prot · GS09120 · 2005-05-13 00:00:00 — Enligt överenskommelsen mellan staten och om hälso- och sjukvård för asylsökande ska asylsökande barn och andra barn som omfattas av överenskommelsen erbjudas samma hälso- och sjukvård som i bosatta barn. Däremot ansvarar för handläggningen av hälso- och sjukvården och därmed också för frågan om de apatiska barnen får samma vård som barn som är bosatta i . Regeringen beslutade att tillkalla en nationell samordnare för frågor rörande barn i asylprocessen som har eller riskerar att utveckla svåra stressreaktioner i form av stark uppgivenhet, så kallade apatiska barn. Regeringen fattar, som interpellanten väl känner till, beslut som kollektiv. Ärendet bereddes med samtliga berörda departement, bland annat . har fortsatt ett övergripande ansvar för hälso- och sjukvården för de apatiska barnen. hålls fortlöpande informerat om samordnarens arbete. Den nationella samordnaren har bland annat uppdraget att tillsammans med berörda aktörer verka för att åtgärder vidtas när det gäller dessa barn. Samordnaren ska vidare samråda med bland annat berörda statliga myndigheter, däribland , samt Kommuner och Landsting. Jag vill även poängtera att samordnaren fortlöpande ska informera och lyfta fram förslag till åtgärder till regeringen som helhet, och inte enbart till . Inom den nationella samordnarens uppdrag ligger även att kartlägga och analysera förekomsten av asylsökande barn med uppgivenhetssymtom. En första rapport överlämnades . I rapporten redovisas forskningsläget kring fenomenet och problemets förekomst och natur, både på nationell och på internationell nivå. Rapporten innehåller däremot inte några rekommendationer om lämplig vård för dessa barn, något som ligger utanför samordnarens uppdrag. Rapporten ger dock en beskrivning av de symtom som barnen visat eller visar under sjukdomsförloppet. Det som är viktigt nu är att få fördjupade kunskaper vad gäller vården och behandlingen av dessa barn. Regeringen kommer därför att ge i uppdrag att utforma rekommendationer och fördjupa kunskaperna när det gäller diagnostik för barn med uppgivenhetssymtom. 77 (): Tack, fru migrationsminister, för svaret. Det gjorde mig tyvärr inte så mycket klokare, måste jag säga. Min fråga ställde jag utifrån den information jag fick vid ett vetenskapligt seminarium som hade i . Jag trodde inte riktigt det var sant när jag hörde representant berätta att inte var uppdaterat i frågan. Jag var säker på att det var där man hade berett själva sjukdomsfrågan, alltså frågan om barnens sjukdom, och att endast avvisningsärendena sköttes av . Vi har från haft många talesmän och taleskvinnor som tagit upp den här frågan i kammaren, men när jag hörde detta kunde jag inte låta bli att ställa en interpellation till ministern om hur det kunde ha blivit så här. Jag har jobbat som barnpsykolog vid Drottning barnklinik i och träffat barn som kommit från utsatta miljöer. Många barn som utsatts för extrema situationer uppvisar symtom i form av att de kanske inte ökar i vikt eller att de går in i sig själva när livet blir för svårt och de inte kan förstå vad som händer. Då det handlar om svenska barn finns det ett helt sjukvårdsteam som tar hand om dem och försöker finna orsakerna och bota och hjälpa. Men jag tycker inte att det varit riktigt så för de asylsökande barnen. Alla barn i har rätt till vård på lika villkor. Det säger också , som är mycket kritisk i dessa frågor. Därför kan man inte utvisa ett svårt sjukt barn som är i behov av vård. Det tycker jag är alldeles självklart. Ministern säger i sitt svar att den nationella samordnaren tillsammans med berörda parter ska verka för att de åtgärder som behövs vidtas. Det verkar som om detta inte har skett. Först nu ska regeringen ge uppdrag att utforma rekommendationer och fördjupa kunskapen. Det som skett är att ärendet legat på migrationsministerns bord på . I stället borde det ha tagits fram ett kunskapsunderlag utifrån barnens sjukdom så att ärendet kan hanteras inte på politisk nivå