prot · GS0969 · 2005-02-03 00:00:00 — I var det hans särskilde emissarie som framförde talet. Konferenserna samlade hundratals deltagare från hela världen. Vi måste minnas att Dohadeklarationen har undertecknats eller, på FN-språk, är co-sponsored av 149 av världens 192 nationer. Den kan bevisligen inte ha ägt rum i skymundan utan var en . Socialministern påstår vidare att deklarationen har en snäv syn på familjedefinitionen. Ändå säger hon i sitt eget svar: om vi med familjen menar den traditionella kärnfamiljen. Så det är uppenbarligen den definition som socialministern själv använder. I själva verket utgår hela deklarationen från § 16:3 i FN:s allmänna deklaration om de mänskliga rättigheterna där det står att familjen är den naturliga, fundamentala gruppen i samhället. Socialministern påstår att deklarationen motsätter sig fria aborter. Den uttalar sig, socialministern, över huvud taget inte om aborter. I artikel 2 säger den att barnet behöver speciellt skydd och omsorg både före och efter födelsen. Men det är ju bara att säga detsamma som står i preambeln till , och den har väl inte socialministern någonting emot. Socialministern påstår att Dohadeklarationen syftar till att bevara och försvara en konservativ syn på äktenskapet. Jag skulle vilja ha detta kommenterat. Jag har anledning att ifrågasätta om det inte är så att anledningen till att socialministern och regeringen inte ställer sig bakom det här är att de homosexuella inte nämns explicit. Bara för att en grupp inte nämns kan man väl ändå inte ta avstånd från det som faktiskt görs, med socialministerns egna ord, för den traditionella kärnfamiljen. Det är uppseendeväckande att påstå att den resolution som antogs i generalförsamlingen inte skulle innebära att generalförsamlingen faktiskt har antagit Dohadeklarationen. Det är lätt att förvissa sig om det genom att gå in på /News/Press/ docs/2004/ga10311.doc.htm där FN:s offentliga dokument säger att the resolution was adopted without a vote och där Dohadeklarationen anges med beteckningen document A/59/L.29. 102 Socialminister (): Jag blir lite förvånad av Skånbergs inlägg, eftersom det står fullständigt klart att den resolution som antogs inte innebär att generalförsamlingen har antagit den så kallade Dohadeklarationen. Det finns en paragraf i den här resolutionen, som antogs , som indirekt refererar till den. Där står följande: Welcomes the hosting of the Regional Conference on the Family in in the end of 2004 by and also welcomes the hosting of the for the Family in the end of by the State of and takes note of their outcome. Det där innebär faktiskt översatt, om man ska tolka det här FN-språket, att generalförsamlingen enbart har noterat denna Dohadeklaration utan att nämna den vid namn. Att notera innebär inom FN att medlemsländerna förhåller sig neutrala till det som noteras. Det var efter den här förändringen vid behandlingen av denna som samtliga EU-länder och andra likasinnade länder, de jag räknade upp i mitt svar på Skånebergs interpellation, valde att endast ta avstånd från den här resolutionen i sin helhet och inte ta resolutionen till omröstning. Det här är ett agerande som vi har gemensamt med övriga EU-länder men också med en hel del andra länder, som jag nämnde tidigare: , , , , , , . Underlaget till denna hållning och det svar som jag har gett är framtaget inom genom sedvanliga källor inom och vår ständiga representation vid . 