prot · GS0971 · 2005-02-08 00:00:00 — Självklart tar vi till oss, och har tagit till oss, många av de synpunkter som förts fram, men som jag ser det är det också naturligt att det förs en debatt och en diskussion om hur både biståndet och samarbetet ska utformas. Vi har en lång rad olika samarbetsmöjligheter. Vi har det svenska biståndet, som vi nu talar om. Som jag nämnde har vi också ett omfattande EU-samarbete, som riktas mot bland annat de baltiska länderna. Vi har ett multilateralt samarbete inom ramen för Kärnsäkerhetsfonden och inom ramen för Northern Dimension Environmental Partnership, där spelat en viktig roll. Vi har Tjernobylfonden, och vi har Ignalinafonden. Vi har alltså en lång rad olika instrument. Kring detta måste det föras en diskussion, och som jag ser det har vi i detta avseende fört en väl avvägd politik. Men det är bra att vi fortsätter att diskutera inriktningen. Det är bra att både våra myndigheter och våra på fältet verksamma aktörer bidrar med sina erfarenheter. Det handlar om svåra avvägningar. Vi ser att möjligheter att självt ta ett ansvar ökar, men vi ser också, som jag sade tidigare, ett behov av fortsatt samarbete. Därför kommer samarbetet att fortsätta. Som jag sade lämnade regeringen i bistånd till samarbetet med just , och vi har för avsikt att fortsätta det samarbetet på ungefär den nivån. Överläggningen var härmed avslutad. 18 § Svar på interpellation 2004/05:313 om de psykosociala följderna av stormkatastrofen 123 Statsrådet (): har frågat socialministern om hon avser att föreslå förbättringar av det psykosociala stödet för katastrofdrabbade inom ramen för arbetet med en förstärkt krishantering samt vilka åtgärder socialministern avser att vidta för att säkerställa att de stormdrabbade får ett psykosocialt stöd i sin svåra situation. Arbetet i regeringen är så fördelat att det är jag som ska besvara interpellationen. inträffade en svår storm i Syd- och . Stormen orsakade stora skador på såväl skog, elförsörjning, telekommunikationsförsörjning som väg- och spårframkomlighet. Stora volymer egendomar har förstörts på grund av stormens förödelse med följd att enskilda människor i många fall försatts i en mycket besvärlig ekonomisk situation. Sammantaget finns många människor som varit utsatta för stora påfrestningar, såväl fysiska som psykiska. Socialtjänstlagen reglerar kommunens yttersta ansvar för att de människor som bor och vistas i kommunen får det stöd och den hjälp som de behöver. I samband med en särskild händelse kan det finnas behov av att organisera psykiskt och socialt omhändertagande av människor som direkt eller indirekt drabbats av händelsen. I de flesta kommuner finns beredskap i form av Posomgrupper vid allvarligare incidenter. Det är vanligt att det är individ- och familjeomsorg som har ansvaret för gruppernas arbete. Posom ersätter inte myndighetsuppgifterna för till exempel . När stormen inträffade hade vi drabbats av katastrofen i . I samband med denna katastrof aktiverades Posomgrupperna ute i kommunerna. Länsstyrelserna som inom sitt län ansvarar för åtgärder för fredstida krishantering och höjd beredskap samordnade och gav stöd till kommunerna i detta arbete. Regeringen hölls, och hålls, fortlöpande informerad om detta arbete. I de län som drabbades av stormen kunde Posomgrupperna snabbt ställa om sina resurser till att även omfatta de stormdrabbade. Länsstyrelserna har rapporterat att det psykosociala omhändertagandet i kommunerna i huvudsak har fungerat bra. Med anledning av den svåra katastrofen i har regeringen givit i uppdrag att i samverkan med länsstyrelserna följa upp hur de kort- och långsiktiga behoven och hur stödet till barn, ungdomar och vuxna som drabbats utformats inom ramen för ansvarsområden. och länsstyrelserna ska också följa upp de eventuella brister som finns i stödet samt hur dessa brister åtgärdas. Vidare ska de följa upp hur den erfarenhet och den kunskap om katastrofer som finns samlad hos olika myndigheter och andra aktörer tas till