prot · GS09108 · 2005-04-20 00:00:00 — Det finns någonting i organisationen, i Amssystemet, som gör att man inte får den förnyelsen fast man ser de intressanta projekten, oavsett om man åker till , är här i Stockholmsförorter eller på andra ställen i landet. Min fråga till dig, , är: Kan vi inte diskutera den här typen av nytänkande och pröva nya metoder för att utveckla arbetsmarknadspolitiken, för att hjälpa de arbetssökande, i stället för att föra valrörelseretoriken? Vi hinner prata om ersättningsnivåer. Vi hinner ha det partipolitiska käbblet längre fram. Jag kan ställa en interpellation till dig så du får utgjuta dina åsikter om vår arbetsmarknadspolitik. Men var konstruktiv! Hur får vi människor i arbete? Hur utvecklar vi arbetsmarknadspolitiken? Hur lär vi av erfarenheterna? , är du beredd att åka på en studieresa till ? (Applåder) I detta anförande instämde , och (alla kd). 5 (): Även jag vill tacka för det här initiativet. Någonting har hänt med svensk arbetsmarknadspolitik, det är ett viktigt politikområde för hela samhällsekonomin, många människor berörs, och vi avsätter stora resurser. Så visst är det ett område som förtjänar en särskild debatt. Om det nu har hänt något med arbetsmarknadspolitiken verkar det ha hänt mindre i själva debatten. Från borgerligheten har vi alltid hört den här kritiken. Oavsett konjunkturläge, oavsett volymer är man kritisk till Ams, man vill inte ha Amsutbildning, man vill ha bortre parentes i a-kassan, lägre ersättningsnivåer och så vidare. Om denna politik skulle få genomslag efter nästa val är det ett mycket effektivt recept för att pressa ned lönenivåerna, få fram en ny låglönemarknad och inte minst ytterligare trycka ned löner i kvinnodominerade yrken. Borgerlighetens syn på de arbetslösas plats i arbetsmarknadspolitiken har ni där. Det handlar om att dra åt tumskruvarna ytterligare. Mot detta står arbetarrörelsens syn på en aktiv arbetsmarknadspolitik, att arbetslinjen alltid är viktigare än att betala ut ett passivt arbetslöshetsunderstöd, att man ska ha ersättningsnivåer som ger trygghet, att man som arbetssökande alltid kan bidra till samhället och att det alltid finns möjlighet till kompetensutveckling och utbildning för att stärka ens positioner som arbetssökande. Det här är inte enkelt. Om man har höga ambitioner när det gäller att pressa ned den öppna arbetslösheten uppstår det lägen där väldigt många människor måste ut i arbetsmarknadspolitiska åtgärder. Det finns exempel på kvalitetsbrister. Det ska vi erkänna. Det finns exempel, inte minst inom aktivitetsgarantin, där arbetsförmedlingarna inte hinner med att erbjuda en bra kvalitet på utbildning och människor möts av näst intill ovärdiga innehåll i de olika programmen. Men svaret på det är ju inte en bortre parentes eller lägre ersättningsnivåer. Svaret på det är att mycket enträget arbeta med kvalitet och att vara mycket tydlig med att vi inte accepterar låg kvalitet i arbetsmarknadsutbildningarna. Det ska vara kvalitet, och det ska vara utvecklande. Om man gör en internationell jämförelse ser man att vi i har mindre utslagning från arbetsmarknaden och att arbetsmarknadspolitiken ger resultat. Påstå ingenting annat! Som jag sade inledningsvis har det hänt någonting i arbetsmarknadspolitiken där också den socialdemokratiska regeringen, menar jag, har glidit lite grann i frågan. Det blir mer och mer en syn att arbetslöshet är ett individuellt problem. Du som individ måste, så att säga, skärpa upp dig. Vi ser det i debatten om ökad kontroll som inte bara är en debatt. En stor del av de riktlinjer som går ut från regeringen till Ams och arbetsförmedlarna handlar just om kontroll. I det ligger ett ifrågasättande av att de arbetssökande gör rätt för sig. Man pratar om krav på sökintensitet på ett sätt som för tanken till att det viktigaste är att jag som arbetssökande kan visa att nu har jag sökt 50 jobb. Men det är inte uppbyggligt. Det är viktigt att ha en bra sökprocess, men som arbetssökande måste jag få stöttning att göra det på ett bra sätt och att söka de rätta jobben. Det handlar