prot · GS09104 · 2005-04-13 00:00:00 — Det mediesamhälle som vi lever i , den utveckling inom medierna som gör att kända personer framställs som bekanta, med privatlivet till offentligt beskådande, påverkar och berör många människor. Och det finns de som får för sig att en människa som är helt obekant är en närstående eller någon man har en relation med. Det kanske för en del är den enda person man anser sig ha hemma vad vet man? Och det skapar en fixering som kan bli mycket obehaglig för den person som har hamnat i fokus. Det är inte bara kändisar påpekade det. Det kan räcka med att någon har varit med om en ovanlig händelse, fått sin bild publicerad i tidningen eller varit lite för öppenhjärtig på en egen webbsida. Eller någon kan ha förekommit i ett sammanhang på sin arbetsplats som sedan har förstärkts. För förövarna använder också nya medier, IT, för att kommunicera och förfölja människor. Det är naturligtvis inte roligt att börja dagen med ett par hundra mejl från en uppvaktande person som man inte är intresserad av och där man märker en sjuk underton, åtminstone inte månad ut och månad in. Den här typen av problem kan vi inte riktigt hantera . Det är ett delvis nytt fenomen. Vad majoriteten gör är att den blundar för att detta förekommer, men verkligheten är den att man i andra länder redan har lagstiftat. gjorde det efter ett tragiskt mord. Ska vi också vänta tills det händer något allvarligt? Vi vet att utvecklingen i när det gäller medier och kultur och mycket annat inte skiljer sig markant från utvecklingen i andra länder. Varför tar vi då inte intryck av vad andra har ansett är nödvändigt? Vi har ju dessutom nu tagit fram ett underlag som visar att många myndigheter och andra som hanterar den där typen av frågor ser ett bekymmer. Jag läste en artikel av en kvinna som arbetar med sådana här frågor inom ett stort företag. Hon sade att vår lagstiftning är så trubbig att alldeles för många ramlar igenom det ganska grovmaskiga nätet. När det väl är sagt vill jag gärna säga att det naturligtvis är gränsdragningsproblem i den här typen av lagstiftning. Det måste bli gränsdragningsproblem. Var går gränsen mellan en trevlig uppvaktning och en otrevlig? Det kan man ibland fundera över. Och ibland är det roligt i början men tråkigare sedan. Det har kanske de flesta varit med om. Det kommer, eftersom det handlar om mänskliga relationer, att tvinga fram att man tar ställning till var gränsen går. Det är det vi begär. Vi måste sätta upp lite regler, få ordning och reda på detta, så att de som drabbas av den här allvarliga förföljelsen inte utsätts för brott för jag menar att det är ett brott utan att vi också kan reglera rättvisan. Det här är ju också ett brottsförebyggande arbete. var inne på det. Men en hel del av den här typen av fall handlar om en accelererande utveckling som inte slutar med många mejl, telefonsamtal eller personliga uppvaktningar utan slutar någon annanstans. Vad vi begär är att samhället ska sätta ned pålarna lite tidigare och kanske förhindra tragiska våldsbrott, mord och annat. Vi måste kunna agera på ett tidigare stadium. Majoriteten säger att det verkar som att det kan behövas en sådan här lagstiftning möjligen. Man ska nog titta på det. Och regeringen har ju delat ut en hel del uppdrag som liksom ligger i kanten av vad det här kan handla om. Men ingenting i sak kommer ni med. Ni lägger inget rent förslag som innebär att man tar tag i just detta som är stalking och plockar fram ett underlag. Det har retat upp mig. Vi moderater inser att en lagstiftning måste beredas noggrant. Vi vet att vi dessvärre i det här landet inte har tagit reda på exakt hur problematiken ser ut och utrett det noggrant. Men i ett regeringsuppdrag att lägga fram ett förslag ligger faktiskt beredningen. Vi vill att ska skicka ett tydligt uppdrag till regeringen att börja jobba. För skulle det mot all förmodan det vore underbart om det vore så visa sig att när regeringen har plockat fram sitt underlag man kan visa att det här är