vara av och Posomgrupper. Dessutom ska de, inom ramen för sina mandat, initiera förändringar, som kan bidra till att har det stöd som behövs för att klara de långsiktiga behoven. En första lägesrapport ska lämnas . Ytterligare lägesrapporter ska lämnas och . Uppdraget ska slutredovisas . gav regeringen i uppdrag att tillsammans med länsstyrelserna redovisa hur beredskapen för extraordinära händelser är organiserad inom och hur Posomverksamheten utvecklats. Detta uppdrag ska redovisas och kommer att utgöra ett viktigt underlag inför eventuella ytterligare åtgärder från regeringens sida. 124 (): Den svåra storm som drog fram i har orsakat mycket svåra materiella och ekonomiska förluster. Många privata skogsägare har fått se frukten av årtiondens investeringar och arbetsinsatser i de egna skogsbestånden bokstavligt talat slagen i spillror. Det måste vara en oerhörd smärta att se sin egendom, arbetsplats, barndomsskog och framtidsinvestering förödd. De psykologiska konsekvenserna för de drabbade är omvittnat hårda. Några rubriker som jag läste i en tidning gav en bild av detta: Generationers arbete är borta, Att se den skog man förvaltat förödas i en storm är traumatiskt, Den drabbade behöver få utlopp för sorgen och Risk att det alltför ensidigt fokuseras på praktiska och ekonomiska frågor och att vi glömmer de psykosociala. Det är några rubriker. Jag tror att inte minst det sista, att man lätt kan glömma de psykosociala behoven, är särskilt viktigt att beakta. Det är mycket svårt med sorgearbete och med känslor, men för den skull är frågorna oerhört angelägna. För personer som drabbas av den här typen av katastrofer behövs både stöd från medmänniskor och i många fall professionell psykologisk hjälp. Behovet av informationsinsatser betonas. Från tar man speciellt fram frågor som handlar om att det psykosociala omhändertagandet ska vara proaktivt och uppsökande, att det är viktigt med tydlighet om vem som leder det psykosociala stödet, att det är länkat till samhällets övriga insatser, att det är viktigt med en långsiktig kontinuerlig bedömning av situationen och att vad som hänt följs upp, i stort och även på individnivå. En kontinuerlig utvärdering förordas och är nödvändig. Behoven varierar självfallet och mellan personer. Av vad jag har hört från det lokala arbetet i de berörda områdena är det trots en mycket besvärlig situation också mycket som har fungerat. Kommunen har det yttersta ansvaret enligt socialtjänstlagen, och många vittnar om att man fortsätter att jobba mycket engagerat och aktivt, själva och i samverkan, inte minst med polis och militär och olika delar av civilsamhället. Erfarenheterna är nog att ju lokalare vi kommer i katastrofarbetet desto bättre fungerar det. Jag skulle vilja ställa någon följdfråga på statsrådets svar. I svaret sägs att det med anledning av katastrofen i ska göras uppföljningar och att och har det uppdraget. Jag förutsätter, och vill gärna få det bekräftat, att även stormkatastrofen omfattas av det uppdraget. Jag vill också ställa frågan om finansieringen. När det allra värsta sorgearbetet har lagt sig är det naturligtvis stora kostnader för olika insatser även i psykosocialt sammanhang. Kan kommuner och andra räkna med ett finansieringsstöd? 125 Statsrådet (): Jag delar engagemang för de människor som har fått sin skog förstörd. Självklart har det allvarliga ekonomiska effekter. Att ens livsverk har blivit förstört på är också ett oerhört hårt slag för många människor. Skog som man har tänkt lämna över till sina barn är nu helt sönderslagen. Vi som bor i har kunnat se spåren av katastrofen i vår vardag. Det är viktigt vid sådana här händelser att det finns en stark social sektor som klarar av att möta förtvivlade människor och att den fungerar enligt de riktlinjer som nämnde i sitt inlägg, det vill säga uppsökande, noga och professionellt i bemötandet. Om man ser hur det har fungerat är den information som jag har att det på kort sikt har fungerat bra. Det är, vad jag förstår, också