prot · GT0924 · 2005-11-07 00:00:00 — För det andra har jag även träffat andra aktörer på bostadsmarknaden för att diskutera hur förmedling av bostäder går till och vilka principer som bör gälla. De aktörer jag har träffat är representanter för tre största kommuner och ett flertal fastighetsägare. Även vid dessa möten har det framförts att det finns ett gemensamt intresse i att motverka diskriminering och att hitta former för ökad öppenhet om vilka principer bostäder förmedlas utifrån. För det tredje har jag tillsatt en interdepartemental arbetsgrupp som har till uppgift att föreslå åtgärder som leder till att kommunerna har och lever upp till sitt bostadsförsörjningsansvar som ska vara baserat på kunskap om bostadsbehoven hos olika grupper av invånare i kommunen, bland annat unga, gamla och hemlösa, alla ska kunna söka och få en bostad på rättvisa och jämlika villkor, medborgarna ska känna till var, hur och på vilka grunder de kan söka såväl privata som kommunala bostäder i kommunen, ingen diskriminering förekommer när man söker en bostad och tillgången på bostäder ökar för utsatta grupper. För övrigt har regeringen i budgetpropositionen för fastslagit mål och indikatorer för integration i boendet som kommer att följas upp. Om vi blickar framåt i tiden, så ser jag fram emot att få förslagen från den interdepartementala arbetsgruppen. Min avsikt är att remittera ett förslag till ett förtydligat kommunalt ansvar för att planera och genomföra en fungerande bostadsförsörjning som ger alla människor förutsättningar att leva i goda bostäder samt ger insyn i vilka principer som fastighetsägare använder vid förmedling av bostäder. Avslutningsvis vill jag understryka att det är en mänsklig rättighet att skyddas mot diskriminering, och regeringen arbetar mycket aktivt för att motverka den. Ett exempel på det arbete som har gjorts är den lag om förbud mot diskriminering som trädde 2003, där det fastslås att det är förbjudet att diskriminera vid yrkesmässigt tillhandahållande av bostäder. Än har vi dock många steg kvar att ta på vägen mot ett samhälle och en bostadsmarknad helt utan diskriminering, och jag arbetar på att ta några av de stegen. 8 (): Skälet till min interpellation är bland annat inslaget i om de hundra samtal som samhällsbyggnadsministern redogjorde för. Där kunde man konstatera att av de samtalen innehöll mycket grava övertramp. Det väckte en väldigt stor indignation och mycket reaktioner även hos oss politiker när vi såg detta inslag. Den här typen av synpunkter har kommit till oss politiker tidigare i olika sammanhang. Men det finns alltid en svårighet att få en genomlysning och riktigt få veta vad de står för. Jag gick vidare efter den debatt vi hade för att se vilka ytterligare åtgärder man behöver vidta. Inför den här debatten ville jag följa upp hur exempelvis DO, , har arbetat med frågan. Det var väldigt svårt för mig som enskild politiker att få fram information. Jag vände mig till och bad den om hjälp. Jag ville veta hur många fall det finns och 2005 som är anmälda och vad som har hänt med de anmälningarna. Jag skrev i min interpellation att det rörde sig om 60 , men till hade det inkommit 102 anmälningar. Ingen av dem har föranlett vidare åtgärder så här långt. 16 av ärendena är fortfarande öppna. Det finns inte i något av de ärendena en stämningsansökan, och det har heller inte skett förlikning i något av dessa ärenden. Det var någonting som jag saknade i samhällsbyggnadsministerns svar och som jag berörde i min interpellation. viktiga roll är också att se till att lagar efterföljs och att bistå dem som upplever sig vara diskriminerade. På den punkten skulle jag gärna vilja ha samhällsbyggnadsministerns kommentar om siffrorna och hur hon reagerar inför den stora mängden anmälningar. De har åtminstone i dessa fall inte föranlett vidare åtgärd. Det fanns stora svårigheter även för att kunna få ta del av på vilka grunder ärendena var avslutade. Det kräver en hantering i ärende efter ärende för att få fram den