alldeles onödigt är det ju en enkel sak för att tacka nej och säga att vi struntar i detta, det behövs inte. Vi på den borgerliga kanten känner ingen prestige om regeringen kan visa att en sak är helt onödig, men ni vill inte ens ta fram ett förslag så vi får titta på hur vi ska hantera ett problem som växer och som drabbar många oskyldiga människor . Vi kan förmoda att det kommer att öka eftersom mediefokuseringen ökar och människor umgås på nätet på ett ganska frimodigt sätt, vilket skapar kontaktytor som kan ge svårigheter. Låt oss snabbt ta fram ett regelverk så att vi kan hantera detta inom rättsskipningen! Jag yrkar bifall till reservationen. 236 (): Jag hade även hälsat justitieministern om han hade haft möjlighet att vara här, vilket jag tycker att han ska vara i större utsträckning än vad han är. Jag ska göra det här ganska kort, vilket kan upplevas som njutbart bara det i den sena kvällen. Det som har sagts nu av mina kamrater i alliansen är ju det som rimligen kan sägas. Jag instämmer i vad som har framförts av både och . Jag yrkar alltså bifall till reservationen. Det är ganska intressant när man pratar om vad man ska kalla det. kallar det för stalking. Om man tittar på själva betänkandet ska man rimma på halka, så det ska heta stalka möjligen, eller möjligen förföljelsesyndrom eller systematisk förföljelse. Det finns väldigt många namn för detta som ju är ett beteende som inte är nytt, men det är inte lagstiftat. Därför har vi inte hittat någon riktigt bra rubricering. Jag tycker att förföljelsesyndrom är bra och omfattar vad det är frågan om. För vad är det frågan om? Man kan beskriva det som en medveten, illvillig och upprepad förföljelse och trakassering. Jag har själv varit utsatt för det, kan jag säga, så jag vet att det inte är något roligt. Det är inte svårt, tycker jag, att se en skillnad på var gränsen går för en trevlig och mindre trevlig uppvaktning. Det är faktiskt ganska enkelt när denna upprepade illvilliga håller på och jagar en. Problemet är att det inte finns någon egentlig lagstiftning för detta. Det behöver inte vara hänsynslöst beteende. Därmed är det inget ofredande. Det behöver inte heller vara ett verbalt hot. Därmed är det inget olaga hot. Det här ligger sammantaget någonstans mellan stolarna och växer. Som det har sagts här finns det i andra länder. Det finns i , och , så det är inget nytt på det sättet. JK tycker att det är alldeles utmärkt. De flesta remissinstanser tycker att det här är bra och att det finns underlag för en lagstiftning på det här området. Man har pekat bland annat på som tycker att det finns ett behov av lagstiftning. Då är det ju märkligt att vi inte sätter fart. Det är hög tid att man gör någonting åt den här situationen, att man inför en brottsrubricering, ett lagrum för just det här. Det borde man kunna göra ganska snabbt, tycker jag. Det märkligaste är, herr talman, att om man tittar på majoriteten vänsterkartellen tycker jag är ett samlande namn på dem och deras överväganden så håller de ju faktiskt med. De håller med hela vägen fram till skottet. Jag kan läsa några saker från utskottsmajoritetens överväganden. Sammanfattningsvis, säger man, anser den övervägande delen av remissinstanserna att det finns problem på detta område, bland annat genom att systematisk förföljelse inom rättssystemet ofta bedöms i delmoment och som olika brott och inte i sin helhet. Så lägger man till: Utskottet vill till att börja med framhålla att det är angeläget att den som utsatts för systematisk förföljelse ges samhällets fulla stöd. Man fortsätter ytterligare och säger: Utskottet vill understryka att frågan om ökat skydd för den som drabbats av systematisk förföljelse inte kan avvakta. Det kan inte avvakta. Det är det vi säger. Kom nu till skott! Vi är alltså överens. Jag kan läsa flera punkter av vad man själv säger: Det är ett område som man bör kriminalisera. Flera remissinstanser anser att det finns utrymme för ny lagstiftning. Om man läser detta och inte vet slutet ofta