utan utifrån ett medicinskt perspektiv. Dessa barn är mycket allvarligt sjuka, och därför är det också allvarligt att ärendet inte hamnat på det departement som behandlar frågor om svårt sjuka barn. Barn i apatiskt tillstånd är inte i första hand en migrationsfråga utan en medicinsk fråga. I stället har företrädare för barnkliniker runtom i landet dragits in i dessa politiska aspekter. Det är min mening att om tillståndet depressiv devitalisering först hade kartlagts som en sjukdom av och , som vanligt är i andra frågor, kunde mycket av den mytbildning som florerat undvikits. I stället har myter om simulering av tillståndet, barn som är uppe , samordnarens egendomliga uttalande i tysk tv och att dessa barn bara finns i florerat i den svenska pressen och i tv och gjort att debatten blivit väldigt konstig. saknas grundläggande kunskap om de här barnens sjukdom. De kunskapsluckorna utgör ett allvarligt hot mot rättssäkerheten i bedömningen av dessa barns humanitära skäl i asylprocessen. Trots att utredningen startade har vi inte fått mer än en avrapportering om några diffusa siffror i en som jag tycker ur vetenskaplig synpunkt undermålig utredning. I den enkät som skickats ut saknas dessutom frågor om till exempel barnens traumatiska upplevelser. Därför är turordningen fel. Det är min och många andras bedömning. Man har börjat i fel ända. Man har på något sätt slängt in jästen efter degen och sagt att nu ska vi börja. Varför, ministern, har det blivit på detta vis? 78 Statsrådet (): Jag tror att den representanten, jag hörde inte riktigt om det var för eller , nog måste ha missuppfattat det hela. Självklart är det så, som jag sade inledningsvis, att regeringen fattar beslut som ett kollektiv. Det innebär att alla departement är involverade i varje beslutsfattande. Det gäller särskilt ett beslutsfattande som rör tillsättandet av den nationella samordnaren. Där går ju de olika frågorna ihop, och därför har naturligtvis haft en mycket viktig del i det. Jag har också själv haft möten med generaldirektör om just de apatiska barnen. Det här är emellertid en komplex fråga som berör många aspekter. Det är naturligtvis en hälso- och sjukvårdsfråga, för det gäller barn som är sjuka. Det är också en migrationsfråga, för det gäller enbart barn som är asylsökande. Dessutom måste vi alla ställa oss frågan hur vi ska förebygga att barn hamnar i dessa svåra situationer. Där tror jag att många av samhällets olika delar måste samverka. Då talar jag om skolan, förskolan och naturligtvis hälso- och sjukvården. Där måste vi jobba tillsammans för att hitta metoder för att förebygga. Apropå den kritik som har riktats mot samordnaren och mot personer som finns runt samordnaren vill jag framhålla att samordnaren är psykolog. Hon har varit verksam inom barnpsykiatrin i . Hon har också arbetat länge med asylsökandebarn. har haft uppdrag för både Sida, och både i Bosnien och i Kosovo. Hon har en internationell utblick och hon har arbetat med de här frågorna. Till sig har hon knutit en samrådsgrupp. Där ingår bland andra en rad olika myndigheter , landstingen, , Röda Korset och . I den kartläggning som man har gjort har det också funnits en referensgrupp. I den referensgruppen ingår två läkare. Det är överläkare och . I referensgruppen ingår också en barnpsykolog, , och två professorer, . Det handlar om att få in så många aspekter och så mycket kunskap som möjligt i arbetet. Jag skulle också vilja säga något om detta med myter. säger att det är en myt att detta bara finns i . Jag skulle vilja säga att man sprider en myt om man säger att detta är en myt. Vi ser inget annat land som har en sådan situation som vi har. har vi haft ungefär 400 barn med mer eller mindre apatiska symtom. Detta har ingen motsvarighet i något annat land. Jag skulle vilja att i så fall ger exempel på ett sådant land. Vi vet naturligtvis att det finns barn runtom i världen som har haft liknande symtom. Vi vet att det finns en professor i som har observerat ett femtiotal barn. Men vi har sett 400 barn. Denna situation är helt unik, och jag blir förvånad över att riksdagsledamöter inte ställer fler knivskarpa frågor till mig om hur det kommer sig att vi har en politik som leder till detta, för detta tycker jag är det viktiga. 