prot · GS09105 · 2005-04-14 00:00:00 — Likaså förstår anhöriga och vänner att den villkorade hjälpen är bättre än ingen alls. 151 (): Det är en viktig fråga som har lyft i sin interpellation. Det tycker också jag. har motionerat om rättsäkerhet för demenssjuka. Då menar vi inte enbart låssystem utan också andra fysiska begränsningsåtgärder, till exempel bälte, sele eller brickbord som kan hindra den äldre att röra sig fritt. Våra motioner har tyvärr inte hitintills lett till några konkreta åtgärder. Men är vi glada att regeringen äntligen tar frågan på allvar. Vi hoppas att det inte ska dras i långbänk. När utredningen är klar förväntar vi oss att en skyndsam beredning kommer att ske. Även om vi får en ny lagstiftning kommer personalen att tvingas att göra bedömningar om man ska låta den demenssjuka gå uppe eller skydda från till exempel ett fall. Den demenssjuka eller en förvirrad äldre som sitter till exempel i rullstol kanske inte kommer ihåg att hon eller han kan gå utan försöker ställa sig upp och gå. Personalen ställs inför svåra överväganden i varje situation där den äldre eller boende inte själv förstår eller vill begränsa sin rörelsefrihet. Vid användandet av fysiska begränsningsåtgärder handlar det om en smal gräns mellan omsorg och en kränkning av den enskilda personen. Detta ställer stora krav på personalen. Jag vill också påpeka att det för den skull inte behöver handla om ett ont uppsåt hos personalen, tvärtom. Men jag menar att själva den fysiska begränsningsåtgärden ställer personalen inför ett svårt etiskt dilemma: göra gott, eller göra rätt. Med detta som bakgrund undrar jag om ministern tagit fasta på de behov som personalen har av handledning och kunskap utifrån de etiska dilemman som alltid kommer att finnas när vi talar om situationer då personalen tvingas att bli ett ställföreträdande jag. Jag undrar om statsrådet till exempel har tagit upp de tankarna i arbetet med Kompetensstegen. 152 Statsrådet (): Det är en mycket viktig fråga som har tagit upp. Jag håller helt med om beskrivningen av hur problemen kan se ut. Det var intressant att det kom från , min gamla hemkommun. Det visste jag inte. Jag har egentligen inte mycket mer att säga utöver det att vi nu tar i frågan. Det är helt otillfredsställande att det saknas lagstöd för dessa bedömningar. Det är en mycket svår situation för den personal som har att göra de ställningstagandena i vardagen i vård- och omsorgssituationen. Regeringen har också gjort en del andra saker. Den demensarbetsgrupp som regeringen tillsatte tog senare ett initiativ tillsammans med och Kommuner och Landsting för ett antal utbildningar och så kallade genombrottsprojekt. Där har 40 olika team utbildats i just demensvården, där den här frågan framför allt är aktuell. Vi har tagit initiativ till den mycket stora och fleråriga nationella satsningen på kompetensutveckling av personal inom äldreomsorgen. Frågor om demensvård är högaktuella hos kommunerna och finns med. Det är nästan alla landets kommuner, alla utom två, som har anmält att de vill delta. gör bedömningar och ger också en del råd till kommunerna för hur man ska handskas med den här typen av skyddsåtgärder. Det är naturligtvis ett svårt läge när lagstödet saknas. Det gäller den svåra gränsdragning som beskriver mellan det som är omsorg och det som blir kräkning. Hur ska den gränsen dras? Vem är det som fattar beslutet och på vilka grunder? Vem ska anses beslutsoförmögen och vem ska inte anses det? Det är också så att en person kan vara beslutsoförmögen ibland och ibland inte. Det handlar inte bara om individen. Det handlar också om det aktuella tillståndet. Det är väldigt svåra gränsdragningar. Jag är glad att utredningen är tillsatt och att vi har kommit i gång med det viktiga arbetet. I grunden kan vi inte lösa dessa frågor med mindre än att vi får fram ett tydligt lagstöd för den här typen av beslut. Trots allt hanteras frågorna av , länsstyrelsernas tillsynsenheter och av personalen ute på äldreboendena och demensboendena. Det gör man på ett bra sätt. Men det är inte en tillfredsställande situation att vi inte har ett lagstöd för de beslut som man tvingas att fatta. 