uppfattning. Det tror jag till stor del beror på att det redan fanns en aktiverad organisation i och med att detta hände strax efter Asienkatastrofen. När det gäller Asienkatastrofen har arbete och Posomgruppernas arbete fungerat väldigt bra. Man mobiliserade väldigt snabbt, och man övermobiliserade . Det visade sig att det tryck som man trodde skulle komma när det gäller den delen inte kom. Likväl var det bra att det redan fanns på plats av en ren tillfällighet när stormen kom. Det gjorde att man kunde ställa om att också jobba med de här frågorna. Det är kanske en del av förklaringen till att det, som det nu verkar, fungerar. Man kan fråga sig om det här kan förbättras ytterligare. Det är därför som vi nu har kopplat två uppdrag som vi jobbar med. Det ena är ett uppdrag som vi gav där vi bad och att titta på hur Posomgrupperna fungerar generellt, hur vi kan utveckla det. Det kommer de att redovisa nu , redan i slutet av den här månaden. Då får vi se om där finns förslag som vi kan gå vidare på. Med anledning av Asienkatastrofen kopplar vi ett annat uppdrag, nämligen att titta på hur det har fungerat i samband med den katastrofen. Jag förutsätter att man när man gör den analysen i de län som har drabbats av stormen det är också ett uppdrag som har gått till och tar in, överväger och analyserar hur man har hanterat följderna av skogsförstörelsen. De här två katastroferna ligger ju så nära i tiden och dessutom inom ramen för uppdraget. Det tycker jag borde vara en ganska enkel sak att baka in. Några formella beslut finns inte på det, men jag tror att det borde vara en ganska självklar sak för myndigheterna att ta det ansvaret. När det gäller finansieringen kan jag inte utlova några riktade pengar till detta. 126 (): lyssnade jag på en kommunalt förtroendevald representant för i . Hon beskrev en förfärlig situation materiellt och ekonomiskt och personliga katastrofer. Det finns en uttalad oro för om den verksamhet man har har någon framtid. Hon beskrev och bekräftade det som vi har påtalat och varnat för, hur sårbart vårt samhälle är och hur sårbara vi människor är. beskrev hon jag betonar det en gång till vilka stora insatser som enskilda människor, grannar, vänner och släkt har bidragit med och bidrar med. Hon tog fram mycket goda exempel på vad LRF-ombud, företagshälsovård och kristeam med uppsökande verksamhet har inneburit, en mängd informationsträffar, evakuering av tusentals barn och ungdomar bara i en relativt liten kommun, nödtelefoner och värmestugor. Det tycker jag är exempel på att när det blir ett skarpt läge, när det är allvar, när det är hot som riktas mot oss, då finns det en värme i samhället som vi verkligen ska vara rädda om, som vi ska stödja och utveckla. Det handlar om det civila samhället med, utöver medmänskligheten, föreningslivet och bygdegårdarna som öppnas. Jag fäste mig speciellt vid hennes kommentar att vi inte hade klarat oss utan militären. De har gjort stora insatser där. Allmänt tror jag att det går att göra väldigt mycket mer . Det handlar om planering. Det handlar om utbildning. Det handlar om träning, övning. Det handlar om utvärdering, informationshantering med mera. Jag tycker att det är bra, jag tolkar statsrådets svar som att det är naturligt att man även för in stormkatastrofen i det utvärderingsjobb som ska göras. Jag är inte nöjd med beskedet att vi inte även här kan påräkna oss en finansiering. Det är inte det första man tänker på, men det kommer en vardag. Det kommer en vardag för kommuner som har trängd ekonomi, som har kraftsamlat när det gäller socialbidrag och hemtjänstinsatser och som helt riktigt har låtit de mänskliga behoven gå först. Men dagen kommer då det blir en nota på detta. Där uppmanar jag statsrådet att vara tydligare i sitt nästa inlägg om att man ska se välvilligt även på den delen. Jag förstår att man inte kan utlova exakt kronantal, men det är en merkostnad. Det måste man bejaka. Sedan skulle jag, sist i det här inlägget, vilja ställa en fråga. Majoriteten i har avlövat försvaret en hel del av dess arbetsuppgifter. Det ingår inte längre som en huvuduppgift att jobba med det civila samhället. Det är möjligt när man har resurser som man kan använda sig av, men någon sådan huvuduppgift finns det inte. Kan vi inte lära oss av detta, statsrådet, att det var ett tokigt beslut? 