prot · GS0989 · 2005-03-11 00:00:00 — har vi i diskuterat hur vår forskning ska bli effektivare, och vi jämför ofta med . I är konkurrensutsättningen mycket hårdare än i . Jämför till exempel med världens mest prestigefyllda universitet, , där det nu rasar en rasande debatt, höll jag på att säga, där rektorn dristat sig till att yttra sig i debatten om konkurrensen. Han har vidtagit ett antal åtgärder i gynnsam riktning men uttalat sig väldigt vårdslöst. Hur den debatten rasar har blivit förstasidesstoff över hela världen. Det bygger just på att det ligger i forskarvärldens natur att den är starkt konkurrensinriktad. Jag menar att i det samhälle vi lever i är det inte tidsenligt om det blir så att forskarkarriären bara lockar med otrygga anställningar med öden och äventyr av det slag som beskriver. Vi måste hitta former för att förena en rimlig prognos för ett stabilt yrkesliv för unga människor som väljer den banan med flexibilitet och konkurrensutsättning av en del märk väl: en del, och en inte särskilt stor del av de totala forskningsresurserna i . Jag har en fundering som gäller konkurrensen. Jag tror att konkurrens är bra. Jag tror att konkurrens också har goda egenskaper i forskningssammanhang, även om den inte ska dominera totalt. Men eftersom jag nu debatterar med en folkpartist kan jag väl få drista mig till att reflektera över det faktum att konkurrens skulle vara något när det gäller akutmottagningar, att den skulle uppmuntras när det gäller de allra minsta barnen och allt mellan himmel och jord. Om den däremot leder till lite mindre trygghet i forskningen då ska vi plötsligt inte ha någon konkurrens för det kan leda till att anställningar blir mindre trygga. Jag har varit med om den ekonomiska debatten , och en röd tråd genom den har varit att sagt att ett huvudproblem för den svenska ekonomiska krisen är att vi har för stor anställningstrygghet. Det handlar om arbetsrätt, LAS, möjligheten att avskeda folk. Där skulle akilleshälen i den svenska ekonomin ligga. Därför är jag lite häpen när jag som nybliven minister med ansvar för forskningsfrågor av nu får höra att konkurrens är av ondo för det skapar förändringar, vilket kan leda till att människor måste sägas upp. Det är bra att även betonar löntagarnas rätt till trygghet i anställningen också när löntagarna är forskare. Vi är överens om detta. Men jag dristar mig till att göra den lilla stillsamma reflexionen att det inte verkar som den högra handen vet vad den vänstra gör. Jag får inte analysen att riktigt hänga ihop. 23 (): Som ministern väl känner till tycker att vi ska ha kvar lagen om anställningsskydd. Vi har talat om undantag av två personer i turordningen i mindre företag. Vad ministern också borde tänka på är att det är en himmelsvid skillnad mellan den generella lagen om anställningstrygghet och de förhållanden som lärarna vid universitet och högskolor lever under. av dem som arbetar vid högskolan har inte en fast tjänst. Konkurrens är mycket bra. Vi tycker också att mycket av de medel som högskolorna söker för forskning ska sökas i direkt konkurrens. har andelen blivit för stor. är de fasta resurserna . Vi vill höja dem till . Sedan tycker vi att även de fasta resurserna ska utsättas för konkurrens. Man ska i efterhand utvärdera om det bedrivs excellent kvalificerad forskning. Forskning är en lång process, men om man kommer underfund med att forskningen inom ett område vid ett visst universitet sjunker i kvalitet, inte uppmärksammas internationellt och inte är excellent forskning då kommer även de fasta anslagen naturligtvis att minska. Kom alltså inte och säg att vi inte värnar om konkurrens, för det gör vi verkligen, men vi har också viss förståelse för forskningens villkor. Det är inte så lätt att efter två se resultatet av forskning. Det visar sig ofta först efter sju eller . Det finns tecken på att de framgångar som otvivelaktigt nu har i forskningen baserar sig på satsningar som gjordes för åtta . har emellertid alltfler forskare fastnat i träsket