prot · GT0950 · 2005-12-13 00:00:00 — Utredaren ska bland annat lyfta fram goda exempel på offentligt finansierad hälso- och sjukvård som bedrivs av idéburna vårdgivare men även visa på de hinder och problem som dessa vårdgivare möter. 69 (): Jag ska börja med att tacka för ett bra svar. Jag ska också börja med ett klarläggande. Lagen om offentlig upphandling är avgörande för hur vi ska kunna effektivisera offentlig sektor. Det krävs en specifik kompetens för att kunna upphandla. Det är inte den biten som min fråga rörde sig om. Det var som sagt var ett väldigt bra svar. I svaret visar statsrådet på bilden av att det finns möjligheter att utöka kontraktstider. Hon visar också att övriga delar som jag frågade efter ingår i utredningsarbetet. På så sätt var det ett bra svar som var mycket klargörande. I det här specifika fallet visar det att det inte handlade så mycket om lagstiftning som om de delar som man fattade beslut om i . Då vet vi var det ansvaret ligger någonstans. I avslutningsstycket i svaret lyfter fram biten om en ytterligare utredare, som ska se över idéburna vårdgivare. Jag tyckte att det var spännande och intressant att det har kommit så långt. Självfallet är jag nyfiken på vad det innebär. Hur nära förestående är det här? Vad handlar det om för tidsperspektiv? Jag skulle också vilja fråga lite grann om idéburna vårdgivare, för att använda det exakta uttrycket. Jag skulle vilja höra lite om vilka delar du tycker att det begreppet innefattar. Dels finns det ju ideella organisatörer av vård, hälso- och sjukvård och omsorg, dels finns det personalkooperativ. Sedan kommer också företagen och landstingen in och bedriver vård. I detta finns det många olika skillnader. Det kanske inte alltid är så stor skillnad för patienten som det är för personalen när man befinner sig i olika typer av verksamhet. Antingen är man med och utför det som någon annan har tankar och idéer om eller så arbetar man i ett personalkooperativ där man kanske själv är en del och kan forma en idé. Jag tycker att det här ser spännande ut, och jag skulle vilja höra lite mer om vilka delar som man lägger in i uppdraget till den särskilda utredaren. 70 Statsrådet (): Jag tror att och jag delar engagemanget och att vi tycker att det är bra med flera entreprenörer som kan komma in i vården och bidra till nya idéer och även till att höja kvaliteten. Jag har fått frågor om idéburna vårdgivare. Bakgrunden till den utredningen är den proposition som tog ställning till om vilka regler som ska gälla för offentligt finansierade sjukhus. I samband med den lagstiftningen aviserade vi att vi skulle tillsätta en särskild utredning för att se över de icke-vinstdrivande företagen, not for profit, idéburna eller hur man nu vill beskriva dem. Jag är mycket angelägen om att vi ska kunna ha en rik flora av flera olika aktörer inom sjukvården. Jag tror att det kan bidra till att både höja kvaliteten och att öka engagemanget bland personalen. Vi har mött förhållandet att just de idéburna vårdgivarna har särskilda svårigheter. Det kan vara personalkooperativ, stiftelser eller sådana som Röda Korsets sjukhus, eller liknande aktörer på sjukvårdens område. De har svårigheter att agera med upphandlingen. De har ofta inte alls samma ekonomiska muskler som mer vinstdrivande aktiebolag har. De kan inte heller ta in investerare på samma sätt och får inte de förutsättningar som är jämförbara med andra, mer kommersiellt drivna aktörer. Det framför de själva. Det är mot den bakgrunden vi särskilt ska se både på vilket sätt vi kan uppmärksamma detta och på vilket bidrag man kan ge till utvecklingen av hälso- och sjukvården. Vi ska också titta på om det finns särskilda hinder för de här aktörerna och företagen inom hälso- och sjukvården. Jag anser att det är värdefullt att de kan fortsätta att bidra till att utveckla verksamheten. 