127 Statsrådet (): Jag delar absolut reflexion när det gäller enskilda människors engagemang. Man har faktiskt sett fantastiska exempel på det, dels direkt efter stormen, dels nu också under dessa långa veckor utan el och ibland också utan telefonkontakter. Människor har sannerligen ställt upp för varandra. Här kan man dra lite olika slutsatser. Det är ju faktiskt så att vi ofta kritiseras, vi svenskar, för att inte göra detta, för att sluta oss inom oss själva och för att ofta bara skjuta över skulden till myndigheterna. En del säger att det är en effekt av välfärdsstaten, att människor har slutat ta egna initiativ och eget ansvar, att de inte bryr sig längre utan bara skjuter över till myndigheterna. Jag tycker att stormen och de fantastiska insatser som enskilda människor har gjort direkt tar loven av den kritiken. Det är snarare precis tvärtom. Jag tycker att vi här ser ett exempel på hur en stark välfärdsstat och en stark social sektor går väldigt väl hand i hand med människor som är engagerade och som också tar eget ansvar, som vågar ta det ansvaret. Man kanske vet att det i grund och botten också finns ett starkt socialt skydd. Det tror jag att vi kan lära oss av detta, och jag tror också att vi kan lära oss mer. Vi sade att vi i samband med de två utvärderingar som görs ska se hur vi kan förstärka den här delen ytterligare. Jag vill inte föregripa de analyserna och den delen. Alldeles säkert är det så att det finns saker och ting som man kan göra bättre eller som man kan förstärka. Jag tycker att den signal som ska gå ut till dem som jobbar med effekterna i också ska gå ut till de län som har drabbats av stormen: att man ska ta in också den här frågan i arbetet med att analysera. Man ska kunna se var det behöver förstärkas. Det räcker egentligen, tror jag, att vi säger det här och att vi också diskuterar frågorna med länsstyrelserna och direkt. Vi får se om det blir något formellt uppdrag om det, men jag tycker att det borde vara en naturlig sak. Sedan har vi frågan om finansiering igen. Jag drar mig för att och kommer inte heller att göra det utlova några extra pengar för detta. Vi vet att kommunsektorns ekonomi generellt sett har kommit på fötter igen till följd av de ökade statsbidrag som vi har gått ut med generellt till kommunsektorn och också till följd av att skatteintäkterna faktiskt har växt. kan man bara göra reflexionen att det borde rymmas inom budgeten för varje kommun. Den här frågan kommer säkert upp igen. Då får man ta en diskussion om den. Det blir väl i så fall kommunministern som får ta den diskussionen, för det är där den ska föras. Det gäller också försvarsfrågan. Jag tycker att det var ett riktigt beslut att ställa om försvaret på det sätt som vi nu har gjort. Vi får ju faktiskt loss pengar för att stärka bland annat sociala insatser på olika områden. Jag tror att den här beredskapen ska kunna finnas också fortsättningsvis, med det nya försvaret. 128 (): När det gäller merkostnaderna för kommunerna säger statsrådet att det inte blir några extra pengar. Jag tycker att det är ett tråkigt besked. Det minsta man kan göra är att genomföra den här utvärderingen, summera vad merkostnaden har inneburit och hålla en öppenhet för att se vad man kan göra åt det. Så hade jag svarat om jag varit i statsrådets kläder. När det gäller försvaret finns det väl inget som är mer övertydligt än att försvaret i den här typen av situationer också har en enormt stor uppgift. Jag tror, i eftertankens kranka blekhet, att vi som ansvariga i samhället kommer att inse att det också måste framgå som en huvuduppgift för försvaret. Sedan tycker jag att vi har en samsyn om att det behöver göras mer. Vi har en samsyn om att det har gjorts enskilda prestationer. Mycket har fungerat i katastrofläget. Det är ju på plussidan. Från har vi aktualiserat en lång rad åtgärder för att mildra effekten av stormen. Vi vill påminna om att man inte ska glömma bort det psykosociala stödet. Katastrofer får inte hända. De kommer att hända även . Därför måste vi jobba idogt med att få ett mindre sårbart samhälle, att få mer av framtidstron åter hos alla dem som har blivit drabbade och att vi får inse att vi alla kan göra en insats. 