prot · GS09113 · 2005-04-27 00:00:00 — Men, som man brukar säga här, för tids vinnande avstår jag från att reservera mig till förmån för samtliga reservationer. Jag nöjer mig med att reservera mig till förmån för reservation 24. Trots det är vår uppfattning att borde ge regeringen till känna som sin mening att kunskap måste inhämtas om transpersoners situation så att samhället kan säkerställa att de kan ha lika bra livsvillkor som andra samt att kontinuerligt ska följa upp den gruppen ur ett folkhälsoperspektiv. Det är även vår uppfattning att när de gör undersökningar om HBT-personers hälsa måste vara mer lyhörda för faktorer som har betydelse för just den gruppen. Därför anser vi att betänkandet borde ha ändrats i enlighet med reservationerna 9 och 10. Vi anser även att generella regler för ljudnivåer i offentliga lokaler är en viktig fråga. Av den anledningen har vi i en motion krävt nationella gränsvärden. Vi är besvikna över att motionen inte vann utskottets gehör. Därför har vi skrivit reservation 13. Vår fjärde reservation, nr 24, den som jag alltså yrkar bifall till från kammaren, handlar om en av de mycket stora, aktuella frågorna i vårt moderna samhällsbygge: människors känslighet för elektriska fält. Vi får i vårt land alltfler internflyktingar, människor som gång på gång flyr allt längre bort i takt med att mobiltelefoni och andra elektriska installationer byggs ut. Ofta handlar det om individer som under ett långt, stressigt och hårt arbetsliv har utsatts för olika typer av överbelastningar. De har efter många olika förklaringsförsök konstaterat att de bara inte klarar av den miljö som vi numera alla lever i. Då handlar det i första hand om någon form av okänd belastning från alla de elektriska utrustningar som vi alltmer omger oss med. De som inte klarar det som alla vi andra tror att vi inte påverkas av är tusentals. Men man är inte lika säker överallt som vi tekniknördar i . I och kör till exempel myndigheterna informationskampanjer där de direkt avråder barn och ungdomar från att använda mobiltelefon. En del av huvudstäder har valt att införa lokala gränsvärden för strålning från mobiltelefoni som är mycket tuffare än de gränsvärden vi har i . En tusendel av den nivå vi tillåter gäller som tak på många ställen. Nya forskningsrapporter kommer som på olika sätt påvisar samband mellan olika elektriska fenomen och sjukdomstillstånd eller andra former av reaktioner på till exempel försöksdjur. Förändringar av huden har noterats. DNA-skador har man registrerat. Ökad cancerrisk är dokumenterad. Blodhjärn-barriären försvagas på försöksmöss som utsätts för en vanlig mobiltelefon . Det är bara några exempel på alla de rapporter man kan läsa om ifall man är intresserad. Det är inte heller ovanligt att det finns kopplingar mellan amalgamsanering, lösningsmedelsexponering och andra svåra belastningar på en individ och den här typen av reaktioner på elektrisk utrustning. Det forskas på tok för lite på det här området. I vår motion MJ509 utvecklar vi de här behoven betydligt mer och går in på själva problembeskrivningen mer ingående. Vi menar att det även behövs behandlingsinriktad forskning eftersom det är så många som lider som det offentligas hälso- och sjukvård inte har någonting att erbjuda. av befolkningen i landet anger i hälsoundersökningar att de på något sätt är överkänsliga för elektriska fenomen. Många undrar om regeringen struntar i de här människorna. Den irländska läkargruppen , som samarbetar med , presenterade för inte så länge sedan en rapport som visade på kopplingar mellan ökad elsmogg, som de valde att kalla det, och den sjukdomsbild som blir allt vanligare i vårt land: illamående, huvudvärk, yrsel, utmattning, förvirring, humörsvängningar, klumpighet, ringande ljud i öronen, stickningar i huvudet det som ibland kallas för utbrändhet. Jag är säker på att förr eller senare kommer att bli tvingad att öppna ögonen och erkänna att en stor grupp människor far mycket illa på grund av den här elsmoggen och att vi har många internflyktingar som flyr på grund av vansinniga beslut om terror mot en befolkningsgrupp. När myndigheter fattar beslut som tvingar människor att fly från sina hem på grund av de skador som de får och myndigheterna förnekar det utan att ha något annat att erbjuda tycker jag att man kan kalla det för ren terror. Ju förr inser det här problemet desto snabbare kan vi förhindra att så många individer behöver lida i onödan. Jag hoppas därför att redan nu bifaller reservation 24. 