71 (): Vi har en effektiv och bra offentligt finansierad sjukvård; det är vi överens om. Men jag kan känna att någonstans ligger stopp-och-start-lagen som lite grann av en ideologisk skiljegrund mellan våra partier. Jag funderar på en sak här. Om jag har fattat det hela rätt så kommer utredaren bara att få titta på icke-vinstdriven verksamhet. Det skulle innebära att personalkooperativ inte på något sätt får se till att skapa sig en buffert för att ha mer muskler och kunna utöka och förbättra sin verksamhet utifrån det. Du får gärna rätta mig om jag har missuppfattat den delen. Från min sida skulle jag tycka att det vore intressant om man hade ett öppnare perspektiv i det uppdrag som gick till utredaren så att man har möjlighet att se de vinsterna och fördelarna med olika former av verksamhet inom hälso- och sjukvården. Jag kan se att det skulle vara ett bekymmer om man stryper möjligheten att skaffa sig muskler för att bygga upp en buffert, som man får om man får ta ut en vinst. 72 Statsrådet (): Jag ska svara på frågorna. Nej, den utredningen kommer inte bara att handla om företag som inte gör vinst. Det finns inte heller något egenintresse i att inte göra någon vinst. Självklart är det klokt att emellanåt göra en vinst, ett överskott. Det är också klokt att låta den vinsten huvudsakligen stanna i verksamheten och återinvestera den i verksamheten nu eller senare beroende på vilka investeringsplaner man har. Det jag vänder mig emot är det de stora aktörerna använder sig av, att skattemedel av totalt skattefinansierad verksamhet som är avsedda för hälso- och sjukvården på ett okontrollerat sätt försvinner till aktieutdelning till ägarna. Det är bekymmersamt i en sjukvård som till är offentligt finansierad. Självklart är det klokt att göra en vinst i en verksamhet, och det är också klokt att återinvestera den i verksamheten. Alla de här företagen kommer att inkluderas i utredningen. Det handlar om företag som har lite svårare att ta sig fram på den kommersiella marknaden än andra mer traditionella kommersiella aktiebolag. Det är ofta sådana som personalkooperativ, föräldrakooperativ, stiftelser, idéburna organisationer, företag som väljer att organisera sig enligt den nya företagsformen aktiebolag med begränsad vinstutdelning. Jag tror att många av dessa aktörer har en lång tradition av att agera inom svensk hälso- och sjukvård och har bidragit värdefullt till svensk hälso- och sjukvårds utveckling. Jag ser fram emot att den typen av aktörer kommer att kunna bidra än mer . Det är därför angeläget att se över deras villkor och underlätta för dem . Överläggningen var härmed avslutad. 12 § Svar på interpellation 2005/06:123 om strålningsskador efter bröstcanceroperationer 73 Statsrådet (): har frågat vilka åtgärder jag avser att vidta för att hjälpa kvinnor som har strålningsskadats efter bröstcanceroperationer. Jag vill inleda med att säga att jag blir djupt berörd när jag läser om eller hör de kvinnor som utsatts för olika strålningsskador vid cancerbehandling berätta om sina skador och sitt lidande. Vid tiden när dessa mycket höga stråldoser var en del i behandlingen hade medicintekniken inte på långa vägar nått den nivå som vi kan se . Strålkanoner fanns bara på ett fåtal platser i landet. För att fler kvinnor skulle få del av strålbehandlingen gav man färre behandlingar men med högre stråldoser. Behandlingen kallades för hypofraktionering. används en helt annan teknik med betydligt färre skador. Som nämner i sin interpellation har förbundet och Landsting, SKL, beslutat att ge särskild ersättning till de kvinnor som behandlats med strålning mot bröstcancer och där strålningen givits i få men mycket höga doser. kommer att ersätta de ca 200 kvinnorna. Det är ett positivt besked. Det är sjukvårdshuvudmännen som organiserar och beslutar om den vård och behandling som ges. Jag anser därför att det är rimligt att ersättning utgår från Kommuner och Landsting. Det är av samma anledning också SKL som bör avgöra i vilka övriga fall man bör ge kompensation för skador och lidande efter tidigare cancerbehandlingar. Jag vill avslutningsvis upplysa om att och de övriga nordiska länderna har