prot · GS09131 · 2005-06-01 00:00:00 — Tillkännagivanden är ju ofta en beställning från till regeringen om att regeringen ska vidta någon åtgärd, förmodligen ta fram ett lagförslag på något område. Det är inte tillfredsställande som det är att det kan ta , och ibland än så, innan regeringen masar sig till att reagera på ett tillkännagivande från . Det är klart otillfredsställande. Här måste en annan tingens ordning komma till. I det här ärendet, avsnitt 1.10, berörs frågan om socialminister beslut att inte tillsätta en parlamentarisk utredning om socialförsäkringarna. har ju, som sagt, haft anledning att återkomma till frågan om hur man hanterar tillkännagivanden. I det här fallet vill jag först och främst säga att gav statsministern uttryck för att regeringen hade för avsikt att göra en översyn av socialförsäkringarna. Sedan beslutade regeringen att den här översynen skulle ske, men i två steg. Först skulle man ha en ensamutredare, nämligen den förra socialministern , som fick uppdraget att titta över och göra en noggrann analys av hur dagens socialförsäkringar ser ut i ett brett perspektiv. Det analysunderlaget skulle sedan ligga till grund för en kommande parlamentarisk utredning där man skulle låta utredningen lägga fram förslag till en reformerad socialförsäkring. uppdrag ska vara klart . , alltså någon månad efter det att utredningsdirektiven till var klara, beslutade riksdagsmajoriteten i form av de borgerliga partierna med hjälp av att den här parlamentariska utredningen skulle tillsättas omgående, det vill säga så fort som möjligt. Sedan har statsrådet , som reaktion på beslut om tillkännagivande, sagt att regeringen inte avser att efterkomma beställning om att nu tillsätta en utredning, eftersom den ska komma i efterhand, efter det att utredning är avklarad. Då kan vi bara konstatera från den borgerliga alliansens sida att när regeringen i sin skrivelse nr 75 konstaterar att tillkännagivandet om en parlamentarisk utredning är slutbehandlad därför att regeringen helt enkelt gör en annan bedömning om tidpunkten för när en parlamentarisk kommitté bör tillsättas så kan vi inte finna den slutsatsen godtagbar. Vi har i en reservation nr 1 konstaterat att det kan finnas särskilda skäl att inte tillmötesgå ett tillkännagivande från men att det i det aktuella fallet emellertid är fråga om att regeringen inte ens har för avsikt att söka fullfölja beslut. Det är enligt vår syn inte acceptabelt. Jag yrkar inte på godkännande av anmälan i den här reservationen, herr talman, men vi vill markera att när det handlar om tillkännagivandet i det här fallet är det inte acceptabelt från vår utgångspunkt. 21 (): Under denna punkt diskuterar vi regeringens efterkommande av tillkännagivanden. Det är en fråga som är av stor konstitutionell betydelse för hur utövar sin beslutandemakt gentemot regeringen. Detta är, som har belysts tidigare, inte minst viktigt i en situation med minoritetsparlamentarism. Man kan i detta sammanhang säga att det är önskvärt att frågan om tillkännagivandenas innebörd blir föremål för en ordentlig belysning i den grundlagsöversyn som pågår. Man kan inte låta bli att göra reflexionen att den senaste gången som hade något annat än minoritetsparlamentarism var när den borgerliga koalitionen styrde landet och framåt. Man kan också fundera på vilket av de två regeringsalternativen inför nästa val som ger bäst förutsättningar för majoritetsparlamentarism. De två frågor som vi diskuterar handlar om hur regeringen agerar utan respekt för tillkännagivanden, dels när det gäller det tillkännagivande som lagutskottet gjorde 2004 om att det borde tillsättas en parlamentarisk utredning om könsneutralt äktenskap, dels när det gäller det tillkännagivande som gjordes 2004 om att den parlamentariska utredningen om översyn av socialförsäkringarna borde tillsättas nu och inte nästa mandatperiod. Det är naturligtvis så att tillkännagivanden inte är detsamma som tvingande befallningar som regeringen är konstitutionellt