79 (): Låt mig ta detta med mytbildningen först. Visst, jag kan hålla med om att det inte finns några jättemängder sådana här fall som finns rapporterade i världen. Det finns enstaka, och på vissa ställen några fler. Men man har gång på gång sagt och jag har själv hört ministern säga det på tv att vi är det enda land där det finns sådana här barn. Att det finns sådana mängder gör mig jätteorolig. Varför frågar vi oss inte vad det är för fel på vår flyktingpolitik? Det måste ju vara den som det är fel på när så många barn blir sjuka. Först och främst måste det göras en klinisk avgränsning av det här tillståndet och dess olika varianter. Det är därför jag poängterar att det måste vara en medicinsk bedömare. Det behövs en differentialdiagnos utifrån barnets tidigare upplevelser, nuvarande fysiska och psykiska tillstånd med mera, och det behöver fastställas en definition av detta allvarliga fysiska och psykiska tillstånd. Bland annat vet jag att barnen har snabb puls och hög ämnesomsättning, vilket tyder på typiska stressreaktioner hos barn. Det är alltså ingen simulering. Dessa barn är både psykiskt och fysiskt sjuka, vilket också ministern säger. Men varför har man då inte haft en barnläkare med? Den frågan har min kollega ställt tidigare i en interpellation till ministern. Då svarade ministern tydligt att man inte hade någon barnläkare med. Det finns barnpsykiater med, men ingen barnläkare. Jag har jobbat mycket både med barnläkare och med barnpsykiater. Barnläkaren har en annan dimension att lägga till. Det hade varit mycket viktigt om man kunde ha haft med en barnläkare. I stället nonchalerar man de kraftfulla intyg som de har skrivit när det gäller avvisning. Många har varit engagerade i barnen: kyrkorna, , , och andra organisationer, press, medier, enskilda läkare och psykologer och en stor del av befolkningen. Jag är mycket förvånad över den närmast kallhamrade hållning som regeringen har haft inför denna grupp av barn, som med hela sin kropp visar att de är uppgivna och inte orkar längre. Jag tycker att vi skulle skicka ut signalen att de ska få stanna av humanitära skäl. Precis som har sagts tidigare borde man fråga vad som är skälet till detta. Jag tror att det är regeringens flyktingpolitik som har gjort dem sjuka, tillsammans med det de har haft med sig av traumatiska upplevelser. Om den politik som dessa barn har blivit utsatta för i har orsakat detta tillstånd så är det vår skyldighet att låta dem stanna och få vård. Om de inte får stanna är det svårt att ge dem vård. Det är svårt att bearbeta sina upplevelser om man inte vet att det finns ett slut på detta. Jag instämmer i det som ledamöter i socialförsäkringsutskottet från fem partier förordar: Varje barn ska bedömas av ett professionellt team så att det ska kunna få den bästa och mest kvalificerade hjälpen. Detta är bråttom. Utredningen har pågått eller mer. och kanske har föräldrarna stigit upp och sett sitt barn, matat det med sonden och fråga sig hur barnet ska överleva den här dagen. Så är det . Det är en fruktansvärd situation. Man måste göra något snabbt. När tror ministern att detta elände kommer att få ett slut? 80 Statsrådet (): Visst finns det exempel från andra länder. Det finns också lite forskning, men väldigt lite om detta. Faktum kvarstår: Just den här situationen är väldigt unik för . säger att det beror på den svenska flyktingpolitiken. Låt oss analysera det. Vad i den svenska flyktingpolitiken kan det bero på? Jag tycker att det är en intressant fråga som vi definitivt måste tränga djupare in i. Det kan inte handla om handläggningstider. Man måste se i förhållande till andra europeiska länder. Vad är det som skiljer ut från andra europeiska länder? Ja, det som skiljer ut är inte handläggningstiderna. Tvärtom