129 Statsrådet (): Jag uppskattar råd om hur jag bör svara, men jag kan inte lova ut pengar som jag inte har. Det kanske är det som skiljer mig från . Oppositionen tenderar ju ibland att göra det; att dela ut pengar som man inte har. I det här fallet har jag bara pekat på att kommunerna har fått en förstärkning av sin ekonomi generellt sett. Detta ligger inom ramen för kommunernas ansvar. Skulle man komma fram till att det psykosociala stödet är en sak man inte alls klarar av och därmed kräva ökade direkta resurser till det får man förstås framställa det. I så fall ska det kravet framföras till kommunministern, för det är där den diskussionen kommer att föras. Jag kan inte se att detta är så pass omfattande att vi skulle behöva ta fram några direkta stöd för det, men vi får väl som sagt se vad utvärderingarna visar. Låt mig sedan bara säga att vi här går fram i två delar. Det ena är det kortsiktiga, där vi säger att detta faktiskt har fungerat väldigt bra . Det beror delvis på att organisationen redan var uppe, men det beror också på att vi faktiskt har en väldigt stark och social sektor i landet. Det är viktigt att slå vakt om den. Men sedan finns också den långsiktiga delen, där vi alltså bad och länsstyrelserna att se på hur vi ytterligare kan förstärka Posomgrupperna, den psykiska och sociala mottagningen. Där får vi se vad man kommer fram med i vår. ska dock ha tack för en väldigt god debatt och diskussion om de här frågorna . Överläggningen var härmed avslutad. 19 § Svar på interpellation 2004/05:322 om så kallade apatiska barn i asylprocessen 130 Statsrådet (): Per har frågat mig dels vilka åtgärder jag avser att vidta för att på ett humant sätt lösa frågan med de apatiska barnen, dels vilka åtgärder jag ska vidta för att humanitära skäl för uppehållstillstånd som uppstått i ska minska i asylprocessen. Jag vill inleda med att säga att jag delar den oro som Per ger uttryck för i sin interpellation. De här barnens lidande berör mig oerhört starkt, och jag ser det som en av mina viktigaste uppgifter att hjälpa de här barnen. Det var också skälet till att regeringen tillsatte en nationell samordnare för de barn som uppvisar svåra stressreaktioner i form av stark uppgivenhet de så kallade apatiska barnen. Uppdraget består i att samla alla de resurser som finns runt dessa barn och hitta metoder för att identifiera familjer vars barn kan komma att utveckla sådana här svåra syndrom. För dessa ska en kraftsamling ske, och de ska få ett snabbt besked i sitt asylärende. De barn som redan har insjuknat ska få den vård de behöver både somatisk och psykiatrisk. Samordnaren ska också kartlägga och analysera förekomsten av dessa problem. En forskningsstudie i två delar i samarbete med andra experter har satts i gång. Samordnaren har rapporterat om sitt arbete två gånger. Vid det senaste tillfället deltog företrädare för samtliga riksdagspartier. Preliminära resultat av en inledande kartläggning visar att apatiska barn bara tycks förekomma i , att det enbart drabbar asylsökande barn i familj och att det framför allt handlar om barn från de forna och från . Detta är uppgifter som är svåra att förklara. För de apatiska barnen har en praxis utvecklats i vilken man noggrant överväger barnens tillstånd, föräldrars egen sjukdom samt beteende och ansvar för barnen, möjlighet till vård i hemlandet liksom eventuellt behov av långvarig rehabilitering med mera. Allt detta vägs samman inför ett slutligt beslut. Ingen kan oberörd se de