unika patientförsäkringssystem, som har blivit alltmer uppmärksammade också i andra länder. Patienterna är en utsatt grupp. När en patient skadas inom hälso- och sjukvården är det ofta svårt att bevisa att någon verkligen har gjort sig skyldig till fel eller försummelse. En skada kan också uppstå på grund av olyckliga omständigheter där ingen kan göras ansvarig. För att skydda patienterna ekonomiskt föreskriver den svenska patientskadelagen därför ett långtgående ersättningssystem. Vårdgivarna är enligt lagen skyldiga att teckna en obligatorisk patientförsäkring. Lagen innebär också att en patient som skadas inom vården inte behöver bevisa att någon verkligen har handlat vårdslöst för att få ut patientskadeersättning. På så sätt riskerar vi inte situationer där patienter inte får ersättning för skador som uppstått inom vården och som ingen räknat med. 74 (): Tack för svaret, ministern. Jag är förstås inte helt nöjd. Jag gläder mig åt att frågan berör ministern, för det är en bra förutsättning för att man kanske vill göra någonting åt saken. Det är bra att dessa cirka 200 kvinnor ska få ersättning för sina skador, men jag vet att det handlar om många fler kvinnor som fått skador. Flera av dem har fått strålning men med lägre doser. Därför har de exkluderats, vilket jag inte kan förstå. Det finner jag anmärkningsvärt. Liknande skador som de för vilka man har blivit ersatt förekommer också hos andra kvinnor. Kvinnor är olika känsliga. Samma dos kan drabba olika kvinnor olika. De har säkert olika förutsättningar att ta emot den strålning som de har fått. Därför finner jag det väldigt ologiskt och orättvist att det har blivit så här. Många av de här kvinnorna har enorma smärtor, jag har pratat med några av dem. Man förstår inte hur de över huvud taget står ut. De har remitterats runt för att få hjälp. Men det är svårt att finna någon hjälp för den smärta de har. De har varit på hundratals läkarbesök som har kostat dem jättemycket pengar. De har kört tusentals mil för att få hjälp av olika läkare i olika distrikt. De har skickats fram och tillbaka. Men de får ingen ersättning. I har staten för sex ersatt strålskadade kvinnor, som jag skriver i min interpellation. Därför undrar jag varför inte sjukvårdsminister skulle kunna ta itu med den här frågan och ta ett initiativ till en sådan ersättning för att ge dessa kvinnor en viss upprättelse efter en skada som åsamkar dem så enorma lidanden. De kvinnor som jag talat med har mycket svåra nervskador. Läkarna säger att nerverna har blivit sönderstrålade, men någon ersättning från någon patientskadeförsäkring får de inte, flera av dem har försökt men de får inte det. Även om ministern säger att de borde få det, får de inte det. De säger att de inte har det lätt, ingen vill vara på deras sida. Inte heller får de någon ersättning från , som har lovat dessa 150200 kvinnor pengar. Man säger att det bara är de som har fått en viss hög stråldos, över 50 Gy, som får ersättning. Sedan är det bom stopp. Det här känns fruktansvärt orättvist. Man säger att det uppskattningsvis kanske är 500600 kvinnor som har skadat sig i olika grad av lägre doser som de har fått . Dessa kvinnor lider stort och är helt utlämnade åt sig själva efter Landstingens Ömsesidiga mycket begränsade beslut. Min förhoppning är att ministern, som ju tycks förstå allvaret i de här kvinnornas bekymmer, tar ett initiativ till en total inventering av de här skadorna, inte endast av en del av de strålningsskadade kvinnornas bekymmer. 