har vi ganska korta handläggningstider. Så är faktiskt fallet. har inte heller en mer restriktiv politik än andra länder. Det tror jag att är medveten om. Vi behöver inte gå långt utanför våra gränser för att se det. är också ett land som har jobbat väldigt mycket med barn i asylprocessen. Mig veterligt är det enda land som har lyft fram barn så tydligt i asylprocessen. I vissa länder registreras knappt barn. Detta är alltså något som är väldigt förbryllande och som vi måste tränga djupare in i. Men vi måste också fråga oss om andra länder har ett bättre förebyggande arbete än vi, så att man där kan hitta något innan det går så här långt. Det måste vi också gå vidare med. Helt klart är det som säger: Väldigt många är engagerade och känner stor oro. Det gör jag också, och det gör hela regeringen. Jag är övertygad om att alla gör det som i den här fattade beslut om att vi inte skulle ha en allmän amnesti. Men det betyder inte att vi säger att alla ska avvisas, utan det betyder att vi slår vakt om att alla barn, även de här barnen, ska få en individuell prövning i varje enskilt ärende. Jag tycker att den rapport som samordnaren presenterade för sedan styrker min uppfattning. Det här ser väldigt olika ut. En del barn har många symtom, en del barn har färre symtom. Ett fall är inte det andra likt. Därför är det viktigt att slå vakt om den individuella prövningen. Men vår lagstiftning säger ju att barn som har livshotande sjukdomar, som jag har sagt tidigare, inte ska avvisas. har regeringen fått en möjlighet att också i ett vägledande beslut slå fast just den viktiga principen att handlar det om barn som har livshotande sjukdomar ska de naturligtvis stanna i . Det är också viktigt att slå fast en annan princip som är grundläggande i flyktingpolitiken, nämligen asylskälen. Barns egna asylskäl ska alltid utredas och alltid bedömas. Den utgångspunkten har jag när regeringen nu ska fatta beslut i det enskilda ärendet. 81 (): Orden låter så vackra och så fina när ministern säger dem. Men verkligheten är inte sådan. Det är detta som är så bekymmersamt, att man talar om en sak och så gör man någonting annat. Vi vet att barn har utvisats. Flera av de barn som ligger där och nästan känns som levande döda har fått avvisningsbesked. Det är ju därför de har blivit sjuka. Det är inte så att alla har fått möjligheten att stanna. Och detta har vi egentligen vetat om , även om inte utredningen har funnits så . Min fråga är igen: När kan vi få någon ordning på det här? Jag känner alltså att de barn som är här nu och är så sjuka på något vis måste tas i första rummet. Sedan får vi börja titta på förebyggande verksamhet, precis som ministern säger. Jag håller med om att det behövs jättemycket förebyggande verksamhet. Man måste ha koll på de här barnen ganska tidigt för att de inte ska komma så djupt ned i sin depression som de gör. Jag tror att man måste ha den vinklingen på det. Men det brådskar. Det går inte att utreda . Det är nu de behöver hjälp. Jag fick en knapp av där det står Svik inte de apatiska barnen. Jag har bara en knapp så jag vill ha den kvar. Men jag hoppas att ministern får en sådan också. Det är mitt råd till ministern. Svik inte dessa barn! De behöver hjälp, och det behövs hjälp . 82 Statsrådet (): Jag är helt enig med om det. Vi har en väldigt akut situation. Men jag tror inte att det gynnar någon att man ställer det ena mot det andra, myndigheter och så vidare och vad man ska göra först. Vi måste jobba på alla fronter . Vi måste se över de förebyggande insatserna. Vi måste fördjupa det arbetet. Vi måste också titta på diagnostiken. Det finns ju inte någon vedertagen diagnos på detta. Det måste vi jobba vidare med. har påbörjat det arbetet, och regeringen kommer också att ge ytterligare ett uppdrag för att se till att vi får rekommendationer och att vi jobbar vidare när det gäller diagnostiken. Här tror jag att det handlar om att jobba på alla fronter . Överläggningen var härmed avslutad. 