55 (): Har du hälsan, visst roar det mig sjunger jag . Vad som i visan menas med hälsa vet jag dock inte. Det är inte ett begrepp som är fastställt på ett sätt som gör det säkert att tala om. Vi har inget entydigt hälsobegrepp. Enligt WHO:s definition är hälsa ett fullständigt fysiskt, psykiskt och socialt välbefinnande en mycket kritiserad definition som ansetts rent utopisk. I biomedicinen definieras hälsa som frånvaron av sjukdom, och i det känner nog de flesta igen sig. Hälsa och sjukdom är motpoler på en skala; den som har mer av sjukdom har mindre av hälsa står det i årets folkhälsorapport från och dess Epidemiologiska centrum. Folkhälsorapporter kritiseras ibland för att beskriva folkohälsan snarare än folkhälsan. folkhälsorapport sägs att den bild av folkhälsan som ges måste alltid vara meningsfull för hälsopolitiken och hälsoarbetet, vilket innebär att man bör mäta företeelser som man vill åtgärda. Sålunda beskriver rapporten sex grupper av vad vi kallar folksjukdomar samt infektionssjukdomar och tandhälsa. Vissa levnadsvanor tillhör också folkhälsoproblemen, och har vi alltmer kommit att betrakta mäns våld mot kvinnor som ett folkhälsoproblem. Det är en rik flora, således. När vi politiker kommer in i handlingen handlar det oftast om åtgärdsprogram. Vi vill förändra, förbättra och öka folkhälsan, helt enkelt. beslutade att det övergripande målet för folkhälsoarbetet bör vara att skapa samhälleliga förutsättningar för en god hälsa på lika villkor för hela befolkningen. I samband med det beslutet ställde vi oss bakom regeringens förslag till sektorsövergripande målstruktur för det samlade folkhälsoarbetet. sade också att för att kunna fastställa delmål krävs det mer underlag vilket vi räknar med att få i den första redovisning som regeringen ska lämna till 2006. De borgerliga partierna har valt att gå samman och reservera sig i denna fråga med hänvisning till behovet av folklig förankring. Denna förankring ska åstadkommas genom att ställer sig bakom och fastställer de mål och delmål som föreslagits av . Reservanterna talar nästan nedlåtande om arbetet i berörda myndigheter. Jag har lite svårt att förstå den ståndpunkten. Är det inte bra när regeringen pekar med hela handen och ger uppdrag till sina myndigheter? Det är väl på det sättet landet ska styras. Jag, Socialdemokraterna och utskottets majoritet tycker att detta är rätt väg att driva frågan framåt regeringen kommer med förslag, beslutar och sedan går uppdraget till myndigheterna att åtgärda för att vi sedan ska få en återrapportering. ska nu redovisa vad som bidragit eller kan komma att bidra till att de elva målområdena nås. ska tio myndigheter redovisa hur man kan bedöma hälsokonsekvenser av insatser inom det egna området spännande! Det blir en viktig information för regeringens och fortsatta agerande men också, tycker jag, ett steg mot det som eftersträvas i reservation 2 om hälsokonsekvensanalyser och i reservation 3 om hälsoindex. som vi nu talar om insatser på statlig och central nivå vill jag gärna understryka vikten av det arbete som sker lokalt och regionalt. Det är mycket glädjande att det i flera landsting finns landstingsråd med särskilt folkhälsoansvar och politiskt tillsatta folkhälsoutskott samt att hälsokonsekvensbeskrivningar av politiska beslut och lokala välfärdsbokslut används på flera håll. Så är det i mitt landsting i . Dess folkhälsoutskott gjorde dessutom ett besök i för att få tala om framtida arbetssätt med representanter för och