75 Statsrådet (): Det är naturligtvis en oerhört grannlaga uppgift att dra den svåra gränsen mellan en behandling som bör berättiga till ersättning, även om den behandlingen var vad man då trodde riktig, och en behandling som inte berättigar till ersättning även om vi med det vi vet inte skulle utsätta någon för en sådan behandling. Det är en oerhört grannlaga uppgift att dra den gränsen, och jag tänker inte ge mig in i den diskussionen här. Den uppgiften ligger på . Det är också riktigt att ansvaret ligger där, för det var landstingen som i allt väsentligt var sjukvårdshuvudmän och därför var ansvariga för verksamheten när de här strålningarna skedde. Om vi jämför med har man där konstaterat att hyperfraktionering genomfördes åren 19751986, och den gavs helt och hållet på det statliga . Det var alltså en statlig huvudman för den vården. Då var det också naturligt att det var staten som beviljade ersättning. Den uppgick till per person för dem som skadats , och sedan varierade beloppen för dem som skadats efter 1982 då behandlingen borde ha upphört enligt den norska bedömningen. I var landstingen i allt väsentligt huvudmän för verksamheten, och är det alltjämt. De har sitt eget försäkringsbolag, och beslutade man att betala ut belopp mellan och . Att det varierar beror naturligtvis på att, precis som säger, skadorna även med samma behandling blivit väldigt olika på olika kvinnor, av olika skäl. Vi reagerar olika på behandlingen. Jag tycker att det är ett riktigt beslut, och jag är glad att man tagit det. Det kan självklart inte kompensera det lidande som kvinnorna utsatts för och alltjämt lever med. Man ska inte tro att man kan ersätta det med en summa pengar. Det går inte att värdera människors lidande på det sättet, men detta försäkringssystem ger trots allt viss upprättelse, och i någon mån kompensation, för skadorna. Som sagt, gränsdragningen, vilka som bör omfattas av detta och inte, ligger på landstingens försäkringsbolag, och den bör ligga där. 76 (): Jag vet mycket väl att det är landstingen som sköter sjukvården, men ministern har faktiskt det yttersta ansvaret för sjukvården i . När vi nu ser att landstingen gör gränsdragningar jag kan hålla med om att det är en svårighet att kunna säga var gränsen går borde det inte bara gälla en viss mängd strålning utan också hur den drabbat, att i stället se vad som är bekymret för kvinnorna. Kvinnorna har det mycket jobbigt, även de som inte fått just den höga dosen på 50 Gy, eller vad det heter. Jag tycker därför att det finns en logisk förklaring till att jag ställer frågan till . Hon är sjukvårdsminister, och som sådan har hon väl en hel del att säga till om i det här landet; jag kan inte tänka mig annat. Jag har varit i kontakt med en kvinna nära min hemort som fått skador av låga doser, vilka hon fått . Hon har nästan outhärdlig värk i vänster axel, i armen, i handen och fingrarna. Det gör att varken armen eller handen i stort sett kan användas. Värken gör att hon inte har normal dag- och nattrytm utan sover korta stunder då och då . Hon har det jättesvårt. Hon har fått skaffa sig en automatväxlad bil, om hon över huvud taget orkar åka i väg någonstans. Hon är en i mängden av kvinnor som fått strålningsskador efter bröstcanceroperation. Visst kan vi hjälpa dem till viss upprättelse, även om vi inte kan lindra värken. Tyvärr får många kanske inte heller hjälp av läkare, eftersom det är svårt att hitta bra hjälp. , ordförande, sade efter tv-programmet om detta att man skulle se över det som man ställt till med, men det blev bara till en del. Jag vädjar därför till ministern att ta initiativ till en större inventering av vad dessa skador åsamkat. Det är svårt att bara säga att det rör en viss grupp, för det viktiga måste ju vara den skada som faktiskt åsamkats, inte den exakta dosen. 77 Statsrådet (): Det är självklart riktigt att ställa frågor till mig, och jag svarar gärna på dem. Det är också logiskt att jag i mitt svar hänvisar till landstingen, särskilt då skillnaden mellan och är uppenbar. I var staten sjukvårdshuvudman, och då var det också naturligt att staten stod för ersättningen. I är landstingen sjukvårdshuvudmän och står därför för ersättningen. Som jag sade tidigare är det naturligtvis en mycket svår gränsdragning att avgöra vem som ska omfattas av detta. Man har från landstingens sida valt att dra gränsen vid dem som utsatts för hyperfraktionering. Det är, kan jag konstatera, samma gräns som man drog i . Jag har inte underlag att kommentera den gränsdragningen, utan