153 (): Det verkar som att vi är rörande eniga om den här problemställningen, och jag är, som sagt, väldigt glad över att den här utredningen nu kommer till stånd. Jag kan upplysa om att det allra senaste från är ett hotelliknande lås där man kan ta sig ut men inte in. Det skulle vara någonting som kan vara godkänt. Ett demensboende i fick nedslag på att man hade de äldre inlåsta. Men detta är mer utbrett än så, och det är klart att det kan vara kostsamt för kommunerna att lägga om låssystemen på olika boenden. Vi borde kanske diskutera tvångsåtgärderna i ett litet större perspektiv. var tidigare inne på att man inte ska sätta dessa i motsatsställning till god omvårdnad. Om jag är på väg att skada mig själv blir jag ju glad om statsrådet hindrar mig. Det skulle vara att visa medmänsklighet och ge mig god omvårdnad. Det kan vara dags att lagstiftningsvägen visa vårdpersonalen att man har förtroende för dem och att ge dem utrymme att använda sitt sunda förnuft och sina hjärtan i sitt viktiga värv, så att de inte ständigt landar i frågan: Ska jag göra gott eller göra rätt? Det var väldigt bra sagt, tycker jag. I verklighetens samlar man inte alla dementa i ett boende, utan det är många som har fysiska funktionsnedsättningar, men som är fullt friska i övrigt. De får acceptera inlåsning eftersom det finns en boendeform där man blandar svårt dementa människor och människor med psykiatriska diagnoser med i övrigt fullt friska personer som har andra former av handikapp. Det är lite skrämmande att vi låser in väldigt många människor , och frågan är om man ska behöva acceptera inlåsning för att få vård. Vad ska man ge för råd till vårdpersonalen? Hur ska de agera ? Är det bättre att låta dörrarna vara låsta eller ska man följa med ut och lämna övriga boende obevakade och utan tillsyn? 154 (): Jag arbetade för länge sedan inom psykiatrin, det var . Många av de personer som vi nu talar om vårdades då inom psykiatrin. Där har man ju haft handledning som en självklar del i yrket. Man har en tradition av att personalen behöver handledning för att kunna hantera de svåra situationer som personalen måste klara av när det gäller tvång och begränsningar. Jag anser att man inom demensvården måste börja diskutera handledning som en självklar del. Som det ser ut inom demensvården finns det inte möjlighet för personalen att få handledning. Arbetet är inte heller organiserat på så sätt att personalen skulle kunna dra sig undan för att få handledning. På det sättet skulle man nog också kunna höja statusen inom demensvården. Jag hoppas att vill kommentera också detta med handledning. 155 Statsrådet (): Vi handskas naturligtvis med den situation som vi har. Det är ju inte totalt tomt. , och personalen fattar beslut och kommer att fortsätta att göra det. Men jag är ansvarigt statsråd och har till min uppgift att ta fram nödvändig lagstiftning. Det är ju därför som jag har tillsatt utredningen. Situationen är inte tillfredsställande. Det finns inte lagstöd för de insatser som många anser vara och förmodligen också är motiverade och nödvändiga. När det finns en nödsituation, när något speciellt uppstår, finns det ofta lagstöd för att vidta vissa begränsande åtgärder och ibland tvångsåtgärder. Men det kan också vara nödvändigt med regelmässigt tvingande åtgärder, till exempel med att ha en låst avdelning, möjlighet att ge medicin till den som säger sig inte vilja ha den eller kunna använda sig av andra typer av tvång. Då är det viktigt att man gör klart vilken rättssäkerhet som ska gälla för individen. Det är inte minst viktigt för anhöriga att veta hur man gör om man inte är nöjd med det tvång eller de andra åtgärder som den boende utsätts för. Hur gör man om man inte är nöjd med dem? Finns de dokumenterade, och vad har legat till grund för besluten? Det är också skönt att veta för