ett mycket gott initiativ, tycker jag. Det regionala arbetet innebär också ett offensivt och mer direkt sätt att söka åtgärda de regionala skillnaderna utöver de insatser som kan krävas från statligt håll. Årets folkhälsorapport visar som tidigare att de regionala skillnaderna speglar sociala och ekonomiska livsvillkor, arbetsmarknad, bostadsmarknad och utbildningsnivå samt att det bakom de regionala skillnaderna också kan finnas olikheter i kultur och traditioner, till exempel i fråga om matvanor. Utskottet uttalar i betänkandet att det är angeläget att de regionala hälsoklyftorna uppmärksammas, och ett flertal exempel finns också uppräknade. Jag får nästan lite svårt att se vad som egentligen skiljer reservanterna från , och från utskottets ställningstagande i denna fråga. Eftersom det betänkande vi nu debatterar bygger på ca 140 motionsyrkanden från de allmänna motionstiderna 2003 och 2004 är det naturligt att där finns ett stort antal önskningar och krav på insatser och förbättringar för utsatta grupper. Jag vill gärna understryka att det inte finns någon motsättning mellan reservanterna och utskottets majoritet när det gäller identifieringen av de utsatta grupperna, ej heller när det gäller behovet av insatser riktade till dessa. Folkhälsorapporten visar tydligt att det är den socioekonomiska bakgrunden, utbildningsnivån och den regionala hemvisten som utgör grunden för var på skalan hälsasjukdom vi befinner oss. Det blir följaktligen där insatserna bör sättas in. När WHO rankade bland de främsta i när det gäller barns hälsa berodde det främst på den låga sjukligheten och dödligheten samt på den låga risken att skadas i olyckor. Svenska ungdomar är också mer nöjda med relationerna till sina föräldrar trots att fler växer upp med separerade föräldrar här. Det måste ses som ett gott betyg. Barn med högutbildade föräldrar gick oftare i förskola; därefter har de sociala skillnaderna i detta avseende minskat. Läser man i folkhälsorapporten kan man notera att på område efter område sjukdom, olyckor, droger, vanvård, kost och hälsa är barnets utsatthet kopplad till vilken socioekonomisk grupp mamman tillhör eller hennes utbildning. Det enda undantaget är anorexi. Jag tycker att detta klart visar att våra främsta insatser måste riktas mot större jämlikhet och jämställdhet i uppväxtvillkoren för våra barn. I reservation 17 undrar jag om det inte fallit bort lite text. Jag läser där om syn på den ökande övervikten och behovet av rätt kosthållning och regelbunden fysisk aktivitet. Det är bara att hålla med självklarheter, tycker jag. Men så börjar jag söka efter vilka insatser det egentligen är som efterfrågar. En positiv utveckling kräver att samhällets insatser tydligare bidrar till att den enskilda individen känner ett eget ansvar och känner livsglädje. Detta är vad vill ge regeringen till känna. Men var finns egentligen de moderata förslagen till insatser? Vad är det vi ska göra? Ska vi lagstifta om livsglädje? Ska vi skicka ut en informationsbroschyr? Eller är det kanske straff för de individer som inte känner ansvar för sin hälsa som ska utmätas? Låt mig klart deklarera att jag inte tror ett dugg på skuldbeläggande av människor med fetma. Avslutningsvis vill jag i likhet med tidigare talare understryka vikten av det tillkännagivande som utskottet föreslår att besluta om. Ett enigt utskott anser att ett nationellt program för självmordsprevention bör tas fram. beslutade ju att WHO:s riktlinjer för att förebygga självmord bland skolelever skulle anpassas till svenska förhållanden. Det är en händelse som ser ut som en tanke att vi voterade om elevhälsofrågorna här i kammaren. skriver i sitt tionde betänkande: Skolan utgör en viktig plats för att fånga upp dem som befinner sig i riskzonen för självmordshandlingar och för att sätta in åtgärder. Det är just detta socialutskottet eftersträvar med sitt tillkännagivande för det övriga samhället identifiering av riskgrupper och insatser . Med detta, fru talman, yrkar jag bifall till förslaget i betänkandet och avslag på samtliga reservationer. 