typen av uppgifter. Det är en väldigt viktig fråga att följa upp. Jag kommer i mitt nästa inlägg att återkomma till vilka åtgärder jag och tycker är väldigt viktiga för att komma vidare och öka transparensen och möjligheten för människor att få en bostad. Det här är en sådan fråga som i varje fall jag fick en aha-reaktion inför. Man kunde inte utläsa på vilket sätt lagstiftningen hade fungerat. Det finns säkert många skäl till att det ser ut som det gör. Sedan ska jag gå över till mina övriga frågeställningar om transparens. Jag tror att jag och statsrådet delar uppfattningen att det är ett oerhört angeläget problem att hantera. Det krävs också av oss politiker att ge svar. Vad ska vi göra när människor inte får bostad och upplever sig vara diskriminerade? I ett avseende har jag en annan uppfattning än statsrådet. Jag tror inte att den så kallade kösystematiken, det vill säga att sätta allt politiskt fokus på att sortera köer, kommer att lösa problematiken. Det hjälper inte att du står på plats nr 1 i kön om du ändå inte kan kvalificera dig för en lägenhet på grund av att de formella kraven är sådana att du ändå inte får en bostad. Fokus borde vara på att jobba mycket mer intensivt med de formella kraven och också se till att söka samförstånd med aktörerna på marknaden. Jag återkommer till detta i nästa inlägg. 9 Samhällsbyggnadsminister (): Först vill jag understryka och hålla med det sade i början på inlägget. Det gäller upprördheten. Men vi som har jobbat med bostadsfrågor och diskriminering ett tag är tyvärr inte förvånade. Många av oss känner och har träffat på människor som antingen har upplevt det eller har konkreta bevis på att de har blivit utsatta för diskriminering. Några av problemen är inne på. Jag är gärna med och resonerar om hur man ska hitta ännu tydligare möjligheter inte minst för att driva fall men också att förstå hur regelsystemen ser ut. Ett av problem framkom mycket tydligt i undersökning. En av dem som satt och ringde runt var själv övertygad om att han aldrig hade blivit utsatt för diskriminering. När han hade ringt upp själv och inte hade haft en kille med svenskt namn som satt bredvid tog han orden som löd tyvärr, vi har inga lediga lägenheter för sanning. Det var först när han satt bredvid en som hette eller som samma minut fick ett annat svar som han insåg att han hade levt i en livslögn hela livet. Detta är något att ta på stort allvar. har själv ganska lämnat in ett förslag som handlar om diskrimineringstest som bevismedel som är mycket intressant. tittar nu på det förslaget. Det ska man ta på stort allvar just mot bakgrund av det som också framkom i undersökning. Det handlar om att titta på diskrimineringstest och om att ännu mer titta på varför så det är så få för det är fortfarande få som anmäler. har själv berättat i de samtal vi har fört om behovet att förstå reglerna för att kunna driva fallen ordentligt. Det gäller både de informella och de formella reglerna. Det här är några av de områden där man kan och bör gå vidare. Där instämmer jag i stort i det sade. Det gäller att göra till en ännu mer effektiv väg för diskriminerade personer och den de kan vända sig till. Jag vill också understryka fortsättningen med skärpningen av diskrimineringslagen. Det handlar om privatpersoner. Som det nu är gäller den yrkesutövande men inte om en privatperson erbjuder en lägenhet i andra hand eller till uthyrning. Det är nästa steg i lagstiftningen. Jag är övertygad om att det är ett steg som verkligen behövs. Sedan uttrycker igen vad som sagts i den diskussion vi har haft här en diskussion som vi säkert kommer att ha fler gånger om bostadskö. Är kö en lösning? Det jag talar om är förmedling av bostäder. Det är klart att det inte någon lösning att stå i kö. Det handlar om att bygga på förmedlandet av lägenheter och också ta hänsyn till den tid man faktiskt har stått och väntat. Det är en väg. Samtliga diskrimineringsombudsmän har pekat på behovet och vikten av det. Jag kommer att lägga fram förslag om