personalen. Många tycker att det är svårt att fatta och försvara dessa beslut gentemot till exempel anhöriga. Det är viktigt att man får stöd i sådana situationer. Jag har höga förväntningar på utredningen, men det är ett mycket svårt uppdrag. Det kommer att bli en grannlaga uppgift att gå igenom allt detta och göra en rimlig avvägning mellan verksamhetens krav på en fungerande vård och omsorg och individens krav på rättssäkerhet. Jag delar uppfattning om att det borde finnas handledning i mycket större utsträckning inom flera delar av äldreomsorgen, inte minst inom demensvården. Det är en av de frågor som jag särskilt har lyft fram när jag har varit ute och pratat med kommunledningar om Kompetensstegen. Jag tycker att man i väsentligt större utsträckning än skulle använda sig av erfarna undersköterskor och biträden och utbilda dem till handledare så att de kan vara mentorer och handledare för andra personer, kanske mer nyanställda, inom äldreomsorgen i stort, kanske särskilt inom demensvården och delvis inom . Man kan behöva hjälp att diskutera många av de svåra möten som man har. Det kunde också vara ett sätt att se till att den kompetens och erfarenhet som finns inom äldreomsorgen kan användas fullt ut, så att inte erfarna, duktiga kvinnor tvingas gå i pension därför att deras arbetsvillkor och arbetsuppgifter är utformade så att man inte tar till vara dem på bästa sätt. Det är en viktig framtidsfråga för att man varaktigt ska ha kompetens och beredskap för att utveckla äldreomsorgen, inte minst när det gäller demensvården. 156 (): Jag är ganska nöjd överlag med det svar som jag har fått. Det låter som att det finns en mycket bred samsyn i de här frågorna. Det handlar ju om en väldigt svår avvägning mellan trygghet, säkerhet, frihet och omtanke. Sedan kan jag ställa mig frågan om inte de gamla låsvredssystemen av den gamla modellen var snäppet tryggare än de nya kodkorten som finns på många äldreboenden . Dessa kodkort kan ju avmagnetiseras, och plötsligt fungerar de inte alls. Då kan ingen ta sig vare sig ut eller in. Det gäller såväl personal som anhöriga och boende. Jag hoppas att den här utredningen någonstans kommer att landa på att vi måste ha förtroende för vårdpersonalen i större utsträckning än . Vi vill gärna reglera in i minsta detalj, och det skapar inget utrymme för att vara medmänniska: ligger en människa som är döende, men jag får inte springa dit och hjälpa den människan för då gäller inte försäkringen, och det ligger utanför mitt ansvarsområde. Det är omänskligt, fel och känns inte bra i kroppen. Men, som sagt, tack för ett rakt svar. Jag kommer att följa upp detta . Överläggningen var härmed avslutad. 11 § Svar på interpellation 2004/05:448 om folkhälsopolitiken 157 Statsrådet (): har frågat mig vilka åtgärder jag avser att vidta för att lyfta det generella folkhälsoarbetet och för att minska den ojämlika och ojämställda folkhälsan. Den strategi för folkhälsoarbetet som riksdag och regering har lagt fast med ett övergripande folkhälsomål och elva målområden syftar till att främja folkhälsan generellt och motverka ojämlikhet i hälsan. Det mest centrala i folkhälsopolitiken är hälsans bestämningsfaktorer. I stället för att utgå från sjukdomar eller hälsoproblem när man formulerar mål för folkhälsoarbetet är utgångspunkten att det är människors livsvillkor och levnadsvanor som bidrar till hälsa och ohälsa. Detta breda välfärdspolitiska perspektiv är nödvändigt för att skillnader i hälsa mellan olika grupper ska kunna minska. Eftersom folkhälsopolitikens samlade mål- och uppföljningsstruktur bygger på den gällande ansvars- och verksamhetsindelningen inom politikområdena blir målen åtkomliga för politiska initiativ och beslut. presenterar den första folkhälsopolitiska rapporten. Den redogör för utvecklingen av folkhälsans bestämningsfaktorer och vilka insatser som gjorts för att nå det övergripande folkhälsomålet samt förslag på vilka åtgärder som behövs framöver. Integrationen av folkhälsoaspekterna i