av ett ständigt jagande av pengar. På till exempel , som bedriver en oerhört viktig forskning inom medicin och kirurgi, är kanske en av tio professorer avlönad med statliga pengar. Resten är beroende av mer eller mindre tidsbegränsade medel utifrån. Så var det inte . Mycket i ministerns svar visar att han känner till de problem som jag tar upp i min interpellation. Han säger inte heller emot fakta. För den som doktorerar är genomsnittstiden till en fast tjänst . av forskarna har inte en fast tjänst. För kvinnliga forskare är situationen ännu värre. Endast omkring hälften av dem har fast tjänst. Det säger ministern inte emot. Vi ska också komma ihåg att det inte bara handlar om forskare utan även om lärare. Den forskare vi talar om är lärare för de växande studentkullarna. Grundregeln har tidigare alltid varit att en student ska ha en disputerad lärare, men i verkligheten har inte ens hälften av lärarna vid flera högskolor doktorsexamen. Jag förstår att utbildningsministern inte är så intresserad av mina förslag om att öka basresurserna till universiteten. Det är nämligen mitt första förslag. Mitt andra förslag är att man helt enkelt inrättar fler fasta doktorandtjänster och fler fasta post doc-tjänster. Är ministern över huvud taget intresserad av att titta på sådana detaljer, som ju vore mer traditionellt socialdemokratisk politik, som att till exempel se hur man kan anpassa reglerna för sjukpenninggrundande inkomst för doktorander, inklusive dem som doktorerar på stipendier och har post doc-tjänster? Det vore intressant att höra vad ministern anser om det. Det finns ju en utredning om den så kallade SGI:n. Kommer den att ta upp någon av dessa frågor? 24 Utbildnings- och kulturminister (): får det att låta som att om man röstar på kommer allt att bli tryggt i eftersom man ska föra över mer pengar till de fasta anslagen, alltså de fasta pengar som universiteten kan påräkna. Då blir det frid och fröjd. Och om man vill ha trygghet i anställningen för alla som forskar kan man rösta på . Men sedan kommer en liten bisats där det sägs att även dessa pengar ska konkurrensutsättas, för konkurrens är trots allt bra i . Och visar det sig att även om anslagen flyttas mellan dessa två kategorier är risken för att bli uppsagd densamma ifall forskningen inte håller lika hög klass som vid konkurrerande universitet. Då ska pengarna nämligen flyttas över dit där de mest excellenta miljöerna finns. har fått detta till att bli en strid om hur man benämner anslagen och inte om huruvida tjänsterna ska vara långsiktigt förutsägbara, så att de ger trygghet för unga människor som vill bygga sig en framtid som forskare, eller inte. Jag tycker inte att det är särskilt meningsfullt att stå här och strida om ord. Jag kan gå med på att ändra benämningen på vilka anslag som helst om det skapar enighet och hjälper saken. Den grundläggande frågan är hur vi ska förena flexibilitet med att de mest framstående forskarna som rör sig i internationell konkurrens ska få växa och utvecklas och att de som inte håller måttet ska få en signal om att de behöver skärpa sig. Hur ska vi förena detta med så trygga villkor att unga människor vill satsa i dagens värld? Särskilt viktigt är att få också unga kvinnor att vilja satsa på denna oerhört viktiga verksamhet. Detta är kärnfrågorna, och dem kommer vi inte runt genom att bolla med namnen på anslagen. En metod som jag vill prova är att de konkurrensutsatta medel som man får sig tilldelade ska kunna vara större och mer långsiktiga. När man väl har fått pengarna ska man ha trygghet . Vad gäller den satsning på starka forskningsmiljöer som jag vill göra har vi begränsade resurser som används till femåriga beslut. Jag vill att de ska bli tioåriga. Det betyder mycket, och jag vill att vi ska satsa mycket mer pengar på de starka forskningsmiljöerna. Jag har nämnt en siffra på omkring en kvarts miljard framöver. Det skulle innebära en rejäl skillnad och minska den tid som man behöver lägga på att fylla i ansökningshandlingar