ska man läsa böcker framifrån och sedan se hur det kommer att sluta säger man: Vad kommer här? Det kommer alltså att hända. Vi ska inte avvakta. Det finns i andra länder. Remissinstanserna säger: Kom till skott nu och gör en lagstiftning! Då kommer det som på ett sådant bildligt sätt uttryckte och som är svårt att göra bättre. I bästa fall blir det lika bra. Därför ska jag läsa upp vad man säger. Slutsatsen när man står inför detta blir att man ska förbereda först skulle man planera och sedan ändrade man det att lämna ett uppdrag. Av bara det ser man att man inte har kommit upp i hissen . Efter att man har gjort detta ska man möjligen ta fram ett kunskapsunderlag. Det kan låta som om jag ironiserar, och det gör jag ju faktiskt märker jag själv. Jag har anledning att göra det. Varför gör man inte detta? Varför kommer man inte fram till någon punkt? Varför ska ligga långt efter andra länder när hela materialet finns? Det finns tid för det. De flesta remissinstanserna ställer upp på det. Jag yrkar bifall till reservationen. Regeringen måste nu få i uppdrag att skyndsamt, inte i avvaktande, återkomma till med ett lagförslag. Det är ingenting att vänta på. Jag hoppas att man från regeringen och dess stödpartier har tagit till sig vad jag, och har sagt och kommer upp och säger: Vi håller med. 237 (): Jag har personligen inga erfarenheter av stalking, eller stalkning, och det är jag mycket tacksam för. Vid en första anblick kan stalkning, eller vad vi ska kalla det, jag väljer att kalla det förföljelse, verka oförargligt. Men ganska många människor har upplevt att intresset för dem har övergått från normalt kändisskap till en plåga som faktiskt gör att livskvaliteten sjunker betydligt. Som vi har hört är det inte bara offentliga personer som kan råka ut för detta. Jag hörde exempelvis talas om en kund som hade blivit så oerhört betuttad i kvinnan som satt i kassan i mataffären. Det gick så långt att det var ett tydligt fall av förföljelse, som emellertid inte är olaglig enligt den lagstiftning vi har . I det betänkande vi debatterar nämns några olika varianter på hur förföljelsebrottet ser ut i andra länder. Jag tycker att det är intressant att se hur man har löst det i , och . I krävs det att gärningsmannen, det vill säga förföljaren, har haft som uppsåt att orsaka allvarlig psykisk skada eller väcka allvarlig oro eller rädsla. Problemet med den lagstiftningen är ju att den psykiskt sjuka person som förföljer oftast inte har haft som avsikt att skada på något sätt, utan tycker att man gör saker som är ganska snälla. Idoldyrkan har gått över styr. I och krävs det att gärningsmannen insett eller borde ha insett att offret känner det som trakasseri eller ofredande. Det borde täcka upp fler situationer än den australiensiska lagstiftningen, men det är fortfarande svårt att visa vad en psykiskt sjuk person förstått eller borde ha förstått. I har man valt en modell som jag tycker verkar mer tilltalande. Det är att gärningsmannen ska ha känt till att den utsatta personen kände sig ofredad eller, som det står, ha varit likgiltig för följderna av sitt handlande. Då räcker det att den som känner sig förföljd på något sätt har sagt till personen i fråga: Jag vill inte att du står utanför min dörr när jag kommer hem. Jag vill inte att du ska skicka mer blommor. Jag vill inte att du ska uppvakta mig på något sätt. Det skulle räcka för att det kan vara fråga om ett förföljelsebrott. Det jag försöker göra nu är att hjälpa majoriteten. Ni ska se att det inte behövs så otroligt mycket förberedelse för framtagande av material för utredning, som ni har hört berätta om på ett så bra sätt tidigare. Som jag ser det finns det tre sätt att lagstifta om det här förföljelsebrottet. Det första är att vi gör ett nytt brott i 4 kap. Det skulle till exempel kunna heta olaga förföljelse. Det kanske är det enklaste sättet. Den andra varianten som också nämns bland remissinstanserna är att utöka brottet ofredande som finns i 4:7 i . En hel del av de här