inte om att jag slentrianmässigt ska pricka av att jag nu fått nej till ytterligare 75 arbeten. Vi ser ju följande. ville regeringen försämra rätten till deltidsstämpling. Handläggarna på arbetsförmedlingarna får, menar jag, mindre och mindre utrymme till professionellt agerande därför att man kommer med propåer. Det är krav på kontroll, och man har dataprogram som styr verksamheten. Professionaliteten minskar efter hand. Det här är en glidning, ett skifte, i svensk arbetsmarknadspolitik som jag hoppas att vi kan rätta till. Det är inte en slump att det ser ut så här. I grunden handlar det om ett skifte i den ekonomiska politiken. lämnade vi en politik för full sysselsättning och lyfte in normpolitik där prisstabilitet och budgetbalans är viktigast och där man inte längre ser efterfrågepolitiken som ett verksamt verktyg. Vad händer då? Ja, vi har arbetslöshet, och vi kan inte stimulera ekonomin. Då läggs pressen på arbetsmarknaden, på de arbetssökande. Det är i det sammanhanget som vi ska se att de verktyg som återstår blir att ytterligare pressa de arbetslösa och att öka kontrollen. Det är inte rätt väg. Detta är min boll att spela in i den här diskussionen. Hur det än är måste vi också prata om arbetslöshetsbekämpningen rent generellt. Jag skulle vilja se att vi återtar en politik för full sysselsättning och säger att vi hatar inflationen och ännu mer arbetslösheten, liksom att vi säger till eller över huvud taget kan vi ta tillbaka penningpolitiken att arbetslöshetsfrågan och den fulla sysselsättningen är viktigare än en näst intill rabiat inflationsbekämpning. 6 (): När vi från begärde den här debatten gjorde vi det därför att vi kände att människan har kommit bort. Det är så mycket siffror. Det är så mycket procentsatser. Det är så mycket åtgärder. Men vart har den enskilda individen tagit vägen? Vi har det här med att känna tryggheten i att ha ett jobb, i att kunna få ett jobb ett riktigt arbete och inte bara åtgärder. Någonstans där har människan försvunnit. Det är det som vi vill ändra på. Vi vill ändra perspektivet på den här politiken. Vi har inte några andra analyser, utan det är fortfarande 1,2 miljoner människor som av olika anledningar inte går till jobbet . Och det är fortfarande så att vi måste hitta olika former av sysselsättning. Framför allt måste vi som politiker skapa förutsättningar för att det ska startas nya företag, för att nya verksamheter ska komma i gång som leder till att fler människor får komma i jobb. Detta är jätteviktigt. Men i det korta perspektivet i arbetsmarknadspolitiken måste vi återigen se att det är människor människor av kött och blod som går där, som är arbetslösa och oroliga och som inte vet om de får en ny stämplingsperiod, om de kommer in i aktivitetsgarantin eller vad som kommer att hända med dem när de inte kan få ett jobb. Där har vi arbetsmarknadspolitiken som en viktig del. Näringspolitiken, att sätta i gång nya verksamheter och att sätta i gång nya företag som skapar nya jobb, utgör botten. Sedan ska vi bygga på med en bra arbetsmarknadspolitik för att hjälpa enskilda människor. Det är inte fråga om en stor klump. Det är inte fråga om en massa i ett stort kollektiv, utan det gäller enskilda människor som heter , , och . De står där och får inte kontakt med arbetsförmedlingen. De får inte raka enkla besked. De vet inte vart de ska vända sig. vänder de sig till oss politiker. De är förtvivlade, arga, ledsna, uppgivna ja, allt möjligt. Det är de här människorna, som vi träffar i stort sett och som på olika sätt hör av sig till oss, som vi måste börja se. De är inte ett antal nummer i statistiken, utan de är enskilda individer. Vi måste alltså hitta nya lösningar. Vi måste hitta nya sätt att arbeta i arbetsmarknadspolitiken detta för att vi ska kunna ändra på situationen för så många människor. Man måste börja känna en trygghet. Man måste börja känna: Jag har också någonting att bidra med. Jag är också behövd i det här samhället. har några konkreta förslag som jag härmed överlämnar till arbetslivsministern, som i sitt inledningsanförande