förpliktad att följa till punkt och pricka. Men i tillkännagivandenas natur ligger att regeringen måste redovisa sina bedömningar för om de begärda åtgärderna inte vidtas. Jag lyssnade mycket uppmärksamt på den socialdemokratiske gruppledaren i som var inne på detta i inledningen av denna debatt. Även underströk att om regeringen inte kan efterkomma ett tillkännagivande av tidsskäl eller av politiska sakskäl så får man återkomma till och redovisa detta så får ta ställning till det. Vad gäller utredningen om könsneutralt äktenskap har regeringen över huvud taget inte redovisat några motiv. Det finns i en interpellationsdebatt som hade med olika ledamöter i kammaren tidigare i vår några allmänna uttalanden om att detta är en svår och politiskt känslig fråga. Men, herr talman, vilka politiska frågor har inte en politisk laddning som gör att man skulle kunna ställa motsvarande frågor kring allt från försvarspolitiken till landets grundlagar? Vad gäller tillkännagivandet om socialförsäkringarna är det uppenbart att regeringen inte har haft minsta avsikt att ens försöka efterkomma detta tillkännagivande. Regeringen redovisade att den inte ville ha en parlamentarisk utredning. underkände denna motivering i ett mycket tydligt tillkännagivande . Regeringen vidhåller därefter sin vägran att efterkomma detta tillkännagivande. Jag tycker att detta är beklagligt och visar på en bristande respekt för innebörden i de tillkännagivanden som ger. Jag vill dock avstå från att formellt yrka på godkännande av anmälan i de reservationer som står bakom på dessa punkter. 22 Tredje vice talman (): Vi står bakom två likalydande reservationer på de två avsnitt som vi nu debatterar, men jag kommer som exempel mest att uppehålla mig vid det avsnitt som kallas 1.10, alltså Socialminister beslut att inte tillsätta en parlamentarisk utredning om socialförsäkringarna. Som vi kunde förstå av anförande svarar utskottets majoritet inte på anmälan. När slår fast att en parlamentarisk utredning om socialförsäkringarna bör tillsättas omgående hade regeringen redan tillsatt en särskild utredare. beslut var alltså en reaktion på regeringens strategi. Man var inte nöjd med det sätt på vilket regeringen arbetade med översynen av socialförsäkringarna. På det viset svarar egentligen inte utskottet på den kritik som framförs i anmälan. KU har tidigare slagit fast att utgångspunkten måste vara att de önskemål som ett tillkännagivande innebär bör tillgodoses av regeringen. Det är självklart så, och det har vi också förstått av den tidigare debatten, att regeringen i sitt beredningsarbete kan stöta på tekniska problem som gör att man vill återkomma till och förklara varför man inte tänker följa önskemål. Man kan få problem med tidsplanen. Man kan också i beredningsarbetet få fram sådana fakta att man gör bedömningen att man ska ompröva det beslut som har fattat. I det här fallet, såsom jag beskrev det i början, fanns alla fakta på bordet när fattade beslut om att man ville ha en parlamentarisk utredning omgående. Enkelt uttryckt kan man säga att i det här fallet hade regeringen inte lust att följa tillkännagivande. Jag tror att det framför allt är det som har fått oss att reagera. Utan att gå in på sakfrågan om socialförsäkringarna vill jag ändå ta regeringens beslut om att inte tillsätta en parlamentarisk utredning på det här området som ett exempel för ett lite mer principiellt resonemang omkring relationen mellan regering och riksdag, lite grann som var inne på det i sitt anförande under inledningsavsnittet. I den översyn som har inletts av en så kallad särskild utredare utesluts majoriteten av partier från det inledande arbete där man granskar och analyserar socialförsäkringssystemen. Man är inte heller med och tar fram de förslag till förändringar som den här särskilda utredaren ska komma fram till. har det framställts som att den särskilda utredaren bara ska ta fram faktaunderlag, och sedan kommer en parlamentarisk utredning. Men så lyder ju