och gå igenom tidskrävande procedurer, och det skulle också skapa bättre förutsägbarhet för dem som berörs. Detta är också arbetsgivarens ansvar. Universiteten har många olika finansieringskällor, men de kan likafullt ge fasta tjänster utan att varje tjänst alltid ska vara knuten till ett särskilt projekts finansiering. kommer jag till frågan om socialförsäkringssystemet. Detta är frågor som naturligtvis engagerar mig som forskningsminister, men i regeringen och här i har vi den ordningen att regeringens talan i dessa frågor förs av det statsråd som har ansvar för socialförsäkringsområdet. Vi skapar allmän förvirring om alla diskuterar allting. Vi har en arbetsfördelning, och när det kommer interpellationer sorteras de till den minister som är ansvarig. Naturligtvis vill jag att vi ska genomföra alla möjliga åtgärder på ett brett fält för att locka framför allt kvinnliga studenter att gå vidare på forskarbanan. Att jag nämner just dem framför allt beror inte på att de är viktigare än andra utan på att de är underrepresenterade. Det här är en debatt som förs inte bara i utan också i andra länder. Den är mindre hetsig och dramatisk här än på andra håll, men behovet är lika stort hos oss som det är på . 25 (): Jag förstår mycket väl att det är ett annat departement som har hand om detta med sjukpenninggrundande inkomst. Men jag vill gärna ha information, om utbildningsministern kan ge det: Finns det några direktiv till utredningen som kan tolkas som att man kommer att ta upp även forskarnas problem? Om ministern känner till det skulle det vara intressant att få höra det. Utbildningsministern säger att det inte är så stor skillnad om det är fasta tjänster eller inte. Det är klart att det är en väldig skillnad mellan en fast tjänst och en tidsbegränsad tjänst . En annan sak är ju att den som har en tillsvidareanställning kan bli uppsagd på grund av arbetsbrist. Men det är ändå en väldig skillnad att man under de år man arbetar har en tillsvidareanställning, med alla de fördelar det innebär. Vi måste få mer av kontinuerlig och trygg forskarmiljö, där man har rätt att ta ut svängarna, pröva idéer och inte behöver känna sig utmönstrad utan får bedriva långsiktig forskning. får man naturligtvis finna sig i att pengarna flyttas över till andra miljöer om det visar sig att man inte har kommit så långt. Värdet av fri forskning kan inte nog påpekas. Alla möjliga vardagssaker mobiltelefoner, låsningsfri bromsar och även sådant som stamcellsforskning, genteknik som kan rädda livet på parkinsonpatienter och liknande kvalificerad forskning har ofta kommit ur idéer och nyfikna experiment som forskaren inte har haft någon aning om vad de ska leda till. Det har visat sig att man har glädje av det. Lösningen har visat sig i laboratorier och seminarierum. Jag hoppas att vi är överens om att vi ska värna om att ha denna nyfikna, lekfulla och spännande forskarmiljö kvar i . 26 Utbildnings- och kulturminister (): Jag vill att vi ska slå vakt om det bästa med den traditionella forskningsmiljöns konkurrensutsatthet, som driver fram forskning av det fantastiskt livsavgörande slag som just exemplifierade med. Men det ska ske med beaktan av att vi lever i där människor har helt andra krav på förutsägbarhet i sina liv, på social trygghet och på stabilitet. Att förena dessa faktorer är inte så enkelt. Jag tycker att vi kan enas om ett nyanserat språkbruk och ett nyanserat angreppssätt. Det finns inga enkla lösningar som fullt ut tillgodoser båda dessa. Man kan inte både konkurrensutsätta och garantera evig stabilitet och oföränderlighet. Jag vill förändra detta i riktning mot en mer attraktiv forskarkarriär för unga människor också i vad gäller just förutsägbarhet, trygghet och stabilitet. Jag är glad att få debattera frågan om ökad anställningstrygghet med en folkpartist. Det har aldrig hänt mig förut, och jag tycker att det är roligt att vi är överens om att problemet är för dålig anställningstrygghet, inte för stark anställningstrygghet. pratar väl om tillsvidareanställningar. Då är det roligt att tänka på alla de tidigare tillfällen då jag har fått höra att tillsvidareanställningen är för stark. En tillsvidareanställning enligt modell, som innebär en svag tillsvidareanställning, är inte lika attraktiv för unga forskare som den form av tillsvidareanställning som vi har och som jag vill göra till ett oftare förekommande element i . Överläggningen var härmed avslutad. 