103 SKÅNBERG (kd): Det är lätt att konstatera att socialministern gör en poäng av att vinkla orden takes note. Men man kan läsa innantill: The draft resolution (document A/59/L.29) entitled Celebrating the Tenth Anniversary of the International Year of the Family was adopted without a vote. Då framgår det med all tydlighet att dokumentet blev adopted, och adopted är antagen, både på FN-engelska och annan engelska. Om det nu vore på det viset, socialministern, att det bara var att notera och ta till handlingarna, varför reserverade sig EU-länderna? Åtminstone gav den holländske företrädaren uttryck för att det fanns en enighet bakom detta. Inför en notering av ett inkommande dokument kan man väl ändå inte reservera sig? Självklart är det så att om 149 länder har undertecknat, co-signed och co-sponsored, det här dokumentet, så är det antaget av . Det är inte mig socialministern debatterar med. Det är 149 länder: , , , hela , hela , om man räknar bort och , alla utvecklingsländer. Initiativet drevs av G 77-länderna, alltså utvecklingsländerna. Vad jag säger i riksdag förändrar ju ingenting av vad som faktiskt är beslutat i FN. Jag tycker att det inte är värdigt , som socialministern representerar, att förneka vad som har ägt rum i FN. Vad gäller ambassadsekreteraren från , att han faktiskt tog avstånd från Dohadeklarationen och reserverade sig för EU:s räkning, är förvisso riktigt. Men det socialministern inte säger är att EU var splittrat och att flera av EU-länderna i , till exempel och , enligt goda källor skulle ha röstat för Dohadeklarationen liksom flera av de nya medlemsländerna i . Det var för att det inte fanns ett enigt EU som accepterade ett konsensusbeslut och inte drev frågan till votering. Han hade fått ett svidande nederlag. 104 Socialminister (): De uppgifter jag har stämmer inte alls överens med det som Skånberg hävdar. Det fanns ingen oenighet inom EU om det förfarande som genomfördes. Det fanns inte heller några hot från flera EU-ambassadörer att frondera emot EU:s reservation. Det var över huvud taget inte situationen. Man valde i enighet att ta avstånd från resolutionen. Detta kan inte tolkas på något annat sätt än det som är refererat i mitt svar på interpellationen. Däremot kan jag nämna att det antogs en resolution i generalförsamlingen som egentligen hanterade samma frågor och som just relaterade till firandet av tioårsjubileet av det internationella familjeåret. Det togs med konsensus. I samband med det var det och som tog avstånd från resolutionen, för den resolution som jag nu pratar om baserades på de ställningstaganden som vi från EU:s sida har varit ense om att göra. Jag tror inte att vi kommer längre, Skånberg, i den här diskussionen. Jag kan konstatera att vi inte på något sätt är bundna av Dohadeklarationen. Det är helt och hållet fråga om att man har noterat konferensen i , och EU har i samband med att den hanterades tagit avstånd från resolutionen. 105 SKÅNBERG (kd): Det är förvisso sant att vi inte är bundna av deklarationen. Det har jag heller inte påstått. Min förväntan har varit att skulle ställa sig bakom deklarationen på samma sätt som en absolut majoritet av världens befolkning har gjort. Jag har inte fått några sakliga skäl till varför inte skulle göra det. Den motsäger inte tidigare deklarationer. Den förstärker och går vidare utifrån den allmänna deklaration som antogs i FN:s barndom. Det är beklämmande om detta skulle vara regeringens sista ord, att vi över huvud taget inte hanterar den här deklarationen för att den inte har förekommit. Det har inte förekommit ett beslut. Det är inte så att 149 länder av världens 192 har undertecknat den. Det är ju en strutspolitik. Vi lever i ett globalt samhälle. Det går inte att förneka vad som händer i FN i . En intressant fråga är hur det kan komma sig att inte uppmärksammade FN:s internationella familjeår en enda gång , att det i detta hus ägde rum en som inte bevistades av en enda minister eller socialdemokratisk ledamot av fast inbjudan hade gått ut skriftligt till över 1 500. 106 Socialminister (): Det kan bero på innehållet, Skånberg. var för det första inte en . Den var inte heller öppen för deltagare från samtliga länder, som jag säger i mitt interpellationssvar. Den deklaration som antogs i baseras på en konservativ familjesyn. Jag deklarerar klart och tydligt varför EU-länderna tillsammans valde att ta avstånd resolutionen. Det har just sin grund i att den deklaration som vi nu pratar om från baseras på en konservativ familjesyn. Den innehåller bland annat en snäv syn på familjedefinitionen, motsätter sig fria aborter och syftar också till att bevara och försvara en konservativ syn på äktenskap. Detta är noga motiverat och var också bakgrunden till varför EU tillsammans med en rad andra länder valde att ta avstånd från denna resolution. Överläggningen var härmed avslutad. 