fortfarande tycktes sitta fast i diskussionerna om statistik och siffror och om i vilken kolumn människor ska hamna. Det första är att se till att det blir fler handläggare på arbetsförmedlingarna. kan man som handläggare ha 100700 arbetssökande att ta hand om och serva. Vi föreslår att man försöker få ned den siffran till 50 en ganska radikal förändring. Vi säger att man kan ta bort friåret. Också där handlar det om många resurser både på arbetsförmedlingen och sedan bland arbetsgivarna resurser som blir till om inte ingen nytta så i alla fall till mindre nytta än detta med att förmedla jobb. Det gäller att konkurrensutsätta arbetsförmedlingen så att man kan få nischförmedlingar som har olika inriktning, kanske mot industriarbetare, lärare, akademiker ja, vad vi vill ungefär som visade på att det finns i . Det finns olika möjligheter att lösa de här problemen. Vidare handlar det om tydliga och enkla regler så att den arbetssökande får samma svar oavsett vem vederbörande talar med. Där har vi i regering och riksdag ett stort ansvar att se till att de här reglerna förenklas, för som det ser ut är reglerna så krångliga att de är svåra att tyda till och med för oss som har lagstiftat. Det gäller också utbildningar. I går talade jag med en man som ringde. Han var mycket artig och hövlig. Han talade mycket dämpat och lågt, men han var arg, milt uttryckt. Han gick på en utbildning där han fick läsa in gymnasiekompetens. Han har tidigare jobbat som tulltjänsteman och har också erfarenhet som officer. Det innebär att han redan har kunskaperna. Detta var vad aktivitetsgarantin hade att erbjuda honom! Det kostar att tvinga honom att gå på detta. Han kände sig oerhört kränkt och oerhört besviken. Han hade bett att få gå en kurs som kostade , men då var pengarna slut. Någonstans där finns ett av systemfelen. Vi måste alltså börja se individen och individens möjligheter, inte bara systemet, och att detta är inskränkt. Vi måste börja se den enskilda människan. Vi måste börja där och se till att vi bygger upp ett system som passar för alla de här människorna, för de 1,2 miljonerna för , , och som är utan jobb och som behöver få ett nytt arbete för att känna trygghet i livet. Det är de människorna, de individerna, vi måste börja se och inte bara system, statistik och kolumner. I anförande instämde (). 7 (): talas det väldigt mycket om möjlighet till sysselsättning. Jag har roat mig med att titta i finansplanen. Där hittar jag ordet sysselsättning elva gånger i en och samma spalt. Vi i anser att det i stället borde talas om möjlighet tillförsörjning. Sysselsatt kan en ensamstående förälder vara nästan dygnet runt. Ändå har han eller hon kanske ingen möjlighet att försörja sig. I begäran om dagens särskilda debatt tar upp Ams arbete med att få ned arbetslösheten. Ett meningsfullt sätt tyvärr är Ams inte inblandat där att sänka arbetslösheten är att stödja socialt företagande. En preliminär definition för socialt företagande är: De sociala företagen, det vill säga företag inom social ekonomi, vars huvudmål är att skapa arbete, och där vinstintresset är underordnat medarbetarens engagemang och demokratisk organisering. Social firms är ett välkänt begrepp i och väl utvecklat som ett arbetsmarknadspolitiskt instrument i många länder. Det har gjorts utvärderingar som visar att utvecklandet av kooperativ och liknande sociala företag kan vara ett effektivt arbetsmarknadspolitiskt instrument som dessutom kostar mindre än traditionella åtgärder inom Ams ram. Det märkliga är att i förmedlas uppdrag och utges projektbidrag om socialt företagande som en del i näringspolitiken. Vi i tycker att det på sätt och vis är glädjande då det är ett slags bekräftelse på det sociala företagandet och den sociala ekonomin som en faktor för tillväxt. borde uppdraget om att utveckla socialt företagande som ett medel för att bekämpa arbetslösheten inte minst för utsatta grupper naturligtvis huvudsakligen ske via Ams. Långa perioder av arbetslöshet riskerar att låta kunskap och kompetens gå förlorade. Det är då viktigt att snabbt försöka att