hur vi ska få fram fler offentligt, kommunalt, och privat drivna förmedlingar av lägenheter. Det är en del i strategin mot diskrimineringen. Det gäller också det som var inne på i slutet av sitt anförande. Det handlar om att få fram kunskap om såväl de informella som de formella krav som ställs på bostadsmarknaden. Det är oerhört viktigt inte bara av de skäl som diskrimineringsdebatten ger vid handen. Dessutom för vi diskussioner med många fastighetsägare. Jag förstår att de är upprörda över att de är del i diskrimineringen fastän de ofta har så tydliga regler på sina huvudkontor, privata som offentliga. Men det fungerar inte hela vägen ut i bostadsföretagens kedjor. Vi återkommer med förslag när det gäller såväl förmedling och insyn i informella som formella krav. 10 (): Jag noterar att samhällsbyggnadsministern inte resonerade någonting om de 102 anmälningarna. Min inledning handlade mycket om hur svårt det är att få en transparens när det gäller varför anmälningarna har kommit till och vad som har hänt med dem. Man är ju väldigt nyfiken på att få veta vad som har hänt med anmälningarna, varför ärendena är avslutade och varför inga ärenden går vidare. Det finns säkert många goda skäl. Jag kan konstatera att jag inte kunde få en bild av varför detta har skett. Anledningen till att jag ställde frågan till samhällsbyggnadsministern är också att regeringen ansvarar för regleringsbreven, inte minst till . Det finns goda möjligheter för regeringen och för samhällsbyggnadsministern att exempelvis driva frågan om hur en återrapportering ska ske för att också kunna få en genomlysning av hur de olika ärendena har hanterats. Jag menar att en del av vår uppföljning mycket handlar om att se till att få en avstämning av hur gällande lagstiftning fungerar. Det är precis som statsrådet säger; är det möjligt att driva diskrimineringsärenden till domstol. Jag känner att innan man börjar påtala något om en ny lagstiftning så måste man titta på hur den befintliga fungerar. Det är en frågeställning som jag tycker att det skulle vara intressant att höra samhällsbyggnadsministerns svar på. Vad gäller diskriminering i övrigt så är förslag att man för det första ska ha en samlad lagstiftning mot diskriminering. Man bör slå ihop lagstiftningen. Det tror vi är viktigt. Vidare anser vi att det ska kosta att diskriminera. Vi har föreslagit att man ska höja skadeståndet till fem prisbasbelopp för diskriminering som är annan diskriminering än den som sker på arbetsmarknaden. Det gäller exempelvis den här typen av diskriminering. Det tycker vi är oerhört viktigt. kommer jag till det här med kötid. Vad svarar samhällsbyggnadsministern en ungdom som inte får ställa sig i kö förrän han eller hon är och som undrar varför det är rak kötid som gäller? Jag kan konstatera att det finns en artikel i en av dagens tidningar här i som handlar om att fyra av tio som köar redan har en bostad. Där poängterar man också just svårigheten för ungdomar och för andra människor, exempelvis nyanlända i , när man framhärdar när det gäller rak kötid. Det säger ju ingenting om vilka behov de människor som står i kö har. En del bor någonstans och behöver byta bostad. Andra har ingen bostad över huvud taget. Rak kötid låter sympatiskt, men den beaktar inte behoven hos de sökande. Det är därför jag menar att fokus på att prata köer inte löser problemet för dem som behöver en bostad. Framför allt handlar det också om att bostadsmarknaden är så stel och att det regionalt på många ställen finns så oerhört lite bostäder att tillgå. Därför blir det en sorteringsmekanism när det gäller vilka som får tillträde och vilka som inte får det. Jag har i en tidigare debatt med samhällsbyggnadsministern påtalat att det också finns många andra som har problem, inte minst förtidspensionären . Han ringde och berättade att han hade sökt sig till fem olika kommunala bostadsföretag men fått nej av allihop därför att man ansåg att hans inkomst inte räckte till. Det här förekommer överallt. uppfattning