56 () replik: I dagens tidning kan vi händelsevis läsa att avser att tillskapa en nationell handlingsplan för självmordsprevention. Han uttrycker sig som om han hade ett val. Han har tagit för givet att det blir ett enigt beslut i och att vi ska göra en nationell handlingsplan för självmordsprevention. Som i mitt anförande tidigare vill jag förstås ta tillfället i akt och efterlysa om kan säga något mer preciserat om innehållet i det här arbetet, så att vi känner tillit till att det här inte blir en hyllvärmare utan att det blir någonting som vi verkligen ska ge järnet för, så att det också får effekt ute i hela riket. Jag efterlyste i mitt anförande vad som är tanken. Finns det en utpekad instans för forskningen, expertfunktioner som centralt ska vara stödjande för arbetet ute i kommuner och landsting? Hur blir det med den, var kommer detta arbete att landa? Är ni beredda att uttala något mål? Jag har antytt att man borde kunna göra minst lika mycket som man gör i trafiken, det vill säga att den nollvision som vi har för trafiken borde vi också ha för självmorden. Insatserna ska också göras på ett väldigt brett område. När det gäller utbildning av personal visade våra egna betänkandetexter att det fattades en hel del i skolornas beredskap och i deras förmåga att möta och läsa av hur det står till med ungdomen och fånga upp dem som befinner sig i depression och andra psykiska stresstillstånd. Över huvud taget behöver vi göra en väldigt bred insats. Blir det uthållighet i arbetet med psykiatrins återupprustande med mera? Jag hoppas att kan ge stort hopp. 57 () replik: Jag tackar för det stora förtroendet. Men jag tror att de flesta frågorna egentligen vände sig till en annan instans än ledamöterna av utskottet som har samma uppfattning som eftersom vi har gjort ett gemensamt tillkännagivande. De där frågorna om hur beredningsarbetet går till får nog ställas till ministern. Men låt mig säga att jag tycker att det här är en väldigt viktig fråga när vi resonerar. Kan vi sätta upp mål för självmordspreventionen? Vi brukar från vårt parti säga att vi inte tycker att vi kan göra det, därför att allting annat än en nollvision är, precis som säger, inte tänkbart. Det skulle ju innebära att vi accepterade att det skedde, som det är ett faktum att så sker. Det här är oerhört svåra frågor. Jag tycker i likhet med att det är väldigt bra att vi nu ser att ett sådant här program är på väg fram. Jag antar att också noterar att alla vi ledamöter fick ett meddelande från professor som skrev till oss om det faktum som man upplever på landstings Nationellt centrum för suicidforskning och prevention av psykisk ohälsa, nämligen att det beslut som vi fattade är en del i en handlingsplan där man också hänvisar till program för det självmordspreventiva arbetet. Jag tror att det här måste ses som just ett arbete steg för steg, och jag vill igen, fru talman, understryka behovet av att arbetet måste gå fram så att man identifierar riskgrupper. Det är där som insatserna också ska finnas. 58 () replik: En nollvision tycker jag ändå har sin lockelse. Det har drivits mycket med det. Med rätta har man också ironiserat över en sådan typ av mål. Men vi vet från trafikområdet att just att man satt upp en nollvision har haft den nyttan för trafikområdets del att arbetet verkligen har drivits på. har gjort oerhörda insatser för att minska trafikdöden. Det har blivit en samling runt detta som har varit väldigt betydelsefull. Att hitta ett attraktivt mål för det självmordspreventiva arbetet tror jag i sig kan vara väldigt bra för processen, att vi verkligen som nation samlar oss kring att den här döden ska nedåt. Vi ska ha klart färre självmord i framöver än vi har , när vi till och med kan se en viss ökning enligt beräkningar. Att vi försöker implementera WHO:s riktlinjer har givetvis också sitt värde. Sedan hade jag naturligtvis velat höra mycket mer om den breda ansats som vi behöver