11 § Svar på interpellation 2004/05:551 om avvisning av apatiska barn 83 Statsrådet (): har frågat mig dels vilka åtgärder jag ämnar vidta för att alla de barn som lider av depressiv devitalisering tillsammans med sina föräldrar ska få permanent uppehållstillstånd, dels vilka åtgärder jag ämnar vidta för att de barn som redan avvisats följs upp, dels vilka åtgärder jag ämnar vidta om det visar sig att barn som avvisats inte har fått rättmätig vård och slutligen om jag är beredd att ändra praxis så att livshotande sjuka barn beviljas uppehållstillstånd i . Jag känner stor oro för de apatiska barn som finns i asylprocessen. Dessa och andra barn som är sjuka eller riskerar att utveckla svåra symtom ska få den vård och allt det stöd som de behöver. Barn som är livshotande sjuka och för vilka vård inte finns att tillgå i hemlandet ska enligt gällande lagstiftning inte avvisas dit, utan beviljas uppehållstillstånd i . Ett så kallat akutspår har skapats hos utlänningsmyndigheterna. Detta innebär snabbare rutiner för ärenden som rör asylsökande barn som kan utveckla stressreaktioner. Det är utlänningsmyndigheterna som, mot bakgrund av den information de får in i ärendena, såsom journalanteckningar, läkarintyg och vid behov förtroendeläkarutredningar, ska göra bedömningen om barnet ska beviljas uppehållstillstånd av humanitära skäl. Svenska myndigheter har inte någon given rätt att utreda enskilda personers situation i deras hemländer. En förutsättning för att svenska myndigheter ska lyckas med en uppföljning är bland annat att personerna som ska utredas lämnar sitt samtycke. Utlänningsmyndigheterna har tillgång till information om vårdsituationen i ursprungsländerna. Denna information ska tillsammans med omständigheterna i det enskilda ärendet ligga till grund för beslutet om uppehållstillstånd. En avvisning eller utvisning av en sjuk person förutsätter att det står klart att personen i fråga inte uppfyller villkoren för att beviljas uppehållstillstånd av humanitära skäl. Vid prövningen om uppehållstillstånd ska beviljas ett barn kan de humanitära skälen vara av något mindre allvar och tyngd. Enligt gällande praxis ska barn som lider av en livshotande sjukdom för vilken vård inte finns att tillgå i hemlandet beviljas uppehållstillstånd i . har lämnat över ett ärende till regeringen för avgörande. I avvaktan på regeringens beslut kommer enligt myndigheternas uppgifter inte några avslagsbeslut att fattas eller några avvisningar att verkställas. Det är av stor vikt att vi fortsätter arbeta med förebyggande åtgärder samt att fördjupa kunskaperna vad gäller vården och behandlingen av dessa barn. Vi har redan genom den rapport som den nationella samordnaren presenterade fått en första kunskapsöversikt och kartläggning över asylsökande barn med uppgivenhetssymtom. Denna information och den fördjupade kvalitativa studie som påbörjas ska hjälpa oss vidare. 84 (): Jag tackar statsrådet för svaret, men jag kan inte påstå att det innehåller några nyheter. skrev statsrådet i en debattartikel i : Det första och viktigaste för de här barnen är att de får den vård de behöver, både somatiskt och psykiatriskt. I dagens svar säger statsrådet nästan exakt samma sak. Dessa och andra barn som är sjuka eller riskerar att utveckla svåra symtom ska få den vård och allt det stöd som de behöver. Ingen stor skillnad i de uttalandena. Det är ungefär som en gammal raspig stenkaka som har hakat upp sig. Det som är skillnad är tiden mellan uttalandena. Det är alltså så som det blev mer allmänt känt att det finns svårt traumatiserade barn som blivit trötta på livet och blivit apatiska. Men vad gör statsrådet? I stället för att ge barnen vård och möjlighet att bearbeta sina trauman tillsätter statsrådet en utredning för att kartlägga vilka barn det är som är sjuka. Det gör väl inte barnen friskare. Fel ordning, precis som sade i den förra debatten. Värre är att ett stort antal barn har fått avvisningsbeslut och att en del redan har hunnit bli avvisade, trots att statsrådet vid ett flertal tillfällen har