är att det råder en kräsenhet och att kraven trissas upp allteftersom. Jag menar att de formella reglerna måste upp till diskussion. Vilka krav är det rimligt att ställa? Man måste också se till att människornas behov lyfts fram. Det ska inte bara handla om raka kötider för att det låter rättvist. Det ska också handla om att se till människornas behov. Framför allt hoppas jag nu på att samhällsbyggnadsministern kan ge ytterligare besked om vad DO kan göra mer för att lyfta fram de här olika formerna av diskriminering. Kan vi få en uppföljning även där? 11 Samhällsbyggnadsminister (): Inte bara efter den här diskussionen utan även har jag verkligen tagit till mig resonemanget om hur regeringen kan arbeta gentemot DO, vilket ju regeringen också gör när det handlar om att ställa krav på återrapportering och även om att få underlag för utvärdering av lagstiftningen. Det är väldigt viktigt. Jag ska med glädje titta igenom detta ännu tydligare ihop med integrationsminister . Jag vill betona att en av frågeställningarna som DO pekat på har handlat om att själva bevisningen har varit svår, och är svår. Det handlar ju ofta om upplevd diskriminering. Det finns svårigheter att bevisa detta i och med tillgången på vilka formella eller informella regler som finns. Det är därför ombudsmannen har kommit med förslaget om diskrimineringstest. Då kan man komma längre när det gäller att se och få bevis för hur bostadsmarknaden fungerar i detta avseende. Det är ett exempel på vad som har framkommit efter krav på inrapportering och utvärdering. Jag ska alltså med glädje gå igenom detta ännu tydligare. Jag vill bara betona en sak igen. Vi är inte så oeniga som det kan tyckas. Jag säger inte att det alltid bara ska vara kötid som räknas. Det vore ett konstigt och hemskt system. Men jag säger också så här: Det är förskräckligt om det aldrig också handlar om kötid. Det tar ju självfallet vare sig bort möjligheten till förtursregler eller ansvaret för att ha sådana. Men om en aspekt som hur länge man har sökt och väntat aldrig ska spela roll så påstår jag att möjligheten till godtycke utökas. Jag har ofta pekat på som en god förebild. Där har man visat att genom en mycket snabb och väldigt flexibel hantering av de ansökningar som kommer in så har många privata fastighetsägare lämnat över alltfler lägenheter till bostadsförmedlingen. Det gör de därför att det funkar så snabbt och så tydligt. Alla vet hur reglerna ser ut. Men jag vill understryka igen att de formella regler som pekar på är oerhört viktiga att lyfta fram i debatten. Det uppskattar jag. Det är en av de delar som den arbetsgrupp som jag har bett titta på förslag jobbar med. Bara för att understryka egna argument kan jag säga att jag ofta har slagits av de två marknader som vi ofta pratar om här arbetsmarknaden och bostadsmarknaden. På arbetsmarknaden har det på gott och på ont blivit alltmer flexibelt, och det ställs allt högre krav på att vandra ut och in ur yrken och arbetsförhållanden. Men bostadsmarknaden, som i sin tur är en förutsättning för att man ska kunna ta de alltmer flexibla jobben, har blivit ännu stelare. kräver alltså arbetsmarknaden alltmer av flexibilitet och att man ska kunna flytta på sig och vara rörlig. Det är ett problem inte bara för dem som söker bostad utan också för alltfler arbetsgivare som behöver arbetskraft. Jag tror att det vore viktigt för samhällsdebatten om man kunde koppla ihop de här två utvecklingarna lite oftare i diskussionen. Jag har ofta påpekat för kommunalråd när jag har träffat dem att de arbetsvillkor som de erbjuder arbetsmarknaden i sina kommunala företag eller i kommunala tjänster ofta ställer krav på timanställning, till exempel. Men när samma kommunala anställda vill söka bostad i det kommunala bostadsbolaget så säger man inte alltför sällan: Nej, tyvärr timanställning är inte ett tillräckligt bra underlag för att ge dig en lägenhet. Det är ohållbart! Till detta kommer förhoppningsvis också vi att kunna bidra med konkreta förslag till . Men