inte direktiven. Det här påverkar naturligtvis det framtida arbetet inom det väldigt viktiga område som socialförsäkringarna utgör. Det är ett centralt arbete. Det påverkar möjligheterna till ett förtroendefullt arbete mellan regeringen och olika partier. Det påverkar alltså inte enbart förtroendet mellan riksdag och regering på ett allmänt plan, utan det påverkar också möjligheten till breda politiska lösningar på ett centralt politiskt område. Det här kan tyckas som en liten utvikning, men jag tror att det är viktigt att vi ser i vilket sammanhang vi ska titta på tillkännagivanden och tillkännagivandenas roll i samspelet mellan riksdag och regering. Vi har framför oss två fall där regeringen inte har agerat på ett sätt som bidrar till ett förtroendefullt samarbete och till att de här sakfrågorna får en lösning med så bred politisk uppslutning som möjligt. 23 (): Mycket har redan sagts kring de två frågor som vi nu avhandlar: tillkännagivanden när det gäller socialförsäkringarna och när det gäller den parlamentariska utredningen på det könsneutrala lagstiftningsområdet. En regering har inte skyldighet och det finns inget som konstitutionellt binder en regering att följa ett tillkännagivande från den här kammaren. Det har ändå utvecklats en praxis där ambitionen har varit att man försöker tillgodose och pröva frågorna. På det sättet visar man oftast åtminstone den respekt för kammarens tillkännagivanden som jag tror att kammaren förväntar sig möta från regeringens sida. I de här två fallen är det dock något annorlunda. Jag håller helt med om den beskrivning som tidigare gav när det gäller socialförsäkringsfrågan. När det gäller könsneutral lagstiftning är det alldeles uppenbart att regeringen inte ens har för avsikt att pröva att följa vår signal, som trots allt har en majoritet i den här kammaren. Det är en majoritet som bildades av alliansen och . konstaterar jag att kammaren ger signalen tillbaka. En majoritet bestående av Vänstern, och Socialdemokraterna accepterar regeringens hantering av de här båda frågorna. Det ger indirekt signalen: Okej. Gör så här. Det tycker jag är allvarligt, inte minst eftersom det på det könsneutrala lagstiftningsområdet i stället dyker upp ännu ett exempel på hur man försöker hantera frågan om parlamentarisk grund. Det tror jag också kommer att påverka viljan att delta, det vill säga viljan att jobba i referensgrupper. Referensgrupper är en ny metod i stället för parlamentarisk utredning. De fyller en helt annan funktion. Det var inte det som avsåg när vi tog beslutet. Jag delar helt den slutsats som finns i vår reservation på den här punkten. För tids vinnande kommer jag inte att yrka på godkännande eftersom jag vet att i den här delen inte backar upp den hållning som kammaren tidigare angav när det gäller de här båda tillkännagivandena. 24 (): Jag ska kommentera granskningsärende 1.10. Min kollega kommer sedan att ta upp ärende 1.11. De här ärendena diskuterar vi ju , och de handlar om tillsättande av parlamentarisk utredning efter ett tillkännagivande. Vi har att se fram emot, om än inte lång dags färd , så en lång debatt om det här granskningsbetänkandet. Man skulle kunna tycka att detta borde leda till att debatten koncentrerades till de principiellt verkligt viktiga ärenden där det verkligen finns fog för direkt eller indirekt kritik. Mot den bakgrunden måste jag tillstå att jag blev något förvånad när det här ärendet kom att bli föremål för debatt. Jag måste ärligen säga att jag har svårt att förstå hur den borgerliga alliansen kan komma till slutsatsen att det finns konstitutionell kritik att rikta mot regeringen för dess handläggning av det här ärendet. Som flera har varit inne på handlar det om synen på tillkännagivanden. Som jag förstår det skulle det kunna delas upp i två olika dimensioner. Den första handlar om vilka formella konstitutionella grunder som finns för tillkännagivanden. Den andra handlar om vilka krav man kan ha på redovisning när regeringen inte