barn som vänt sig bort från verkligheten och gett upp. Om det var så enkelt att vi skulle lösa problemet genom att ge de här barnen uppehållstillstånd skulle jag vara den första att göra det. Men det är inte så enkelt. Det handlar om de barn som är sjuka men också om situationen för asylsökande barn . Det finns en risk, som flera läkare och experter varnar för, att om de apatiska barnen skulle beviljas uppehållstillstånd per automatik så skulle pressen på barnen öka ännu mer. När det gäller den mer generella frågan om humanitära skäl håller jag med Per om att det är bekymmersamt att en så stor andel beviljas uppehållstillstånd av humanitära skäl, inte sällan av skäl som uppstått under en alltför lång väntan i . Det är inte bra. Det har förskjutit fokus i asylprocessen från skyddsbehov till humanitära skäl. Av största vikt är att förkorta handläggningstiderna. Regeringen har tillfört ökade resurser, och detta har lett till kortare handläggningstider. Även gör en satsning för att förkorta handläggningstiderna. Regeringen har också tagit initiativ till att utreda orsakerna till att så få beviljas uppehållstillstånd av flyktingskäl. 131 Förste vice talman (): Först ber jag att få tacka statsrådet för svaret på min interpellation. Man kan säga att den här debatten kommer lägligt med tanke på att vi i utskottet diskuterar om det ska tas ett utskottsinitiativ för att skynda på den här processen eller ej. Inom är vi bekymrade för den situation som har uppkommit när det gäller invandringen och asylprocessen, kanske i synnerhet de så kallade apatiska barnen men även över huvud taget att vi kör sönder så många människor i den pågående asylprocessen på ett sätt som vi inte riktigt ser motsvarigheten till i andra länder. Vi har haft väldigt goda föresatser när vi gått in och skapat den här typen av asylprocesser i . Vi är ett av de länder som verkligen har fäst väldigt stor vikt även vid humanitära skäl, vid att skapa en process som ska vara humanistiskt inriktad och vid att ta till vara människor som har farit illa i andra länder. Det är dock bara att konstatera: Den goda viljan har inte fungerat, och det finns mycket starka skäl att utvärdera varför. Vi har en situation där kanske av dem som får uppehållstillstånd får det av asylskäl. Att får det av humanitära skäl och att av de humanitära skälen enligt vissa uppskattningar i huvudsak har förvärvats i och inte utomlands säger att något är fundamentalt fel och måste ändras. Vi har en tendens att människor drivs på gränsen till psykisk sjukdom eller ohälsa och tvingas förnedra sig för att kunna få uppehållstillstånd. Detta måste ändras. De apatiska barnen är ett mycket speciellt problem. Vi har mycket stor förståelse för den empati som finns kring dessa barn och deras situation, som det inte är deras fel att de har hamnat i. Vi är mycket bekymrade över att vi inte får fram den nya instansordningen tillräckligt snabbt här i . Vi är bekymrade över att den nya utlänningslag som har aviserats och utretts, som även ska ta in barnperspektivet, inte kommer fram . Det förefaller som om vi kommer att få se den ännu . Kanske kan den inte kan träda i kraft , och därmed riskerar vi att ytterligare tusentals människor körs sönder i processen innan det nya regelverket kommer på plats. Vi är också bekymrade över den beredningssituation som råder. Vi har en situation där och misstror vad migrationsministern gör ned till varje kommatecken men ändå har förtroende för regeringen och därmed försöker driva en beredningsprocess i parallellt med regeringens. Det blir lätt kaotiskt och ger kanske inte den bas och den grund som denna fråga fordrar. Jag skulle vilja fråga migrationsministern två frågor. Det är vilka åtgärder hon vill vidta för att kunna få en snabb och human lösning på de problem som finns med alla de apatiska barnen runtom i landet och hur vi ska definiera dem. Det är också vilka åtgärder hon vill vidta för att vi ska få en minskning i asylprocessen av humanitära skäl som man har förvärvat i .