8 § Svar på interpellation 2004/05:352 om rätten att inneha politiskt uppdrag 27 Statsrådet (): har frågat vice statsminister om han avser att vidta åtgärder i syfte att garantera enskilda människor rätten att inneha offentliga uppdrag utan risk för repressalier från arbetsgivare eller andra. Eftersom arbetsfördelningen inom regeringen är sådan att frågor om de förtroendevaldas situation tillhör mitt ansvarsområde som demokratiminister så svarar jag på interpellationen. Jag håller med om vikten av att kunna inneha politiska förtroendeuppdrag utan risk för repressalier från arbetsgivare i form av till exempel hot om uppsägning, eller repressalier från andra medborgare. Den fråga som tar upp gäller mer specifikt villkoren för våra fritidspolitiker, alltså de förtroendevalda som kombinerar ett politiskt uppdrag med ett annat arbete på hel- eller deltid. Som statsråd kan jag inte, som också påpekar, framföra synpunkter i ett enskilt ärende. Därför kan jag inte kommentera det specifika fall han tar upp i interpellationen. För att i generella ordalag återknyta till villkoren för våra fritidspolitiker, så går det säkert i enstaka fall att se en möjlig konflikt mellan å ena sidan ett politiskt uppdrag och å andra sidan de arbetsuppgifter som man som anställd har. I normalfallet bör sådana problem kunna hanteras antingen inom ramen för bestämmelser om jäv, eller de arbetsrättsliga regler som gäller för en viss anställning. Exempelvis finns i 7 § lagen (1994:260) om offentlig anställning, , regler om att en offentliganställd inte får ha någon anställning eller något uppdrag eller utöva någon annan verksamhet som kan rubba förtroendet för hans eller någon annan arbetstagares opartiskhet i arbetet eller som kan skada myndighetens anseende. Av kollektivavtal kan följa kompletterande regler om bisysslor. Ett eventuellt beslut enligt lagen om offentlig anställning att en bisyssla är otillåten kan angripas av arbetstagaren vid domstol om denne inte är nöjd med beslutet. Den konkreta fråga som ställer har dock ett bredare fokus i och med att han även nämner risken för repressalier mot förtroendevalda från andra än arbetsgivaren. Därför vill jag understryka att regeringen har ett ansvar för att kontinuerligt se över de förtroendevaldas villkor och för att undanröja hinder för att människor ska kunna åta sig politiska uppdrag. Regeringens arbete inom detta område behandlas dels i demokratipropositionen (prop. 2001/02:80), dels i demokratiskrivelsen (skr. 2003/04:110) som lades fram för . Ett av demokratipolitikens mål är att öka antalet förtroendevalda. Den uppföljning som har gjorts av de förbättringar av de förtroendevaldas villkor som har genomförts visar att olika åtgärder har fått genomslag, men också att det finns ett fortsatt behov av förbättringar. Speciellt vill jag i detta sammanhang nämna att regeringen har tillsatt en parlamentarisk kommitté som arbetar med förslag till åtgärder mot hot och våld som riktas mot våra förtroendevalda. Den här kommittén ska vara färdig med sitt arbete under , och i kommitténs uppdrag ingår bland annat att överväga om det i något avseende finns behov av att förändra skyddet för förtroendevalda. Sammanfattningsvis har jag därför inte för avsikt att vidta ytterligare åtgärder i denna fråga. 