avser att fullfölja ett tillkännagivande. har vi åtminstone varit överens om att det inte finns någon formell reglering av frågan om tillkännagivanden. Därmed följer också att det inte finns några formella krav på att regeringen måste fullfölja ett tillkännagivande. Det har, som jag tror att var inne på, utvecklats en praxis som är grundad på de uttalanden som KU enhälligt har gjort vid ett antal tillfällen. Det förtjänar att lyftas fram vad jag uppfattar att de uttalandena har innehållit. Det första är att regeringen som princip hörsammar tillkännagivanden. Det andra är att regeringen redovisar sina bedömningar till , om de begärda åtgärderna inte vidtas. Det tredje är att redovisningen till sker inom tidsramen, om någon tidsram har fastställts. Det fjärde är att skälen för att inte fullfölja också redovisas. Det femte och sista som har varit föremål för uttalanden är att om redovisningen inte ges i skrivelse eller proposition till bör den ändå lämnas på sådant sätt att den är tillgänglig för alla ledamöter. Det är de fem utgångspunkterna för den praxis som har varit gemensam för de olika partierna. I det här läget uppfattar jag det som att regeringen inte har att slaviskt följa ett tillkännagivande om man av olika skäl gör en annan bedömning än vad har gjort, men man har att iaktta de krav på redovisning som jag redogjorde för. I det här fallet har tillkännagivandet två delar. Det är dels kravet på en parlamentarisk utredning, dels att den ska ske . Jag hävdar att regeringen tillgodoser tillkännagivandet genom att man vill tillsätta en parlamentarisk utredning, men inte omgående. Man har också motiverat varför. Har man då levt upp till sina skyldigheter om redovisning? Jag hävdar att man har gjort det. I skrivelse 75 redovisar man att man kommer att tillsätta en utredning, men inte omgående. Man har också redovisat vilka skäl man har för det. Bara för att man nu är arg och upprörd över detta och därför kritiserar regeringen kan man inte hävda att det finns en konstitutionell grund för det. Man är helt enkelt oense rent politiskt. Det, herr talman, tycker jag är något som ska föras fram i ett annat sammanhang. Om jag har fattat rätt så här långt har det inte yrkats på godkännande av anmälan i den reservation som finns här. Det finns ett antal andra reservationer i betänkandet. De yrkar jag avslag på. Jag yrkar på godkännande av majoritetens ställningstagande som det ser ut i betänkandet. 25 (m) replik: talar om verkligt viktiga frågor. Det här är en viktig fråga såtillvida att den är av principiell natur. Hur hanterar regeringen tillkännagivanden? Det är inte särskilt meriterande om man tittar tillbaka på andra tillkännagivanden som har gjort att regeringen ibland har väntat i både fyra, fem och kanske än så. Det måste rimligen finnas ett krav på regeringen. Det är där jag menar, vilket jag berörde i mitt huvudanförande, att det kanske bör föras in en tidsgräns, även om inte har beslutat om någon tidsgräns, för när regeringen har att återkomma till det är ju trots allt som regeringen har att svara inför med besked om hur den avser att hantera ett tillkännagivande gjort av . Det som förvånar i fallet är möjligen att då hon bort känna till att regeringen hade tvåstegsprincipen först enmansutredning och därefter parlamentarisk kommitté hade hon kunnat säga det i Ekoinslagen : Regeringen avser inte att nu fullfölja detta med tillsättande av en parlamentarisk utredning, utan det kommer . Så kunde hon ha sagt om hon haft medvetande om att så skulle ske. Men hon blånekade ju: Nej, det här kommer inte regeringen att göra. Jag menar att en utredning också kan göra en analys, och den analys som nu ska göra skulle också en parlamentarisk utredning kunna göra. Det viktiga här var ju att flera politiska partier skulle få vara med om att utforma de nya socialförsäkringssystemen. 