16 § Svar på interpellation 2004/05:310 om breddad kompetens i vattendelegationerna 107 Statsrådet (): har frågat mig vad jag avser att göra för att sammansättningen i vattendelegationerna kompletteras så att en bredare erfarenhetsbas uppnås. Genom beslutet att anta regeringens proposition Vattendistrikt och vattenmiljöförvaltning slog fast att en länsstyrelse i varje vattendistrikt ska vara ansvarig vattenmyndighet. Utredningen vattenadministration föreslog att nya självständiga myndigheter skulle inrättas. Jag vill ge en kort sammanfattning av skälen till regeringens förslag att vattenmyndigheterna skulle knytas till länsstyrelserna. Fördelarna med att basera arbetet med den nya vattenförvaltningen på befintliga, inarbetade och mycket kompetenta myndigheter är uppenbara. Kopplingen mellan vattenförvaltningen och vattenarbetet utifrån våra nationella miljökvalitetsmål är dessutom stor. Att bygga på länsstyrelserna är även ett sätt att fortsätta i svensk tradition av integrerat miljöarbete där luft, mark och vattenfrågor bedöms i ett sammanhang. När det sedan gäller vattendelegationernas sammansättning valde regeringen en lösning med en delegation bestående av högst elva ledamöter, dels sakkunniga företrädare för länsstyrelser, dels andra sakkunniga. Landshövdingen vid den länsstyrelse som utgör vattenmyndighet är delegationens ordförande. beslut gäller i stor utsträckning länsstyrelsernas insatser. Det är därför lämpligt och en rimlig konsekvens av beslut att varje länsstyrelse vars län till betydande del ingår i ett vattendistrikt har en sakkunnig i delegationen. Regeringens bedömning, enligt den princip som redovisas i propositionen Statlig förvaltning i medborgarnas tjänst är dock att intresseorganisationer inte bör vara representerade i myndighetsstyrelser eftersom ansvarsbilden då blir oklar. Intresseorganisationerna ska i stället på ett tidigt stadium komma till tals i myndigheternas arbete genom referensgrupper. Det är mycket viktigt att vattenmyndigheterna utvecklar breda kontaktytor och en omfattande samverkan så att erfarenheter från olika delar av samhället kommer vattenförvaltningen till del. Regeringen har strävat efter att utse ledamöter från länsstyrelserna med god kompetens inom olika områden med koppling till vatten. Till varje delegation har även utsetts en sakkunnig ledamot som inte arbetar vid någon länsstyrelse utan till exempel har forskarbakgrund. finns det inte några representanter för kommunerna i delegationerna. Jag vill dock betona att det är ytterst önskvärt med ledamöter från dessa bland annat därför att kommunerna har kunskap om lokala förhållanden och ansvar för den lokala miljövården, hälsoskyddet och för planfrågorna. När vi får nomineringar från diskussioner pågår finns det fortfarande plats för dessa i delegationerna. Vattendelegationerna är fortfarande i ett uppbyggnadsskede. Till en början kommer tyngdpunkten att ligga på analyser av förhållandena inom distriktet. kommer utformningen av åtgärdsprogram och genomförandet av åtgärderna att öka i vikt. Vi kan därför ha anledning att se över sammansättningen av delegationerna och möjligheten att öka andelen sakkunniga utöver dem som representerar länsstyrelser eller kommuner. vill jag tacka för att han fäster uppmärksamheten på vattendelegationerna och de uppgifter som ligger framför dem. Detta viktiga miljö- och samhällsbyggnadsarbete har inletts och ska leda till att vattendirektivets mål om god vattenstatus nås. För detta behövs inte bara stora insatser av vattenmyndigheterna själva utan också övriga delar av samhället. 