göra för det självmordspreventiva arbetet, inte minst, som vi alltid brukar säga, ett större svängrum för familjen att vårda sina relationer, mer tid tillsammans. Det som vi talar för i våra reservationer i det här betänkandet är mer av familjerådgivning, att man faktiskt får hjälp utifrån med att fylla sin viktiga föräldraroll gentemot sina barn. Jag hade egentligen en till fråga, om vi kanske hinner med det, nämligen undran var arbetet mot fetma har stannat upp. Detsamma har ordförande efterlyst i medierna . Varför kommer inte den lista loss som och har sammanställt över vilka åtgärder vi faktiskt skulle kunna vidta via förskola och skola för att ge våra barn en lämpligare kost och därmed kanske kunna komma åt en del av fetmaproblematiken? 59 () replik: Låt mig svara kort och börja i den senare änden. De punkter som är ute på remiss ska återkomma till oss. Men frågorna om just livsmedelsområdet och fetman kopplade till skolan är inne i en särskild procedur i arbetet på . De samlade bedömningarna räknar jag med att vi allesammans kommer att få ta del av. Det finns ju inga delade meningar om att vi behöver hitta åtgärdsprogram. Som jag nämnde i mitt anförande tror jag också att det är väsentligt att komma ihåg att när vi talar om frågor som fetma vet vi att det rör sig om samma synpunkter och samma problemområden som tidigare, nämligen att det allt som oftast handlar om vilken socioekonomisk grupp man tillhör. Det är också viktigt med den typen av insatser. 60 () replik: När utskottets majoritetsföreträdare talar om att det är stor enighet trots att här är 24 reservationer har hon naturligtvis rätt i det. Det speglar att vi från oppositionen vill driva på, få ett snabbare tempo. När förslag har legat i departementet tycker vi att det är dags. Jag vill gärna säga att jag uppskattar att vi ändå ganska ofta kan enas om att ge till känna för att driva på regeringen. Jag tycker att man ska uppfatta det här betänkandet på det sättet. Men på en punkt är vi mer principiellt oeniga. Det är frågan om vem som ska lägga fast målen mer i detalj, konkretiserade mål som kan följas upp. Är det regeringen eller ? Jag förstår inte riktigt när säger att reservationen skulle spegla någon sorts förakt för myndigheten och det arbete som utförs i myndigheten. Om lade fast detta skulle det ju stärka myndigheten i förhållande till den ofta ganska stora klåfingrighet som tjänstemän i utövar gentemot myndigheterna. Det tror jag nog att vi alla känner till och har hört talas om. Är det någonting som speglar förakt för arbetet i myndigheterna är det när man säger att man kan lokalisera ut myndigheter till olika orter i landet. Det går lika bra även om man blir av med 100 av 104 medarbetare, vilket verkar vara hotet när det gäller . Vill man visa respekt för arbetet i myndigheterna och se till att arbetet inte försvagas uttrycker man sig inte på det sättet, att det här går lika bra även om ett stort antal av de människor som jobbar i myndigheterna inte kan flytta med. Där tycker jag att man möjligen kan tala om en arrogans från majoritetens sida, även om jag har förståelse för att man vill stimulera olika delar av landet. 61 () replik: Jag förstår inte att man skriver, , att folkhälsoarbetet får en demokratisk förankring och blir föremål för debatt i stället för att bli en angelägenhet endast för regeringen och berörda myndigheter. Vi debatterar ändå. Vi står här igen och debatterar. är det och jag som gör det kring hur målen ska se ut och hur de ska uppsättas. Jag antar att vi också för diskussionen på olika sätt på hemmaplan. Vi gör det politiskt i mitt landsting, och vi gör det i kommunen. Vi diskuterar detta också i utskottet. Men när regeringen ska gå vidare med målen och sätta myndigheterna i arbete, måste man vända sig till myndigheterna. Det är där uppgifterna ska föras vidare. Det är en oerhört märklig inställning som ni från den borgerliga oppositionen har. Hur tänker ni er att detta ska se ut? Litar ni inte på att de statliga myndigheternas arbetsinsats kan leda vidare utifrån riksdagsbeslut? Misstror ni myndigheternas möjligheter att följa de beslut som vi fattar? Jag förstår precis diskussionen om att man tycker att regeringen inte ska fastställa målen utan att ska göra det. Men vad är det som är negativt i att säga att det sedan ska arbetas vidare i myndigheterna? Jag tar gärna emot en förklaring. 