politikområden och sektorer på samhällets alla nivåer är en omfattande uppgift och kräver en medveten och långsiktig strategi. Det tar tid att förankra ett nytt tanke- och arbetssätt. För en lyckosam integrering av folkhälsopolitiken är det nödvändigt att vitala aktörer inom folkhälsoområdet samarbetar. I detta sammanhang spelar Nationella ledningsgruppen för folkhälsofrågor en central roll. I ledningsgruppen gör var och en den insats som på ett naturligt sätt passar in i den egna verksamheten utifrån ett gemensamt synsätt och i samverkan med andra. Genom att agera gemensamt möjliggörs både kort- och långsiktiga synergieffekter. Ledningsgruppen kommer framöver att ha en viktig uppgift genom att främja samordningen av den nationella hälsoinformationen och hälsokommunikationen. Ledningsgruppen kommer att bistå med saklig och obunden hälsoinformation och stödja hälsoinformationsaktörer genom att producera och sprida kunskaps- och utbildningsunderlag samt skapa mötesplatser mötesplatser där dialog kan föras mellan myndigheter och grupper av medborgare på nationell, regional och kanske framför allt, på lokal nivå. Under allt förankringsarbete är det viktigt med stöd och hjälp. Framför allt är det viktigt med information och verktyg för att underlätta för aktörerna att förstå och implementera folkhälsopolitiken. En av Statens folkhälsoinstituts viktigaste uppgifter är att stimulera och stödja integreringen av folkhälsopolitiken. samarbetar institutet med ett 20-tal myndigheter, de samhällsmedicinska enheterna och flertalet kommuner i olika projekt. Institutet har också utvecklat olika IT-verktyg, bland annat Kommunala basfakta, ett verktyg som innerhåller statistik om hälsan i kommunerna. Man har också tagit fram informations- och utbildningsmaterial som finns tillgängligt på institutets hemsida. har vi utvecklat ett IT-verktyg för tjänstemän vars politikområden berörs av folkhälsopolitiken. Vidare har enheter för 25 politikområden blivit uppsökta och informerade om folkhälsopolitiken. Detta informationsarbete fortsätter liksom utvecklingen av de båda IT-verktygen. har knappt hälften av de 49 för folkhälsan mest relevanta myndigheterna via uppdrag i regleringsbrevet identifierat sin roll inom folkhälsoområdet. Dessa arbetar med att utarbeta en modell för hälsokonsekvensanalyser, så kallade HKB, inom det egna verksamhetsområdet. Hälsokonsekvensanalyser innebär att folkhälsoaspekten systematiskt beaktas och för att folkhälsoperspektivet integreras i den ordinarie verksamheten. Ytterligare fem myndigheter och åtta länsstyrelser arbetar med att medvetandegöra sina folkhälsoinsatser inom den egna verksamheten. Vidare samarbetar med i framtagandet av regionala utvecklingsprogram som har folkhälsa som ett prioriterat område. 158 (): Först vill jag tacka för svaret. Jag hade visserligen önskat mig lite mer konkreta besked, för mina frågor var lite mer framåtsyftande. Men förhoppningsvis kommer de konkreta beskeden under debatten. Det var redan , som tillsattes , som lyfte upp det här med bestämningsfaktorer som påverkar folkhälsan. Jag har skrivit den här interpellationen mycket utifrån bestämningsfaktorer. Jag är glad att i sitt svar påpekar att det mest centrala i folkhälsopolitiken är hälsans bestämningsfaktorer. Jag delar verkligen statsrådets uppfattning. Bestämningsfaktorerna handlar konkret om grundläggande betingelser för mänskligt liv. Det handlar om arbete, sund miljö, bra mat, delaktighet och inflytande, en bra uppväxt, skydd mot smittspridning och ekonomisk och social trygghet. Dessa faktorer talar sitt tydliga språk, att folkhälsopolitiken är ett viktigt politikområde som måste införlivas som en självklar del i de övriga politikområdena. Allt detta vet vi. Men varför lyckas vi inte lyfta fram folkhälsan inom alla politikområden? Visst kan det ta tid att förankra ett nytt tanke- och arbetssätt. Men, , vi har kunskapen, vi har mötesplatser för så kallade aktörer inom folkhälsoområdet, men vi behöver mötesplatser för fler än de