108 (): Jag vill tacka miljöministern för svaret. Frågan om breddad kompetens i vattendelegationerna är kanske inte något som får CNN och BBC att baxa fram sina sändarbussar. Icke desto mindre är det en oerhört stor och viktig fråga, nu och framöver. Den är kanske viktigare och mer omfattande än vad de flesta känner till. Vi kristdemokrater delar ju den uppfattning som miljöministern ger uttryck för när det gäller länsstyrelsernas roll som vattenmyndighet, och att det ska finnas en delegation som styr och leder arbetet. Däremot vill jag ställa frågor kring den sammansättning delegationerna bör ha för att arbetet ska bli så bra som möjligt. Det är bra att miljöministern i sitt svar öppnar för att kommunerna ska ha plats i de här delegationerna. De har en viktig uppgift och kommer att ha en viktig uppgift i det här arbetet. Jag tycker att det är synd att miljöministern inte är beredd att gå lika långt som jag antyder i min interpellation, för att få delegationerna att fungera riktigt bra. Jag vet att miljöministern absolut inte tar lätt på frågan om hur viktigt det är att arbetet går bra, har bredd och kommer i gång. Svaret på min fråga om just breddningen i delegationerna gör mig lite orolig för att frågan får ett alltför begränsat perspektiv och att det blir begränsat till en traditionell myndighetsvetenskaplig angelägenhet och inte har sin förankring ute hos brukarna. Det är ju väldigt omfattande direktiv som handlar om skydd för ytvatten och grundvatten hela vattenmiljön. Jag ska inte mer gå in på vad direktivet innehåller. Det är en enorm uppgift med vattenplanering, åtgärdsprogram och förvaltningsplaner. Det är för samråd med brukarna som berörs av olika åtgärdsprogram. Det går inte att överklaga de här delegationernas olika beslut. Det gör att man behöver diskutera att de behöver en plats i styrelsen i delegationerna för att kunna föra diskussionen där. Jag tycker också att det är synd med svaret att intresseorganisationer inte bör vara representerade i myndighetsstyrelser. Det räcker att titta in i styrelserummet hos myndigheterna på ministerns eget område, exempelvis , och Kemikalieinspektionen, så hittar vi representanter för intresseorganisationer i styrelserna. Med tanke på direktivets omfattning och de konsekvenser det för med sig för markägare, jordbrukare och andra företagare är det rimligt med en bred sammansättning av vattendelegationernas styrelser. Varför är det inte möjligt här när det är möjligt i andra styrelser på ministerns område? 109 Statsrådet (): Låt mig först slå fast att den form vi har valt för vattendelegationerna inte på något sätt utesluter det breda samråd som och även regeringen vill se. Det är kanske tvärtom så att vi kan få ett bredare och mer allsidigt samråd än om vi skulle välja vissa intresserepresentanter som skulle ta plats i delegationerna och utesluta andra. Att vi väljer att följa den förvaltningsrättsliga princip som slogs fast har att göra med att vi tycker att den är ytterst tillämpbar och lämplig i detta fall. När det gäller myndighetsutövning handlar det om att ha ett tydligt ansvar, att veta var ansvaret ligger och att de som blir föremål för åtgärder inte är ansvariga för de åtgärder man föreslår. Vi tror att den form vi har valt bidrar till tydlighet. Vi tycker att den är väl lämpad och väl förenlig med ett brett samråd. Jag vill gärna understryka att inte minst kommunernas sakkunskap är mycket viktig. Vi har en dialog med om på vilket sätt kommunerna kan spela en viktig roll i den process som vi nu arbetar med. Jag kommer själv att diskutera med de ansvariga om hur vi ska kunna föra arbetet vidare, inte minst när det gäller den lokala förankringen och samrådet. Överklagbarheten har att göra med vilken typ av beslut som vattendelegationerna kommer att fatta. Vattendelegationerna kommer att fatta beslut om åtgärdsprogram som, som det är utformat , inte är direkt bindande för enskilda. Det är enskilda myndigheter på en lång rad olika områden som får i uppdrag att se till att åtgärdsprogrammen verkställs. Deras beslut är självklart överklagningsbara. Åtgärdsprogrammen och vilken form de ska ha är också en fråga som har varit föremål för en ganska omfattande diskussion. Regeringen har just tillsatt en utredning som ska se närmare på åtgärdsprogrammen och hur de kan utvecklas. Även här kan vi få skäl att till exempel se på kommunernas roll i ett nytt ljus när vi är färdiga med den utredningen och har kommit lite längre i diskussionen om hur just den här typen av åtgärdsprogram ska utformas. 