jag konstaterar bara att det är en svår gränsdragning. Den berörda instansen har gjort den, och jag har ingen kommentar till det. 78 (): När man hör detta kan man ju undra vem som står på patientens sida. Många kvinnor har svår värk och orkar därför kanske inte kämpa för sig själva. Då måste vi politiker ta på oss det ansvaret, och jag tror faktiskt att det är sjukvårdsministern som har det yttersta ansvaret. Som det är har många av dessa kvinnor försökt ta tag i detta, både via , och på andra håll. Det blir dock stopp överallt eftersom man håller fast vid dessa 50 Gy som man har som något slags måttstock, trots att kvinnorna har likadana skador. Jag vädjar till ministern att försöka ta fatt i detta. Det skulle göra många kvinnor med dessa enorma smärtor gott. Vi kan ju själva tänka oss hur svårt det skulle vara att dygnet runt ha sådana smärtor. Därför tycker jag att vi ska kämpa lite extra för att lösa detta. Överläggningen var härmed avslutad. 13 § Svar på interpellation 2005/06:138 om läkemedelsförsäkringen 79 Statsrådet (): har frågat om jag avser att föreslå en ändring av lagstiftningen så att rättshjälp erbjuds till alla människor som har drabbats av läkemedelsskada, om jag avser att vidta åtgärder så att även blödarsjuka inkluderas i läkemedelsförsäkringen, om jag avser att ändra läkemedelsförsäkringens preskriptionstid och om jag avser att tillsätta någon form av sakkunniggrupp som får i uppdrag att utreda behovet av professionell hjälp och dess tillgång inom den svenska sjukvården. Jag vill inledningsvis verkligen beklaga den tragedi som har drabbat blödarsjuka och deras anhöriga till följd av den smitta de direkt eller indirekt fått av smittat blod eller blodbaserade preparat. Patienter som skadas av läkemedel har möjlighet att vända sig till domstol och yrka ersättning enligt skadeståndslagen eller produktansvarslagen. De kan dessutom begära ersättning från läkemedelsförsäkringen. Den som vill begära ersättning ur försäkringen ska göra en skriftlig anmälan i saken från det att han fick kännedom om skadan och i vart fall år efter det att han upphörde att använda det läkemedel, som ensamt eller i förening med annat läkemedel har orsakat skadan. Läkemedelsförsäkringen är en frivillig, kollektiv försäkring och är i motsats till patientförsäkringen inte reglerad i lag. Jag har därför ingen möjlighet att påverka läkemedelsförsäkringens innehåll. En utredning har haft regeringens uppdrag att se över patientskadelagen och läkemedelsförsäkringen. tar i sitt betänkande, Patientskadelagen och läkemedelsförsäkringen en översyn (SOU 2004:12), upp frågan i vilken mån det är möjligt och i så fall lämpligt att lagreglera läkemedelsförsäkringen. Utredningen anser dock inte att det finns skäl att överväga en sådan lösning, utan har valt att i stället rekommendera att åtagandet för läkemedelsskador förändras i vissa hänseenden. Utredningens betänkande bereds inom . Ersättning till blödarsjuka som i hälso- och sjukvården fått hivsmittat blod eller blodprodukter har utgått från både patient- och läkemedelsförsäkringarna genom ersättning med ett för svenska förhållanden mycket stort belopp. De som smittats av hepatit C av blodbaserade läkemedel fick 2001 en engångsersättning om per person beviljad från läkemedelsförsäkringen. Ett hundratal personer i denna grupp hade tidigare också fått individuell ersättning från försäkringen enligt det vanliga förfarandet. Patienter som smittats med hepatit C via blodtransfusion har också haft möjlighet att få ersättning från patientförsäkringen i de fall sjukdomen upptäckts inom preskriptionstiden, det vill säga från smittotillfället. beslutade att lösa preskriptionsfrågan för dem som smittats vid svensk sjukvårdsinrättning och inte haft möjlighet att söka ersättning inom preskriptionstiden. Beslutet innebar ett frivilligt åtagande vid sidan av försäkringen. Ersättningen varierade mellan individer och var bland annat baserad på en schabloniserad ersättning kopplad till sjukdomens utvecklingsstadier. När det gäller frågan om rättshjälp till människor som drabbats av läkemedelsskada vill jag klargöra att rättshjälpslagens reglering innebär att en rättssökande i många fall har möjlighet att få rättshjälp i ett mål eller ärende vid domstol om till exempel personskada. Vid ärenden som handläggs av anses det dock som regel inte finnas behov av juridiskt biträde. Detsamma gäller ärenden angående läkemedelsförsäkringen. 