sagt att barn med livshotande sjukdom inte ska avvisas. Hur hänger det ihop? För mig är det obegripligt att inget gjorts tidigare. Det behövdes att och fyra andra partier förde upp frågan på bordet genom ett utskottsinitiativ. Den folkopinion som uppstått är stor, och det är säkert denna som tvingat att överlämna ett ärende till regeringen. Jag välkomnar detta. Men är det upp till bevis för regeringen och statsrådet att snabbt avgöra detta ärende och i positiv riktning. Det som bekymrar mig mer nu är de barn som redan har avvisats. Statsrådet har sagt tidigare att hon ska följa upp dessa barn. Jag har i min interpellation ställt frågan hur och vad som ska ske om man ser att barnen far illa och riskerar att dö. Jag har inte fått svar på de frågorna. Statsrådet slinker lätt undan frågorna genom att konstatera att svenska myndigheter inte har rätt att utreda enskilda personers situation i deras hemländer och att utlänningsmyndigheterna har kunskap om vårdsituationen i landet. Hur kan statsrådet först lova att följa upp och sedan konstatera att det inte går? Det bästa hade varit att göra en undersökning av hur det enskilda barnet tas emot i hemlandet innan det avvisas. Även om det finns vård att få i ett land är det ofta så att de som tillhör minoriteter inte har rätt till sådan vård. Det är en av anledningarna till att människor flyr från sina hemländer. När myndigheterna inte har undersökt innan är det viktigt att uppföljning sker av vad som har hänt med barnen efter en avvisning. Det är inte bara för att få ett underlag till utredningen, som ministern som svar på en fråga har sagt till mig. På något sätt har vi ett moraliskt ansvar för barn som vi avvisar och som riskerar att dö på grund av att de inte får vård. Hur tänker statsrådet lösa detta? 85 (): Tack interpellanten, och tack för svar från minister även om publiken kanske anar att inte heller jag är trygg med svaret. välkomnar ändå den signal som Socialdemokraterna har avgett att regeringen kommer att ge vägledning, som det heter, rörande hur ett ärende ska avgöras okänt vilket ärende. Kanske är därmed praxis på väg att ändras för flyktingpolitiken så att inte apatiska flyktingbarn utvisas. I vart fall ger det kanske hopp om ändrad praxis. Enligt dagens interpellationssvar kommer inte avvisningsbeslut att fattas och inga avvisningar att verkställas i väntan på att överlämnat ärende är avgjort. Med tanke på valhäntheten och okänslighen som regeringen har visat upp i hanteringen av de apatiska flyktingbarnen finns det all anledning att noga följa regeringens fortsatta flyktingpolitik. Det har varit gott om olika grodor från olika regeringsföreträdare den ena värre än den andra som har dykt upp under debattens gång under . Vid den förra interpellationsdebatten med anledning av interpellation av tog jag upp om minister var beredd att backa från sina stolliga uttryck om att det skulle vara en humanitär katastrof om apatiska flyktingbarn skulle få stanna i . Det har fortsatt med olika grodor. Det mest uppseendeväckande var när partisekreterare förklarade sig lycklig över att och har bett regeringen om vägledning i fråga om apatiska flyktingbarn. I är det alltså inte regeringen som sitter med makten utan det är en myndighet. Att på detta sätt försöka framställa det som att regeringen är någon form av offer i den här processen är en ny krumelur av makalösa dimensioner. Som om det skulle ha varit omöjligt för regeringspartiet att tillmötesgå det tidigare initiativet i socialförsäkringsutskottet att de apatiska flyktingbarnen beviljas uppehållstillstånd efter att barnexperter konstaterat att barnen befinner sig i det som kallas för depressiv devitalisering. Eller som om det skulle ha varit maktomöjligt för regeringen att ta intryck av kyrkornas påskupprop. Eller som om det hade varit omöjligt för de socialdemokratiska maktinnehavarna att ta intryck av barnläkare, olika barnorganisationer med flera som har försökt att upplysa om det oetiska i att avvisa dessa apatiska flyktingbarn.