matcha rätt kunskap hos arbetssökande till den arbetsgivare som söker efter just deras kompetens. Att som i många fall lämna människor till enbart en dator är inget eftersträvansvärt. Det har ju visat sig att personliga kontakter betyder mycket för att få ett arbete. Många arbetssökande har en bakgrund som långtidssjukskrivna eller långtidsarbetslösa och kommit långt från arbetsmarknaden. Jag har i flera anföranden här i kammaren föreslagit en översyn av möjligheten till en sammanslagning av och arbetsförmedlingen. Det har kommit till flera försök på olika håll i landet med större samarbete mellan dessa myndigheter, och det är bra. Försöken har visat goda resultat för de inskrivna, och uppdragen mellan och arbetsförmedlingen har utökats. I har man varit lite tuffare. Där har regeringen nu lagt fram en proposition om en sammanslagning av Trygdeenheten försäkringskassa och Aetat, . Bakgrunden är att 700 000 personer helt eller delvis står utanför arbetslivet och är beroende av offentliga bidrag. Det låter en aning likt , eller hur? Enligt det norska förslaget ersätts deras försäkringskassa och arbetsmarknadsmyndighet av en arbets- och välfärdsmyndighet som får ansvara både för åtgärder kopplade till arbete och reducerad arbetsförmåga och dessutom för arbetet med ett inkluderat arbetsliv. Inkluderande arbetsliv, eller IA, är en rad åtgärder som arbetsmarknadens parter kan komma överens om lokalt för att minska sjukfrånvaron, har sjukfrånvaron i sjunkit . Man märkte en drastisk nedgång när åtgärdsprogrammen och de så kallade IA-avtalen började fungera. Den nya norska statliga myndigheten ska bildas , och 2010 ska det finnas i alla kommuner. Från början fanns det förslag om att man skulle se över möjligheten att ta med vid översynen. Beslutet har blivit att den blir kvar som en uppgift, men lokalt ska den samordnas med den nya myndigheten och bli särskilda . Det ska skrivas ett avtal mellan stat och kommun. Jag känner inte i detalj till norrmännens sätt att arbeta, men det vore intressant att titta närmare på det, och jag kommer personligen att göra detta. Jag hoppas att också arbetslivsministern vill titta på det. besökte jag , och där har man placerat , arbetsförmedlingen och under samma tak för att underlätta för den sökande. Det pågår alltså saker här i också, men någonting som vi måste bli bättre på är att se varje individ och varje unik situation som en helhet. 8 Statsrådet (): Ni på den borgerliga kanten pratar och pratar om vår politik, men vad vill ni? Hur vill ni minska arbetslösheten? Tala om det! Det vi ser, läser och hör är att ni vill sänka ersättningsnivåerna i a-kassan och i sjukförsäkringen, inskränka konflikträtten och inskränka lagen om anställningsskydd. Ni har begärt den här debatten. Redovisa er politik! Ni vill ju regera, säger ni, och ni vill göra det ihop med en gemensam politik. Men var är den politiken? från säger att det måste handla om människor av kött och blod. Sedan pratar hon föraktfullt om våra Amsåtgärder som vi har vidtagit för att bättra på statistiken. ska få sex exempel på människor av kött och blod som jag har hämtat från verkligheten. har jobbat som assistent sedan hon slutade gymnasiet . Hon behöver komplettera sin yrkeserfarenhet med arbetsmarknadsutbildning. Arbetsförmedlingen hjälper henne med en vägledande insats, och bättrar hon på sin yrkeserfarenhet med utbildning i ekonomi. finns i verkligheten. Just nu genomgår och 17 000 andra människor förberedande utbildning, och 10 000 människor genomgår en yrkesinriktad arbetsmarknadsutbildning. Det ger 27 000 människor möjlighet till utbildning och bättre förutsättningar för jobb. Det här är vår arbetsmarknadspolitik. har kommit till . Hon har utbildning och yrkeserfarenhet från som arbetsgivarna här i inte känner till. Arbetsförmedlaren hjälper att få kontakt med arbetsgivare genom arbetsplatsintroduktion. i verklighetens har och över 900 andra personer denna möjlighet. Det är människor av kött och blod, . har jobbat och har fått ryggproblem. Hon har svårt att få ett nytt jobb. Genom lönebidrag får ett