110 (): Jag uppskattar det miljöministern säger om vikten av samråd och öppenhet. Det är väldigt viktigt. Samråden är ju till intet förpliktande. Man kan ta det man vill och fatta de beslut man vill. Vattenbrukarna får väldigt på sig att i samråd ge synpunkter på konsekvenserna. Det är en lång process innan det blir möjligt att överklaga. Det är synd att de förvaltningsrättsliga principerna om styrelsernas sammansättning ska gälla så slaviskt just här när det inte gäller för , eller Kemikalieinspektionen. Det finns en risk att implementeringen av vattendirektivet blir något slags byråkratiskt vetenskapligt traditionellt naturvårdsarbete och vattenvårdsarbete utan att man inser vilka intressekonflikter som finns inbyggda och hur viktigt det är att ha en bred representation i styrelsen så att man kan lösa frågor i samband med beslut. Det handlar om att staten med har en konfliktyta mot kommunerna med där man nalkas samma frågor samma vatten, i det här fallet som man måste lösa. Därför är det bra att miljöministern öppnar för kommunerna i styrelserna. Här finns också en tydlig konfliktyta gentemot brukarna. Vi i har valt en helt annan modell än man har gjort i till exempel . Där har man vattenparlament. Det är i och för sig hiskliga församlingar. Det är inte säkert att det är så mycket bättre. Men man har fångat upp vikten av att ha brukarna med. Vattenanvändarna är i majoritet. Man har också resurser till dem som ska fatta beslut och genomföra program. De kan ge stöd för till exempel kommunala ledningsverk eller lokala jordbruksföretagare att vidta åtgärder som förbättrar vattenkvaliteten. Miljöministern talar också om referensgrupper, och det är också bra med det samtalet, den öppenheten och den dialogen. Jag tror dock att det är viktigt att man också i själva delegationerna, i styrningen av det hela, får in representanter för näringslivet, för vattenanvändarna, de som direkt kommer att få känna konsekvenserna av de ganska långtgående förslag som kommer att bli resultatet av implementeringen av vattendirektivet. Låt mig i denna andra runda ställa en fråga till ministern. Vi tyckte i vår motion, som visserligen avslogs, att med denna öppenhet för samråd, dialog och referensgrupper i vattendelegationerna skulle det väl också vara möjligt för miljöministern att lova att redovisa arbetet för . Detta avslogs och fanns inte heller med i regeringens proposition. På vilket sätt tänker miljöministern i fortsättningen redovisa hur arbetet går med implementeringen av vattendirektivet i vårt land? 111 Statsrådet (): Självklart kommer vi att redovisa arbetet med vattendirektivet på ett normalt sätt, till exempel i miljömålsarbetet. Från regeringens sida är vi också alltid öppna för andra typer av information till , som jag säkert tror att vi kan komma överens om, till exempel i utskottet. När det gäller hur vi organiserar detta tog upp . Det är väl ett ganska bra exempel på att vi har olika traditioner i olika länder. När vi nu verkställer vattendirektivet är det viktigt att utgå från en egen tradition för att skapa ett så väl fungerande och resurseffektivt arbete som möjligt. Det är därför vi har utgått från våra länsstyrelser, som här har en tradition. Det är också därför vi säger att det är så viktigt att även kommunerna kommer in på ett bra sätt i detta arbete, som ju också har en väldigt viktig roll när det gäller vattenarbetet. säger att det blir byråkratiskt och vetenskapligt med en stor tyngd för sakkunskapen i vattendelegationernas styrelser. Låt mig säga att detta också kan vara en stor fördel. Vattendirektivet