200 fall . Då ser man hur det ser ut, om man vill jobba med detta. Och man måste jobba med detta. Om man fokuserar under ytan i en pressad utredningsverksamhet hos svensk polis märker man hur omfattande det här är. Men de som inte jobbar med det här, , har naturligtvis ingen aning. Det framgår också av betänkandet att de inte har några synpunkter. Och de som håller på med statistik märker ingenting heller, för det finns ingen statistik, för det är inget brott. Det är helt naturligt. Dem kan man inte ens lyssna på. De psykiatriska institutionerna understryker också att detta sannolikt är ett mycket underskattat problem. Då gör vi någonting åt det här, eller hur? Så tänker vän av ordning. Men majoriteten här i vill titta ned i backen inga åtgärder. Ursäkta, nu är jag lite grov. Så här är det: Regeringen förbereder ett uppdrag att ta fram ett kunskapsunderlag. Man svimmar nästan av kraftfullhet. Men det här är symtomatiskt för den maktkoalition som styr just . Det handlar om att prata, säga, vilja men helst inget konkret göra. Varför är regeringen en bromskloss? Varför vill man inte välja sida mellan de utsatta och gärningsmannen i denna fråga? Vad väntar man på? Vi vet ju hur det ser ut? Vi har experter på experter bland dem som jobbar praktiskt, som möter de sjuka och som forskar. Det står här hur problemen ser ut. Jag tycker att vi har tagit fram en stark produkt från justitieutskottet, och jag tycker att våra duktiga tjänstemän förtjänar allt beröm för att man tar fram ett sådant här bra betänkande som visar hur situationen ser ut. Det kommer ju inte mycket från regeringen. krävs det bara att man går från ord till handling. Men varför händer ingenting? Vi vet att lagstiftningen brister . Det står överallt. Fridsbrotten räcker inte till. Fridskränkningar, olaga hot och ofredande räcker inte heller till. Besöksförbud är jättesvårt att använda. Om det inte föreligger risk för ett konkret brott och det här är inget brott ska man vara ytterst restriktiv, enligt dagens lagstiftning. Det finns också andra problem med det här spektrumet. Vi vet att problem med stalkning kan fortsätta också efter det att en person har blivit intagen på en rättspsykiatrisk klinik. Här händer väldigt lite. Vi vet att häktade utan restriktioner kan fortsätta att förfölja människor även de är inlåsta. Dessutom saknar svensk polis en samlad myndighetsstrategi på det här området. Det är tre saker. Det verkar som att regeringen och maktkoalitionen har klara problem med tunnelseende när det gäller att välja balanspunkt mellan integritet för den förföljda och förföljaren, mellan offer och den som begår, som vi ser det, ett övergrepp. Lägger vi sedan frågan på en mer demokratisk nivå blir den ännu större. Vi vet att politiker hotas. Det kom en delrapport från en sådan utredning. Vi vet att rapporterar om att det här är ett problem. Man skriver vad som kan hända med demokratin om detta får fortsätta, att människor förföljs. Det är samma sak här. Här finns det hinder. Säkerhetspolisen i har svårt att få ut information från bland annat om en människa som är erkänt farlig och har hotat tidigare, som man behöver för att kunna skydda en politisk förtroendevald på hög nivå i . Vad är detta för samhälle? Vad är det för signaler vi sänder, att vi inte står bakom de hotade, att vi inte står bakom dem som bär upp demokratin? Detta är mycket allvarligt. Vi har alltså ett problem, och det finns sannolikt ett ganska effektivt motmedel. Det handlar om tidigare och tydligare ingripanden för att bland annat ge vård. Vi pratar om människor som ofta är sjuka. Vi måste skydda de utsatta bättre. En mer genomgripande lagstiftning tror vi därför skulle kunna möjliggöra att dessa personer blir föremål för psykiatrisk vård, vilket lyssna noga, sannolikt skulle bespara samhället mycket lidande och faktiskt ett icke ringa antal mord. Så säger man från de ansvariga på den rättspsykiatriska kliniken i . Det är personer som har ett starkt patos för vård men som också är tydliga med att samhället behöver skyddas från människor som förstör andras liv, och det är bra för båda. Det är ett tydligt perspektiv. Min fråga i den här debatten är: Vad väntar majoriteten på? Ni kan inte mena allvar med att man ska förbereda ett uppdrag att ta fram ett kunskapsunderlag det betyder ju ingenting. Regeringen fick från utskottet besked om att man skulle sätta fart med att ändra det här med otillbörliga medel när det gäller människohandel. Ingenting har hänt. Jag har inte sett ett officiellt papper. finns det chans att göra livet lite starkare, lite tryggare för de utsatta, och vi har ett bra underlag som vi själva har tagit fram. Varför vågar inte majoriteten? Varför vågar inte maktkoalitionen agera? Det är sorgligt. För övrigt, herr talman, yrkar jag självklart bifall till reservationen. 235 (m): Jag börjar med att yrka bifall till reservationen. Bakgrunden till det här betänkandet är att det saknas tydlig lagstiftning för att skydda människor från systematisk förföljelse av det slag som berättade om. Detta är så pass otydligt och nytt som fenomen i , och att man börjar diskutera det, att vi i betänkandet till och med får läsa förklaringar när det gäller vad man ska kalla det här fenomenet för. Det finns ju ett gränsland där bevisen om hot och förberedelse av brott inte är så tydliga men där undertonen i förföljelsen är hotfull och upplevs som hotfull av offret. Det är vanligt att kvinnor förföljs av före detta partner. Det visar undersökningar, och det är inget nytt fenomen. Förmodligen är det tämligen vanligt. Men stalking drabbar inte bara personer som känner en förövare eller en förföljare. Det nya, som också finns i detta, är att människor kan bli en fix idé för helt obekanta.