26 () replik: Jag håller med : Hade det dröjt från tillkännagivande om en parlamentarisk utredning om socialförsäkringarna tills regeringen återkom hade vi kunnat diskutera behovet av att rikta kritik. Det tog inte . Vad jag förstår tog det kanske tre eller . Beslutet togs , och regeringen avlämnade skrivelse 75 ; jag vet inte exakt när. Vi kan gärna diskutera hur institutet med tillkännagivanden ska vara utformat . har i sina direktiv i vilket fall utrymme för att titta på hur tillkännagivandeinstitutet ska kunna utformas , och jag utgår från att den också gör det. Låt mig ändå få ställa någon fråga till eftersom jag ser att jag har kvar. När man är oense och vill närma sig varandra för att bli ense kan det ibland finnas en poäng, har jag lärt mig, i att försöka se om det finns någon minsta gemensam nämnare. Då har jag två frågor i det här ärendet: Är vi överens om att det inte finns någon formell reglering av frågan om tillkännagivanden och därmed heller ingen formell skyldighet för regeringen att slaviskt följa tillkännagivanden? Är vi överens om det? Är vi överens om det är den andra frågan att regeringen i skrivelse 75 har meddelat att det kommer att tillsättas en parlamentarisk utredning? Det går enkelt att svara ja eller nej på de två frågorna. 27 (m) replik: Det finns ingen formell lydnadsplikt konstitutionellt nej. Det finns en praxis vi kan hänvisa till. Däremot vet vi ju att regeringen har att svara inför . Statsministern och hans eller hennes regering sitter på negativ tolerans, så att säga, från . Det är som ändå har den slutliga uppgiften att bedöma. Om skrivelse 75 vill jag säga att när regeringen anser att frågan är färdigbehandlad för regeringens del tycker jag att den går för långt. Då har den inte hörsammat beställning om att denna parlamentariska utredning ska ske fortare än vad regeringen tänker sig. Frågan är alltså inte färdigbehandlad. 28 () replik: Vi verkar vara ganska överens om att det inte finns det här absoluta kravet att följa ett tillkännagivande. Man kan alltså göra en annan bedömning från regeringen. När det gäller att man i det här fallet sett frågan som slutbehandlad tycker jag för min del att de argument vilket vi egentligen inte har att pröva från KU, för det är ju en politisk prövning man har för att inte nu tillsätta den här utredningen är gångbara. Jag tycker dock att det finns en annan dimension i detta som är intressant att diskutera. har inte begärt replik, men jag tycker att hon var inne på något intressant: Hur påverkas rollfördelningen mellan riksdag och regering i den här diskussionen om tillkännagivanden? Vad det handlar om, tycker jag, är hur styrande tillkännagivanden bör vara och hur detaljerade de kan vara. Vi har ju rollfördelningen att det är regeringen som styr riket under ett ansvar gentemot , och har att granska regeringen. Om vi flyttar de här positionerna hamnar vi rimligen någonstans vid en gräns där tar över regeringens arbete men inte dess ansvar. Detta tycker jag att det finns anledning att reflektera över när vi diskuterar tillkännagivanden. 29 (): Som kamrat har sagt kommer jag att uppehålla mig kring frågan om utredningen angående könsneutralt äktenskap en fråga som i sig är stor och betydelsefull ur aspekten mänskliga rättigheter som i andra sammanhang behandlar. Först vill jag dock göra ett litet försynt påpekande till . I diskussionen om majoritets- respektive minoritetsregeringar nämnde den borgerliga regering som tillträdde 1976 som något slags föredöme. Om jag inte minns fel var det ett antal regeringar en period framåt som pågick och avgick. Men sedan kommer jag till frågan om tillsättandet av en utredning. Reservanterna påstår att regeringen inte ens har för avsikt att söka fullfölja beslut. Hur lyder då betänkandet som ligger till grund för beslutet? Jo, först talas det om att tiden nu kan anses mogen för att brett och förutsättningslöst utreda frågan. Enligt utskottets uppfattning bör lämpligen en parlamentariskt sammansatt utredning ges detta uppdrag. Dessa formuleringar är självklart bindande för att en utredning ska ske men öppnar för möjligheten att använda en annan