förföljelsefallen kan tendera att vara ett ofredande, men ofredandet kräver, som brottsrubriceringen nu är, att det handlar om ett hänsynslöst beteende. Att ständigt ringa till någon, stå utanför porten och vänta eller skicka blommor är knappast något hänsynslöst beteende i det enstaka fallet. När det blir en kedja av händelser kan det vara mycket obehagligt för den som råkar ut för det. Det kan vara något svårare att utöka ofredandebegreppet, som jag ser det. Det tredje sätt man skulle kunna välja det var också inne på är att förändra när ett besöksförbud kan dömas ut. Då skulle man kunna ge besöksförbud även när det inte är ett brott som begås mot en person utan det skulle räcka med förföljelse. Personen skulle dömas för överträdelse av besöksförbudet, men det kräver att vi utökar straffsatserna betydligt eftersom det tyvärr är obetydliga straff för överträdelse av besöksförbud. Det finns tre olika möjligheter. Det behövs inte så oerhört mycket mer arbete för att majoriteten skulle kunna komma fram till ett förslag och regeringen skulle kunna lägga fram en proposition till oss i så att vi faktiskt kan komma till skott. Tyvärr har inte majoriteten så bråttom som vi i den borgerliga alliansen. Det beklagar vi. Därför yrkar även jag bifall till reservationen. 238 (): Jag vill börja med att yrka bifall till förslaget i betänkandet och avslag på reservationen. I det betänkande som vi debatterar i kammaren behandlar utskottet ett under allmänna motionstiden väckt motionsyrkande rörande behovet av ett nytt lagrum mot stalkning. För det fenomen som betänkandet tar upp saknas ett vedertaget svenskt ord. Därför har det engelska ordet stalking ofta kommit till användning. Ett svenskt uttryck skulle kunna vara förföljelsesyndrom. språkexpert har framfört att man också kan tänka sig att använda ordet systematisk förföljelse. Det är det ord jag kommer att använda. Då tror jag att människor också förstår vad debatten handlar om. I såväl den svenska som den utländska diskussionen omfattar systematisk förföljelse en rad beteenden som alla går ut på att en person vid upprepade tillfällen kontaktar, övervakar eller förföljer en närstående, en bekant eller en helt främmande person mot dennes vilja. I internationell forskning framgår det emellertid att det är högst ovanligt att en person utsätts för systematisk förföljelse av en total främling. rör det sig i stället om en person som den utsatta har haft en nära relation med eller på annat sätt är bekant med. Vad systematisk förföljelse består i är inte alldeles lätt att definiera. Det kan, som tidigare talare har sagt, röra sig om allt från ovälkomna gåvor eller telefonsamtal till kontinuerlig övervakning och förföljelse, skadegörelse och våldsanvändning. Systematisk förföljelse är därför ett samlingsnamn för en rad beteenden och motiven kan vara många. Vi vet till exempel att förföljelse, hot och upprepat våld förekommer efter det att en kvinna brutit upp från en våldsam man. Det är också ett av forskningen välkänt mönster och en allvarlig del av mäns våld mot kvinnor. Vi vet också att tar personer runtom i vårt land emot hot, oönskade gåvor, ovälkomna påhälsningar och rättshaveristiska skrivelser från personer som förföljer dem. Kändisar, politiker, tjänstemän, journalister alla i vårt samhälle kan vara offer för detta. Den minsta gemensamma nämnaren för de beteenden som åsyftas är att de alla innehåller återkommande kontakter som av den utsatta personen är oönskade och upplevs som besvärande eller hotfulla och som försämrar livskvaliteten. Begreppet är mycket komplext. Detta gör såväl omfångsstudier som strategi- och lagstiftningsfrågor svårhanterliga. har därför med anledning av det aktuella motionsyrkandet inhämtat synpunkter från ett antal myndigheter och institutioner. De frågor som har ställts är vilken kännedom de har om fenomenet, om de har någon strategi för att motverka det och om de anser att det föreligger ett lagstiftningsbehov. Övervägande delen av remissvaren lyfter just fram begreppets