62 () replik: Jag tror inte att man ska läsa detta som att vi vill minska myndigheternas roll. Vi vill bara förankra målen, även etappmål och mätbara mål, i . Trots allt representerar regeringen en mindre del av folket än vad gör. Men självklart ska myndigheterna få arbeta. Jag tror jag vågar påstå att skulle göra ett bättre jobb om tjänstemännen i lade sig i lite mindre. Det är min bild. Jag har ett gott förtroende för , om det är den myndigheten. Jag har även förtroende för . Vad jag tycker speglar en bristande respekt för det arbete som utförs av medarbetarna i myndigheterna är när man tror att man kan flytta myndigheten till utan att det blir en försvagning av arbetet. inser man att det blir en försvagning, men man tycker tydligen inte att det gör något. Det bekymrar mig eftersom det är ett viktigt arbete, där har en viktig roll framför allt när det gäller att ta fram underlag för det lokala och regionala arbetet. Vi vet att människor i kommuner och landsting som jobbar med dessa frågor ofta efterlyser underlag från . Det går inte att komma ifrån att det blir en försvagning. Jag noterar att inte bestrider det. Det blir en försvagning av arbetet under . När man nu lokaliserar försvarets anläggningar utifrån verksamhetens krav, inte av lokaliseringspolitiska skäl, borde man ha samma respekt för verksamhetens krav när det gäller arbetet på att stärka folkhälsan. Men det har man tydligen inte. Innerst inne hoppas man att så få som möjligt ska flytta med eftersom man då får fler nya arbetsmöjligheter att erbjuda i . Men det är ingen respekt för arbetet. 63 () replik: fick frågan en helt annan vändning. hamnade vi i utlokaliseringen av myndigheter. Det är en bit ifrån den måldiskussion vi skulle ha. Jag vill också understryka att i betänkandet säger utskottet att vi förutsätter att när regeringen återkommer med en lägesrapport ska den också rapportera vidare kring de delmål som ska genomföras. Det är det arbetet som pågår . Tittar vi närmare på betänkandet finner vi dels ett resonemang om hur många mål det ska vara, dels hur delmålen ska vara och dels hur vi ska se konsekvenserna och följa upp de olika målen. Regeringen säger att man vill komma tillbaka till med rapporter och ta med sig vad man får från myndigheterna. Det är inte så det handlar om. får vi säkert anledning att diskutera detta igen. Jag tycker inte att man kan säga att vi i inte får en återrapportering från regeringen och dess myndigheter. 64 () replik: pekar på att det är svårt att förstå vår reservation om det egna ansvaret och den egna makten över sin hälsa. I mitt inledningsanförande pekade jag på alla de forskningsrapporter som tar upp detta. Det handlar naturligtvis om tilliten till individen. Det handlar om det som vi pratar om, nämligen verkligt eget inflytande. Det handlar också om eget ansvar. Jag ställde en fråga då, och jag ställer den igen: Hur kan det komma sig att man inte stöder det förslag till satsningar på egenvård som har visat sig så lyckade på många håll i landet? När Socialdemokraterna inte stöder hushållsnära tjänster eller inte stöder alternativ i vården, olika driftsformer och så vidare, har det samma påverkan, nämligen minskad delaktighet och ökad sjukskrivning. i har visat sig ge stora besparingar i sjukvården men också stärkt den egna individens möjligheter att påverka sin hälsa. Fysisk aktivitet på recept är ett annat exempel. Varför stöder inte Socialdemokraterna vårt förslag till egenvård? 65 () replik: Jag är lite osäker på vad vi egentligen diskuterar. De insatser som görs regionalt i landstingen är alldeles utmärkta. Jag tog upp detta i mitt anförande.