28 (): Jag tackar statsrådet för svaret på min interpellation. Jag har först några formalistiska synpunkter. Interpellationen väcktes , och det är . Riksdagsordningen, som finns i den bok jag har här, föreskriver att den ska besvaras . Vi i brukar ha tummen i ögat på regeringen när det gäller de sakerna. Jag vill därför påpeka att det är viktigt att interpellationerna besvaras inom den tidsrymd som riksdagsordningen anger. Annars bör man försöka ändra riksdagsordningen om man inte tycker att det är tillräckligt. passar mig i och för sig bra, och jag har inte några personliga klagomål. Men man måste påpeka att riksdagsordningen har en ordning för hur man besvarar interpellationer. Jag var också förvånad över att jag inte ens fick ett svar inom 14-dagarsperioden om att svaret var försenat. Det meddelandet inkom till kammarkansliet först . Det intressanta var att man meddelade att skälet till dröjsmålet var att oklarheter förelegat om vilket statsråd som ska besvara interpellationen. Jag log när jag såg detta. Man skulle kunna raljera över förvirringen inom regeringen. Men det är kanske inte fel, så vi behöver inte ta någon debatt om den biten. Jag ställde interpellationen till . Det gjorde jag mycket medvetet. har ansvar för vallagstiftningen och grundlagsregleringen när det gäller det politiska systemet. Om man skulle titta på den kommunaldemokratiska delen ansvarar statsrådet för just den delen. har ansvar för demokratienheten. Men den har å andra sidan inga lagstiftningsbefogenheter i sig, utan då måste man samarbeta med andra enheter på departementet. Det var ingen tillfällighet att jag riktade interpellationen till . Men det är möjligt att han tyckte att han inte ville svara på den. Det kanske inte heller kan hjälpa. Så till själva sakfrågan. I interpellationen tar jag upp ett intressant fall. Det måste man ha, annars finns det inte någon utgångspunkt för en interpellation. Man kan inte bara föra ett abstrakt resonemang. Som jag skriver i interpellationen, och som statsrådet också noterar, kan ett statsråd inte kommentera det enskilda fallet. Men det är principiellt väldigt intressant. En biskop utövar påtryckningar på en diakon därför att hon är suppleant i en socialnämnd och sitter som nämndeman i en tingsrätt och vill att hon ska avsäga sig dessa uppdrag eftersom det inte är förenligt med uppdraget som diakon. Dessutom kompliceras det hela av att vigningsuppgiften som diakon innehas av medan anställningsförhållandet sköts av en lokal kyrklig samfällighet. När jag började forska i detta blev det väldigt intressant. Det visade sig nämligen att det inte finns något direkt lagligt stöd, möjligtvis underförstått, för att inneha ett offentligt politiskt uppdrag. När jag var ung fick jag lära mig i samhällskunskap och sedermera i statskunskap att det fanns en skyldighet för varje svensk medborgare att ställa upp på offentliga uppdrag. har möjligtvis den regeln tagits bort. Jag har inte hunnit efterforska när, var och hur detta skett. Men för mig blev denna frågeställning principiellt intressant. Har man rätt att inneha ett politiskt uppdrag? Kan man av andra tvingas bort från ett sådant av olika skäl? Där är svaret något svagt. Det ger ingen indikation att det behövs en sådan lagregel. Jag tror att det behövs att man tar initiativ till att skapa en sådan grund för ett politiskt uppdrag. I svaret är det en liten missuppfattning. Jag fokuserade inte på fritidspolitiker, även om det i exemplet är en fritidspolitiker. Jag fokuserar inte heller på repressalier i form av hot mot förtroendevalda utan på den generella rätten att inneha ett politiskt uppdrag. Jag hoppas att statsrådet vill ta initiativ i den frågeställningen. 29 (): Först vill jag rikta ett tack till som har ställt interpellationen och till statsrådet. Jag noterar särskilt åsikten att ett av demokratipolitikens mål är att öka antalet förtroendevalda. Det tycker jag att positivt. Visst behövs det människor med varierande yrkes- och livserfarenhet för att kunna fatta beslut i olika nämnder och styrelser. Jag tror att samtliga politiska partier instämmer i detta. Jag känner väl till bakgrunden till interpellationen. Jag satt med vid det kommunfullmäktigesammanträde där diakonens avsägelse skulle behandlas. Jag kan vittna om den förvåning och den upprördhet som