debatten är viktig nog. 12 (): Bostadsmarknaden är stel. Jag delar uppfattningen till fullo. Men även där tror jag att vi har olika målsättningar och olika metoder för att nå en ökad transparens och rörlighet på bostadsmarknaden. Och menar jag rörlighet utifrån bostadskonsumenternas perspektiv. har lagt fram ett antal förslag även både och i andra sammanhang. Jag vill lyfta fram några ytterligare aspekter i mitt sista inlägg. Den första är att vi anser att det bostadspolitiska målet borde ses över. Utskottet gjorde en utvärdering tillsammans med , och vi tog också till oss de synpunkter som fanns på att det är svårt att följa upp dagens bostadspolitiska mål. Inte minst utifrån detta anser att det bostadspolitiska målet, som har mycket av ett myndighetsperspektiv, borde övergå till att ha ett tydligt konsumentperspektiv. Den formulering som finns i regeringsformen om allas rätt till en god bostad borde också ha funnits med på något sätt i det bostadspolitiska målet. Vi anser också att informationen till bostadssökande borde ökas på många olika sätt. Men vi anser även att man borde följa upp hur den sker . Vi har föreslagit att länsstyrelserna skulle få i uppdrag att sammanställa bättre information om hur dagens kommuner fungerar vad gäller just informationsförsörjning till de boende i den egna kommunen. Vi anser dessutom att också borde kunna informera dem som ska bo i hyresrätt och inte bara dem som ska köpa en bostad. När jag har varit in på har jag kunnat konstatera att det inte finns någon sådan information . Det är några sådana exempel som jag vill skicka med. Framför allt tror jag att regeringen har väldigt stora möjligheter att agera när det gäller de exempel som jag har tagit upp om och många andra förslag. Jag kan konstatera att våra förslag inte har vunnit gehör i kammaren, men jag hoppas att regeringen återkommer. Överläggningen var härmed avslutad. 9 § Svar på interpellation 2005/06:48 om lagen om bostadsbidrag 13 Socialminister (): har frågat vilka åtgärder jag tänker vidta för att lagen om bostadsbidrag ses över när det gäller det hål som hon anser finns i reglerna kring barns tillgångar vid beräkning av bostadsbidrag. Enligt lagen (1993:737) om bostadsbidrag gäller att hushållets samlade förmögenhet ska räknas med i bidragsgrundande inkomst, det vill säga även hemmavarande barns förmögenhet. Ett tillägg görs till den bidragsgrundande inkomsten av den förmögenhet som överstiger . Det finns goda skäl till denna regel. Enligt regeringen bör det endast undantagsvis vara möjligt att få bostadsbidrag för en familj där barnet har en betydande förmögenhet. Till följd av detta ska det inte heller vara möjligt att skriva över tillgångar på barnen för att sedan få bostadsbidrag. I finns bestämmelser om föräldrars förmyndarförvaltning. Utgångspunkten är då att barnets tillgångar i skälig omfattning får användas för dess uppehälle, utbildning och nytta i övrigt. Detta utesluter inte att barnets tillgångar i sådana fall används till något som indirekt även kommer den övriga familjen till del. Dock finns det bestämmelser som på olika sätt begränsar föräldrarnas möjlighet att fritt disponera ett barns tillgångar. Begränsningarna innebär att om en omyndigs tillgångar överstiger åtta prisbasbelopp, gäller särskilda regler för förvaltningen. En överförmyndare får också bestämma att dessa ska tillämpas även i andra fall samt får begränsa förälderns möjlighet att ta ut barnets pengar som har satts in hos bank eller kreditmarknadsföretag. Det är här viktigt att påpeka att förälderns möjlighet att använda tillgångarna för barnets uppehälle, utbildning eller nytta i övrigt inte begränsas genom en sådan överförmyndarspärr. Bostadsbidragsreglerna har anpassats till de begränsningar som gäller enligt . Detta innebär att barnets förmögenhet i vissa fall inte tas med vid beräkning av bostadsbidrag. Undantagen gäller under förutsättning att förvärvet har skett från någon annan än barnets förmyndare. Dessutom ska egendomen stå under