form för utredningen. Om man ser till själva sakfrågan måste väl det viktiga i sammanhanget vara att tillgodose en bred och förutsättningslös utredning. Att så är fallet visar också den redovisning regeringen har lämnat. Detta har heller inte ifrågasatts av reservanterna. När reservanterna vill göra gällande att tillkännagivanden ska uppfattas som bokstavliga order till regeringen utan att lämna möjligheter för regeringen själv att regera är man ute på en farlig väg. Det måste finnas möjligheter för regeringen att göra överväganden om hur, när och i vilken form tillkännagivanden ska behandlas med hänsyn tagen till allt annat som regeringen också har att sköta. Denna möjlighet finns i den nuvarande grundlagen, och det finns därför heller ingen anledning för att rikta kritik mot regeringen för detta. 30 () replik: gör ett tappert försök att säga att regeringen i själva verket har efterlevt det tillkännagivande som gjorde angående en parlamentarisk utredning om könsneutralt äktenskap. Problemet är bara att hans argument närmar sig gränsen för kriarättande. Om nu skrivningen att en parlamentarisk utredning lämpligen bör ges i uppdrag att utreda frågan om könsneutralt äktenskap ska tolkas som att man i själva verket kan tillsätta en helt annan utredning än en parlamentarisk utredning öppnar det för en helt ny läsning av alla tillkännagivanden som ger till regeringen. Man kan titta på den tidigare mening som refererade om att hela frågan grundar sig i att anser att tiden nu kan anses mogen för att brett och förutsättningslöst utreda frågan. Den skrivningen, kan anses mogen, borde väl i så fall med precis samma tolkning ge regeringen handlingsfrihet att säga att man struntar i hela saken eftersom det inte står att tiden nu är mogen. Det är här jag menar att inte på något sätt gör den sakgranskning av regeringens agerande som det faktiskt är roll att göra: Vilka motiv har regeringen redovisat för att man inte efterkommer tillkännagivandet i den ordalydelse det hade? Vilka motiv har regeringen presenterat, sakskäl eller tidsskäl? Sanningen är ju att några sådana skäl inte har redovisats. Det är därför som de fyra borgerliga partierna gemensamt har en reservation om att regeringen inte har visat tillräcklig respekt för detta tillkännagivande. 31 () replik: Först, , är saken för , som jag påpekat vid ett antal tillfällen, att se om regeringen har brutit mot konstitutionen eller ett föreläggande från . Ska vi prata sak har inte regeringen gjort det i denna fråga. Oavsett vilket, för att gå in på innehållet lite grann, lägger i det här fallet, och även jag, tyngdpunkten på samma mening som jag citerade och som i sin tur citerade, att det behövs ett brett och förutsättningslöst utredande i den här frågan. Då tyckte justitieministern att det fanns ett bättre sätt att göra det på genom att ha en enmansutredare tillsammans med ett antal referensgrupper som ska titta på detta; alltså inte bara en parlamentarisk utredning utan ett antal referensgrupper där det ingår parlamentariker från alla partier och även personer från trossamfund och andra intresseorganisationer, kan man väl kalla det för. Jag kan inte anse att det finns något sakligt skäl för kritik från utskottets sida i den här frågan. Jag anser att beställningen från är uppfylld, för i betänkande står det att det bör vara en parlamentarisk utredning. Det står inte att det skall vara det. 32 () replik: linje, som för övrigt tidigare redovisade, är ju att om regeringen inte avser att vidta en begärd åtgärd i enlighet med beslut måste detta enligt utskottets mening redovisas för . Även skälet för att riksdagsbeslutet inte följs bör tas upp i sammanhanget. Det är detta som är den sakfråga som vi nu har att ta ställning till. Har regeringen redovisat några sådana skäl? Det enda som justitieminister har redovisat är att han anser att det parlamentariska inslaget säkerställs genom en referensgrupp. Men, herr talman, det var faktiskt inte det som tillkännagivandet gick ut på.