kommunfullmäktiges ledamöter visade den kvällen. Att människor åtar sig politiska uppdrag även om de innehar en vigningstjänst i kyrkan är för mig en självklarhet. Men vår biskop ifrågasätter om präster och diakoner kan fungera i en socialnämnd. Jag har själv haft förmånen att flera perioder få sitta i två kommuners socialnämnder och har inte upplevt någon konflikt mellan att vara präst och nämndledamot. Det har gått bra att hålla isär rollerna som själasörjare och förtroendevald. Som politiker är jag med att besluta utifrån det underlag som tjänstemännen berett. Skulle något ärende gälla en person som jag har haft kontakt med som själasörjare skulle jag förstås anmäla jäv. Vi kan jämföra med situationen att ett ärende rör en släkting, god vän eller granne. Då avstår jag på samma sätt från att delta i överläggningarna. När jag anmäler jäv är jag inte skyldig att ange någon orsak. Att en arbetsgivare, eller som i detta fall en biskop med makt att bestämma om en vigningstjänst, ska avgöra om en person får sitta i en socialnämnd förefaller mig högst besynnerligt. Gränsdragningen till vad som är lämpliga politiska uppdrag måste vara upp till diakoner och präster att själva avgöra. Rätten för envar att engagera sig politiskt och att få ledighet för att fullgöra politiska uppdrag måste vara en del av det demokratiska samhället. Vi får hoppas att även kyrkans anställda också i fortsättningen kan vara med i olika nämnder, inklusive socialnämnden, utan att få ta emot vädjanden eller hot om att lämna sina politiska uppdrag. Genom massmedier vet jag att biskopen har för avsikt att genom att motionera föra frågan vidare till kyrkomötet. Kyrkomötet är riksdag. Där följer vi kyrkoordningen. Där finns inget om att en person med vigningstjänst inte skulle kunna vara politiskt aktiv. Hundratals personer med vigningstjänst och med uppdrag i socialnämnder får vänta till kyrkomötets sammanträde för besked. Därför är det mycket bra att statsrådet i sitt svar betonar att det är viktigt att kunna inneha politiska uppdrag utan risk för repressalier från arbetsgivare eller andra. Jag skulle önska att statsrådet tog initiativ till ett möte med för att klargöra arbetsrättsregler, demokratiska rättigheter, reglerna i kommunallagen och alla andra bestämmelser som är relevanta i den situation som har uppkommit. Jag undrar om statsrådet är beredd att ta ett sådant initiativ. 30 Statsrådet (): Regeringsformen tillförsäkrar alla medborgare ett antal grundläggande fri- och rättigheter. Bland dessa finns föreningsfriheten, som ytterst garanterar medborgarnas möjlighet att åta sig och inneha politiska förtroendeuppdrag. Med vissa undantag gäller dock dessa fri- och rättigheter det allmänna och inte mellan enskilda, mellan enskilda privatpersoner och företag och så vidare. Dock tycker inte jag att det här är en speciell fråga. Jag kan inte gå in på det specifika exemplet, men låt mig ta ett annat exempel. Om någon jobbar på , på programmet Rapport, och också innehar ett fritidspolitikeruppdrag så skulle jag vara mycket skeptisk som arbetsgivare till huruvida den personen skulle kunna ha uppdraget på Rapport som han eller hon hade ett politiskt uppdrag. Jag tror att det också i fortsättningen, trots våra grundläggande fri- och rättigheter när det gäller att ha ett förtroendeuppdrag, kommer att vara tvister i enskilda fall mellan arbetstagare och arbetsgivare huruvida ett politiskt uppdrag är förenligt med den syssla som man är anställd för. Därför tror jag att det är svårt. Jag har också lyssnat till hur KU resonerar om att ta in detta i grundlagen. Däremot har man rätt som arbetstagare att erinra mot arbetsgivarens beslut. Det kan man antingen göra som offentliganställd inom lagen för offentlig anställning eller, om man är privatanställd, inom ramen för kollektivavtalet och föra det till tingsrätt eller till arbetsdomstol. Mycket svårare än så tycker jag inte att det är. 31 (): Jag tycker att det är lite bekymmersamt att statsrådet har en så passiv hållning till detta.