komplexitet. Ett antal av remissinstanserna anser att det finns problem genom att systematisk förföljelse inom rättssystemet ofta bedöms i delmoment där handlingarna var och en för sig inte alltid utgör ett brott. Andra synpunkter som tas upp från remissinstanserna är att hot- och riskbedömningarna måste bli bättre och att samverkan mellan psykiatri och polis måste utvecklas. I den folkpartistiska motion som ligger till grund för betänkandet beskrivs problemet med systematisk förföljelse som betydande. I reservationen som också delas av moderater, centerpartister och kristdemokrater skrivs att remissvaren tydligt talar för att det finns ett lagstiftningsbehov. Ja, sammanfattningsvis anser ett antal av remissinstanserna att det finns utrymme för ny lagstiftning avseende systematisk förföljelse. Men om man ser till helheten av de inlämnade remissvaren anses det också att systematisk förföljelse närmare måste definieras samt att det inte är helt klart hur stor omfattningen är av problemet är eller hur nuvarande lagstiftning används. Jag är ganska säker på att även reservanterna anser att vi ska ha en bra och rättssäker lagstiftning, och ska vi också kräva ett gott kunskapsunderlag. Utskottet konstaterar att remissvaren inte ger något säkert underlag för att bedöma omfattningen av systematisk förföljelse och att ett bättre underlag behövs för ett kommande ställningstagande om eventuell lagstiftning. Därför är det bra att nu får i uppdrag att närmare definiera begreppet och göra en kartläggning av fenomenet och dess omfattning, något som vi socialdemokrater menar ska ha en hög prioritet. Det pågår även arbete på andra håll som kan ligga till grund för att öka denna kunskap och som också kan ligga till grund för lagstiftning. Jag beklagar att inte alliansen ser det som pågår och tar till sig det. har gett i län och i i uppdrag att i samarbete med professor vid Rättspsykiatriska regionkliniken i bedriva metodutveckling avseende bedömning om åtgärder vid systematisk förföljelse med hjälp av polisiära hot- och riskbedömningar. Dessutom hoppas jag att alliansen känner till att det just nu inom bereds andra lagförslag som ska öka skyddet för personer som utsätts för hot och våld. Nya rutiner och riktlinjer för polisens arbete med besöksförbudsärenden har precis arbetats fram. Brå har i uppdrag att genomföra en utvärdering av hur lagstiftningen om besöksförbud tillämpas. Kommittén om hot och våld mot förtroendevalda arbetar och ska om lämna ett förslag. Med detta vill jag ha sagt att det är nödvändigt att se till helheten och vänta in det arbete som bedrivs parallellt med att Brå nu får detta uppdrag. All kunskap och alla fakta ska finnas med den dagen bedömning görs av om lagen eller lagar ska skrivas om. ställde frågan: Vad väntar ni på? Det är detta vi väntar på. Jag ska nu bli lite ödmjuk. Jag vill slutligen säga att utskottets ställningstagande absolut inte handlar om att bagatellisera vare sig motionen eller fenomenet systematisk förföljelse och de människor som utsätts för det, tvärtom. Det är bra att vi får den här debatten. Det är bra att vi uppmärksammar det komplexa fenomen som systematisk förföljelse ändå är. Men vi måste veta mer innan vi tar till lagstiftning. Om behov av lagstiftning föreligger ska jag vara den första att förespråka detta. 239 () replik: Människor förstår begreppet systematisk förföljelse, ja. Jag vill lova att de som är förföljda förstår vad det handlar om. Däremot verkar inte majoriteten förstå hur viktigt detta är. Det hänvisas till utredningar; det hänvisas till att det måste analyseras mer. Då vill jag bara säga några korta fakta. Det finns ju några som inte har sett något problem här. Det kan till exempel gälla någon åklagarkammare som hade yttrat sig. Men åklagarna får ju aldrig detta på sitt bord. Dessa förundersökningar leder inte till åklagare då detta inte är något brott . Är det ett brott blir det ofredande eller olaga hot och det kan bli besöksförbud; annars kommer det aldrig till