redan frälsta. Statsrådet beskriver i sitt svar vad Nationella ledningsgruppen för folkhälsofrågor kommer att göra. Jag vill veta vad ledningsgruppen har gjort hitintills. Vi har inte lyckats att vända de negativa tendenser som var tydliga redan när folkhälsopropositionen beslutades. Ojämlikheten i hälsa fortsätter. De som mest drabbas av ohälsa är ensamstående kvinnor med barn, arbetslösa och invandrare. Hälsan avgörs i hög grad av de socioekonomiska, könsmässiga och etniska förhållanden som en människa lever under. Det vet vi, eller hur, folkhälsoministern? Vad ska vi göra för att minska gapet mellan dem som har den bästa hälsan och dem som har den sämsta hälsan? Jag vill exemplifiera den fortsatt negativa tendensen med ökad psykisk ohälsa bland barn och unga. Ett av de nationella folkhälsomålen heter trygga och goda uppväxtvillkor. Hur åstadkommer vi trygga och goda uppväxtvillkor i dagens samhälle när föräldrar, förskolepersonal, lärare och andra viktiga personer i barnens vardag går på knä? Vilka konsekvenser får det för psykisk hälsa? Skolan och förskolan måste ges förutsättningar att bidra till att åstadkomma den trygga och goda uppväxtmiljö som sårbara barn från stressade hem behöver. Diskuteras detta på möten med Nationella ledningsgruppen för folkhälsofrågor? Det är dags att gå till handling. Min fråga från interpellationen kvarstår. 159 (): Det kan kanske verka något tjatigt att tredje gången ta upp frågan om utlokaliseringen av , men jag gör det ändå av två skäl. För det första kommer inte att få behandla den här frågan på något systematiskt sätt, utan vi har ställts inför ett pressmeddelande från de tre samverkande och därmed regerande partierna som framställs som ett fullbordat faktum. För det andra har stor betydelse för folkhälsoarbetet och för folkhälsans utveckling. Det framgår både av interpellationen och av interpellationssvaret. När vi i arbetade med lokaliseringen fick vi många förslag om förläggning av institutet till olika platser runtom i landet. Men vi stannade ändå för att det borde ligga i , delvis av skälet att det har en mycket kontaktintensiv verksamhet med andra myndigheter, med centrala organisationer och med forskningen. Folkhälsoministerns ambitioner när det gäller folkhälsoforskning i i all ära, men det går ju inte att komma ifrån att en betydligt större del av folkhälsoforskningen ligger i närheten av . Dessutom är det, som vi alla vet, mycket lättare att ha kontakter med andra delar av landet folkhälsoarbetet är ju mycket lokalt och regionalt och med människor som kommer från andra delar av landet, utom , om institutet ligger i än om det ligger i . Jag tror att man vågar säga att beslutet att lägga institutet i har visat sig riktigt. Men jag förstår att det finns andra motiv än folkhälsoarbetet för att vilja flytta ut statligt arbete. Men det går inte att komma ifrån, vilket även utredningen konstaterar, att detta kommer att innebära en försvagning av folkhälsoarbetet under . Och risken med en sådan utflyttning är väl att den förstärker tendensen att lägga operativ verksamhet inom , någonting som man också kan förstå för en mycket begränsad tid men som inte riktigt stämmer med den modell för statsförvaltning som vi i övrigt tycker ska råda i , nämligen med operativ verksamhet i självständiga myndigheter. Den regionala och lokala folkhälsoverksamheten är naturligtvis väldigt viktig. Men erfarenheterna av dessa visar också att den verksamheten behöver och begär ett bra centralt stöd. Eftersom både interpellationsdebatten och andra debatter visar att vi står inför stora problem på folkhälsoområdet är det allvarligt att det kommer att försvagas. Jag skulle faktiskt vilja vädja till folkhälsoministern och till regeringen att inte låsa er så hårt för att i dess helhet nu snabbt ska flyttas till . Vänta i varje fall tills ni har tagit ställning till de förslag som finns om regionala centrum innan ni låser er för ett beslut om lokalisering till en mycket trevlig, men ändå ganska ocentral, plats i vårt land. Det skulle nog vara till fördel för folkhälsoarbetet. 