80 (): Jag börjar med att tacka så mycket för svaret. Det har gått blödarsjuka utsattes för en av de allra värsta läkemedelskatastroferna i vårt lands historia. En stor del av detta var nödvändiga läkemedel, faktorkoncentraten. De var smittade med livshotande virus. Det ledde till att 104 blödarsjuka personer fick hiv, och 20 av dem var barn. Dessutom har fem fruar till hiv-positiva blödarsjuka män smittats. är av de drabbade avlidna. Ett stort antal blödarsjuka, över 400, fick också hepatit C. Av dem har flera avlidit i sjukdomar som är orsakade av viruset. Jag hade tillsammans med många fler möjlighet att delta i ett seminarium här i . Det var ingen tvekan om att det var ett oerhört bra och viktigt seminarium. Man fick där en ordentlig uppfattning om hur de blödarsjuka känner sig. I statsrådets svar är det ungefär som att vad vi kan göra är redan gjort. Om vi ska titta på dem som är skadade vet jag att de har möjlighet att vända sig domstol och yrka ersättning enligt skadeståndslagen. Men de har själva fått sköta sina förhandlingar, till skillnad från till exempel en trafikskadad. Då blir processen väldigt dyr. Därför avstår många från att göra det. Läkemedelsförsäkringen täcker inte blödarsjuka, enligt den uppgift jag har fått. När de blödarsjuka exkluderas från försäkringen, även om den är frivillig och kollektiv, känner de sig utanför och utan stöd. Min första fråga till är: Varför ska trafikskadade få hjälp med förhandlingarna men inte blödarsjuka? När man handhar frågor i , som nämner som avslutning, menar att det inte finns behov av juridiskt biträde. Detta delas inte av de blödarsjuka. De vill ha rättshjälp och tycker att det är självklart. Statsrådet har inte svarat på min fråga om en sakkunniggrupp. Jag skulle vilja fråga hur ser på det. Det gör jag med tanke på alla katastrofer som vi har haft, och inte minst den senaste, där regeringen har fått utstå mycket massiv kritik. Det är viktigt att vi har beredskap för det oförutsedda även på detta område om vilket förbjude det skulle hända igen. Hur ser statsrådet på den krisberedskapen? 81 Statsrådet (): Precis som är jag mycket upprörd och bedrövad över det faktum att så många människor har blivit dödligt eller mycket allvarligt skadade av en behandling som varit avsedd att hjälpa. har det också varit en helt livsnödvändig behandling. Det här händer då och då inom sjukvården. Vi har de debatterna med jämna mellanrum. Det är alltid oerhört allvarligt. Det är ytterst viktigt att vi arbetar med att sjukvården använder sig av metoder och läkemedel som är så säkra som möjligt och så beprövade som möjligt och att vi snabbt tar till oss ny kunskap. Vi gör det och använder det först när vi har tillräcklig kunskap på området. Men den här typen av skador kan ändå inträffa och gör det tyvärr med jämna mellanrum. Helt säker är det nog svårt att bli. När det gäller gruppen blödarsjuka och den mycket allvarliga situation som många av dem har hamnat i efter behandlingarna med smittat blod menar jag att mycket är löst i ersättningsfrågan. Det har betalats ut stora belopp, och i vissa fall för svenska förhållanden mycket höga belopp. Det är självklart så att det aldrig går att ersätta en människas liv eller en människas lidande i pengar. I den jämförelsen är alla belopp oerhört små. Men det är inte heller det vi försöker göra. Det priset går inte att sätta. Men pengar har betalats ut. Jag konstaterar att systemet ändå har fungerat förhållandevis väl. Det finns en annan fråga. Det är detta med att stärka patientens ställning och möjligheter att agera i sådana här fall.