åklagare. De ser inte detta. inte har sett det kan förvåna mig. Sedan gällde det omfattningen. Det polismästardistrikt i , , som tittat på detta och fått i uppdrag att börja granska det har fått 150200 fall på ett distrikt! Hur ser det då ut i hela ? För oss liberaler för oss i alliansen, vill jag påstå är det svårt att se att det skulle vara för lite människor att skydda om denna lagstiftning kan vara ett sätt att möta problemet. Det är säkert tusentals människor i som berörs om det är 150200 bara i ett distrikt . ska man ställa samma frågor till experterna och filtrera detta via . Är det någon sorts orakel i ? Ställer samma frågor till alla poliser som jobbar med detta, psykiatrin, forskarna, , kvinnojourerna och andra kommer man att få samma svar. Vi har ju fått svaren. Detta är ett problem. Det måste lösas med lagstiftning. Vi har tre olika lagstiftningslinjer att välja på. Det är nästan färdigskrivna lagar som står här. Men man vill inte agera, och det förvånar mig. Det bygger väl på att man inte tar sin lagstiftarroll. Det är ju vi som bestämmer. Jag vädjar till majoriteten att bifalla reservationen vid omröstningen. 240 () replik: Frågan är ju: Föreligger lagstiftningsbehov? Låt mig, , citera några av remissvaren. Justitiekanslern: Det kan föreligga ett visst behov av lagstiftning. : om man efter en djupare undersökning finner. City åklagarkammare i : Om problemet visar sig tillräckligt stort kan det övervägas. Åklagarkammaren i : Ja, det kanske bör övervägas. Så här skulle jag kunna hålla på. Läser man remissvaren ser man att de flesta remissinstanser säger precis det vi säger: Låt oss utreda frågan vidare. Remissinstanserna säger definitivt inte det reservanterna säger, att det tydligt talar för en lagstiftning. Uppdraget att utreda vidare behövs, . Därför kan regeringen inte göra detta . Jag skulle gärna vilja fråga : Vad menar ni när ni i reservationen skriver ? Är det inte klokt att vänta in allt det arbete som pågår just , som jag hoppas att känner till och som jag tog upp i mitt anförande? Är det inte bra om vi kan ta ett helhetsgrepp om den här frågan som jag och mitt parti tycker är oerhört viktig? Det är inget sätt att nonchalera frågan, absolut inte! 241 () replik: Jag misstror inte äkta engagemang. Men jag misstror slutsatsen, för det är något lurt där. Här pratas det om behov. Jag vill understryka: Åklagarna får ju inte detta på sitt bord! Om man inte ser någonting förstår man inte att det är ett problem. Man ser det inte. Förundersökningarna leder aldrig till åtal, för det är ju inget brott som begås. Och justitiekanslern har fullt upp med mordfall. Poliserna ser detta. De möter trasiga, skräckfyllda människor. Kvinnojourerna ser detta. Forskarna ser detta. De psykiatriska klinikerna ser detta. Det är ju de som möter alla människor, och de kommer att svara samma sak när och regeringen ställer samma frågor. De kommer inte att ändra uppfattning. Det kommer snarare att kunna bli värre med fler människor som fått sina liv förstörda och är illa däran. Detta är ju klarlagt. Det står till klart att det finns ett behov. Sedan är det många andra saker som behöver till. Jag håller med om att metodutveckling är någonting vi ska hålla på med . Vi vet ju att om polisen ringer upp och tar in förföljarna på förhör kan de sluta. Men det finns ingen systematisk metodik för detta i regeringens ledning av polisen , vilket jag beklagar. Detta måste fram. Vi ska vänta, säger . Vi har väntat och vi har hört. Det har bluddrats och bladdrats, inte minst från regeringshåll, om att det ska göras saker mot våld mot kvinnor, våld mot barn, vardagsbrott och alla möjliga saker, men det händer väldigt lite. beslutade justitieutskottet, och då var vi överens, att regeringen skulle ta krafttag och snabba på när det gällde otillbörliga medel i människohandel för att hindra att unga kvinnor våldtas kväll ut och kväll in på bordeller i . Det har inte hänt någonting , och det var prioriterat! Det kommer inte att hända någonting med detta heller.