160 Statsrådet (): Jag vill först säga till att svaret kanske inte är särskilt konkret, men det var å andra sidan faktiskt inte interpellationen heller. Frågorna i interpellationen var oerhört breda, och även beskrivningen var oerhört bred. Det enda sättet för mig att svara på interpellationen är att ta tag i den kroken som handlar om hur vi får spridning på folkhälsoperspektivet över alla andra politikområden. Den nationella ledningsgruppen är ett av de instrument som vi använder oss av och där vi samlar de mest relevanta myndigheterna med jämna mellanrum för att gå igenom varje målområde inom folkhälsopolitiken för att se vad som kan göras på respektive myndighets mandat. har vi gått igenom alkoholområdet, arbetslivsområdet och smittskyddsområdet. Och på nästa möte ska vi gå igenom sjukvården. Det handlar om att få ett mer förebyggande perspektiv i hur sjukvården arbetar. Ett exempel på det är hur vi nu går ut med statliga pengar för att få sjukvården att också jobba mer förebyggande när det gäller alkoholpolitiken, alltså att se till att man i mötet med patienter på vårdcentraler och i mödravården tar upp alkoholfrågorna när man misstänker att det kan finnas bekymmer på detta område. Också företagshälsovården finns med i denna utbildningsinsats som ska hålla i. Det är så vi jobbar i den ledningsgruppen. Vi går igenom målområde för målområde och ser vad respektive myndighet kan göra. tar sedan upp ett antal konkreta frågor. Alkoholpolitiken är en del, men också den psykiska ohälsan. Och där instämmer jag gärna i resonemang. Jag kan också lägga till en pusselbit, nämligen det faktum att vi noterar en mycket kraftig ökning av unga flickor som försöker begå självmord. Det blev tydligt när presenterade sin folkhälsorapport . Jag betraktar detta som ett kollektivt rop på hjälp. När jag ser framför mig de stora utmaningarna inom folkhälsopolitiken är alkoholpolitiken en del, den psykiska ohälsan en annan del och överviktsproblematiken en tredje del. Men den psykiska ohälsan kanske är en av de viktigaste delarna. Det är en varningssignal som vi måste ta på allra största allvar. Det handlar bland annat om att motverka alla de kommersiella budskap som finns på olika sätt i samhället, där man försöker ge en bild av att unga människor inte duger som de är utan att man ska pressa på dem krav i ständigt ökande utsträckning. Men också skolan har också utvecklats på det sättet, vilket jag tycker är väldigt oturligt. Jag ska också säga några ord om . Jag får återkomma till det senare också. Jag tror att kommer att kunna bli en väldigt bra plats för . Vi ska naturligtvis inte stressa fram den här förändringen. Men jag tror att erfarenheterna av tidigare decentraliseringar som vi gjorde visar att även stora statliga och viktiga myndigheter mycket väl kan skötas alldeles utmärkt från andra platser än . Vi har och i , vi har i , vi har i , och vi har i etcetera. Jag tror att det ändå är viktigt att markera att staten måste finnas på alla platser i hela vårt land. Och om vi sköter våra kort rätt så kan detta bli en förstärkning av folkhälsopolitiken där vi gör , mittersta kommun, till en hälsohuvudstad i . 161 (): Jag tog inte upp alkoholfrågan så mycket i mitt anförande. Jag tänkte exemplifiera alkoholfrågan mer . pågår en i , och och är värdar för konferensen. Jag förstår att folkhälsoministern deltar där. Det är därför bra att han har haft tid att komma hit och besvara min interpellation. WHO:s Europaregion har den största alkoholkonsumtionen i världen. På går det att läsa att alkoholen är den tredje största riskfaktorn för sjuklighet och dödlighet i . Med andra ord är alkoholen ett allvarligt hot för folkhälsan i , och inte enbart för folkhälsan utan också för samhällsekonomin i många länder. Och man diskuterar nuvarande och kommande handlingsplan. Jag ska passa på att ställa en fråga till folkhälsoministern, som jag förstår har lite insyn i denna konferens.