utgår från en ekosystemansats, från att vi ska ha en god ekologisk och kemisk status på vattnet. Det är därför viktigt att vi också har en tydlighet i analysen av vad som behöver göras som grund för åtgärdsprogrammen. Det kan också vara en nackdel att det blir alltför mycket av intressediskussioner och avvägningar innan vi verkligen har gjort analysen av vad som behöver göras från miljöns synpunkt. Det är miljön och vattenkvaliteten som ska stå i centrum för det här direktivet. Däremot delar jag uppfattningen att vi behöver perspektiv från olika håll, både näringslivsperspektiv, jordbrukarperspektiv och annat. Det är också därför det i vattendelegationerna finns sakkunniga i någon delegation till exempel lantbrukskompetens, i någon annan delegation annan typ av sakkunnig kompetens. Här tror jag att vi i takt med att arbetet fortskrider kan få en bild av vilken typ av kompetens vi behöver. Det handlar dock om att få in sakkunnig kompetens från olika områden snarare än att gå in i en direkt förhandling med intresseavvägningar i delegationerna, som vi ser det. Låt mig säga att jag tror att vi som kommer kanske också kommer att se nya behov av kompetens i vattendelegationerna i ljuset av att arbetet ändrar karaktär. Vattendirektivet är ju så uppbyggt att vi börjar med att inventera alla våra vattenområden, och sedan går vi vidare med förvaltningsplaner och åtgärdsprogram. Därmed kan också behovet av kompetens komma att förändras . Vi har alltså en öppenhet. Vi har också möjligheter att göra nya förordnanden under hand när det gäller sammansättningen. 112 (): Jag konstaterar att det finns en viss öppenhet för att komplettera de här sammansättningarna. Jag tycker att det vore klädsamt om ministern också kunde erkänna att hon inte är konsekvent när det gäller sammansättningen av styrelserna. Det finns ju myndighetsstyrelser som innehåller företrädare för intressegrupper. Det gäller att bygga vidare på den tradition man har i ett land, säger miljöministern. Ja, men det kan också vara så att man i vissa fall där den enskilde medborgaren, brukaren och användaren upplever den svenska traditionen som väl byråkratisk och uppifrån kommande bör förändra inriktningen något. Jag tror det här är ett sådant fall. Man behöver bredda och ta in fler perspektiv för att komma ifrån det här myndighetsperspektivssättet att arbeta med frågan. Jag tror nämligen att miljöministern och jag är ense om att frågan om vattenkvaliteten inte bara kommer att involvera länsstyrelser, kommuner, universitet och forskare. Här handlar det om den lille lantbrukaren, om småföretagaren som behöver vattnet i sin produktion och sin verksamhet och som återför spillvatten, eller vad han nu gör, ut i lilla bäcken. Det handlar om fiskare, friluftsliv, miljöfolk och ornitologer. Alla behövs i arbetet för att vi ska kunna behålla och förbättra vattenkvaliteten, både ytvattnet och grundvattnet som ju det här direktivet handlar om. Vi måste alltså komma bort från det byråkratiska uppifrånperspektivet och i stället involvera så många som möjligt i arbetet för en god vattenkvalitet. 113 Statsrådet (): Låt mig först ta upp sammansättningen av styrelser. I har vi av gammal tradition haft en hel del intresserepresentation i styrelser, vilket också lever kvar i många myndigheter och styrelser och finns kvar där det har befunnits lämpligt. Vi har också tagit beslut, vilket jag var mycket tydlig om, när det gäller förvaltningspolitiken och dess principiella inriktning för framtiden. Där har vi varit tydliga med att intresserepresentation inte ska vara regel i myndighetsstyrelser utan att vi snarare ska försöka tydliggöra ansvarsförhållandena. I det här fallet har vi inte ansett att det funnits något skäl att avvika från denna nya och tydliga inriktning. Det handlar om en tydlighet när det gäller ansvar, vilka som har ansvaret i det här fallet. Det betyder dock inte att vi inte har ett intresse av samarbete precis samma tanke som nog låg bakom intresserepresentationen.