förvaltning av annan än förmyndaren, utan bestämmanderätt för denne. Det ska också anges vem som i stället utövar förvaltningen. De tillgångar som på detta sätt kan undantas är ersättningar som barnet har fått med anledning av personskada eller kränkning och som inte avser ersättning för kostnader. Detsamma gäller ersättning, som inte avser sakskada, som lämnas till barnet från en försäkring med anledning av att barnet åsamkats skada genom olycksfall eller sjukdom. Tillgångar som ett barn förvärvat genom gåva, testamente eller förmånstagarförordnande vid försäkring eller pensionssparande undantas också från bidragsgrundande inkomst i vissa fall. Regeringen anser att det är rimligt att barnets förmögenhet ska vara undantagen vid beräkning av bostadsbidrag endast när förmyndaren är skild från förvaltningen. I övriga fall anser regeringen att huvudregeln ska gälla, det vill säga att barnets tillgångar ska beaktas vid beräkning av bostadsbidrag. Detta innebär att tillgångar som barnet fått till exempel genom ett arv inte kan undantas från denna beräkningsgrund om dess förmyndare är förvaltare av tillgångarna. Enligt min mening vore det orimligt om barnets förmögenhet skulle vara fredad från användning till barnets behov som bostadsbidrag lämnas till familjen. 14 (): Jag tackar ministern för svaret. Även om jag håller med i vissa delar är jag inte nöjd. Först vill säga att jag inte är den som brukar ropa efter mer bidrag, tvärtom. Bostadsbidraget är ett bidrag som ger alldeles för stora marginaleffekter och behöver få en lösning på lång sikt så att man kommer till rätta med det. Men så länge som det finns bostadsbidrag måste reglerna kring det vara rättvisa och tydligare. Medborgare som kanske inte är så vana vid att strida för sin sak ska inte komma i kläm mellan myndigheter. Det är därför jag vill ha en debatt, eller kanske hellre en dialog, med ministern om barns förmögenhet och bostadsbidrag. Jag håller självfallet med om att det inte ska vara möjligt för föräldrar att skriva över pengar på barnen för att kunna få bostadsbidrag. Den ändring av lagen som kom är också självklar. Om föräldern inte har tillgång till pengarna, utan någon annan är förvaltare av pengarna, ska dessa inte heller räknas in i underlaget för bestämmande av bostadsbidrag. Men det ska då anges som specialvillkor i gåvobrev eller testamente. Ofta är denna regel inte tillämpbar eftersom pengar som faller ut på en livförsäkring inte är förenade med sådana villkor. Här är det ju försäkringsbolagen som sätter villkoren. I det aktuella exempel som fick mig att ställa den här interpellationen är föräldern, en ensamstående mamma, förvaltare sedan sonen fått pengar från en livförsäkring från sin pappa. Eftersom beloppet är mer än åtta gånger prisbasbeloppet har det tillsatts en överförmyndare. Man kan säga att det här exemplet visar att det finns en gråzon mellan två självklarheter. Dessutom har mamman hamnat mittemellan två myndigheter, som säger att hon inte är berättigad till bostadsbidrag och överförmyndaren som säger att hon ska överklaga beslut. De lagar som vi stiftar här i måste vara så klara och tydliga att de som ska tolka dem förstår vad som gäller. Framför allt måste de också uppfattas som rättvisa av medborgarna. Den här frågan verkar inte vara särskilt lättolkad eftersom två myndigheter tolkar den på olika sätt. Jag har lyssnat på vad folk tycker, och de kan inte heller förstå att det ska vara på det här sättet. Lagen säger inget om indirekta kostnader som socialministern tar upp i sitt svar. Barn är inte underhållsskyldiga till sina föräldrar, hel- eller halvsyskon, vilket egentligen blir följden om barnets förmögenhet räknas in i inkomstbeloppet. Jag vill ställa en rak fråga till ministern. Menar ministern att mamman ska gå till överförmyndaren och begära att få ut eller vilket belopp bostadsbidraget är på? Jag tror att överförmyndaren kommer att säga nej. Vad tror ministern? 15 Socialminister (): Som vet är jag förhindrad att kommentera enskilda fall.