jobb med avtalsenlig lön. har och 56 051 personer ytterligare ett jobb med lönebidrag. Det är vår arbetsmarknadspolitik för människor av kött och blod, en arbetsmarknadspolitik som jag är stolt över, men inte nöjd med. har en alldeles ny högskoleutbildning i bagaget, men han har ingen yrkeserfarenhet. Arbetsförmedlingen hjälper honom att få praktik. får och 16 204 andra personer praktik på olika arbetsplatser. Hon har svårt att få jobb på grund av åldern. Genom aktivitetsgarantin får hon kontakt med en arbetsgivare som anställer henne. Genom anställningsstöd kan hon konkurrera med många andra och yngre på arbetsmarknaden. har och 22 900 andra, yngre som äldre, fått jobb med anställningsstöd, de anställningsstöd som vi nu utökade i förslaget till vårbudget. har jobbat som verktygsmakare på en liten firma som fick läggas ned. vill hon starta eget. och 6 700 andra personer får starta-eget-bidrag . Det här är socialdemokratisk arbetsmarknadspolitik som vi tillsammans med och lägger fram mera av i årets vårproposition. 9 (m): Ja, det är väl ganska naturligt att man, som statsrådet gjorde , ur det dagliga livet kan hämta ett och annat som är bra. Det finns mycket som är bra. Det hade väl varit skam annars om inte någonting hade skett med de många miljarder som satsats på arbetsmarknadspolitiken. Statsrådet brukar ju var stolt, men inte nöjd. Och det finns mycket att inte vara nöjd över. Ärligt talat finns det inte heller mycket att vara stolt över när man ser att så många människor som skulle vilja göra någonting inte har möjligheter att få ett arbete att gå till. Moderata samlingspartiet och har ett par grundläggande värderingar, och de präglar vår politik. Till att börja med måste vi få fram nya arbeten och skapa optimala betingelser för att få fram dem, och det har jag varit inne på tidigare. Sedan har vi en annan grundläggande värdering, och jag tror att den är väldigt viktig. Vi har uppfattningen att alla människor i princip, de flesta, både vill och kan arbeta, försörja sig själva och genom skatt bidra till försörjning av andra som inte har förmåga. Att arbeta efter förmåga och bidra efter förmåga är en grundvärdering som vi har. Det är därför, fru talman, som vi tycker att det är så tragiskt att se dessa många, många människor som inte får tillfälle att göra det de önskar försörja sig. Jag behöver kanske inte vara exakt på hundratusen när, men det handlar om ett alltför stort antal människor ungdomar, invandrare, utslagna från industrin, från offentlig sektor och så vidare. En genomgående trend är att om man av olika skäl har blivit utslagen från eller inte kommit in på arbetsmarknaden, det vet statsrådet lika bra som jag, så är varje kvartals försening i processen ett allt säkrare tecken på att man permanentas utanför arbetsmarknaden. De många människor som förtidspensioneras det heter inte så numera utan något annat som låter finare, men i verkligheten innebär det att man fasas ut från arbetsmarknaden mer eller mindre permanent och som skulle vilja göra någonting har blivit förtidspensionerade på grund av att de inte har fått en kraftfull rehabilitering . Kanske är det på grund av att de inte fick den intensiva diskussionen med arbetsförmedlingen när de förlorade arbetet utan fick gå utan att det hände någonting. Visserligen kan man då säga: Ja, men de har en bra a-kasseersättning. Men det kanske är så, fru talman, att de här människorna hade föredragit att få ett arbete att kunna försörja sig själva på i stället för en a-kasseersättning som kanske är några procentenheter högre än den som Moderata samlingspartiet har föreslagit. All erfarenhet visar att ju längre man går utan kontakt med arbetsmarknaden, desto svårare är det att komma tillbaka. Detta är egentligen det grymma mot de många människor som är sjukskrivna och som inte får den rehabilitering som exempelvis Moderata samlingspartiet och de andra borgerliga partierna har föreslagit. Vi har inte den servicen, den dialogen på arbetsförmedlingarna. Även om det, som har sagts här tidigare, finns de som gör jättefina insatser, så nog är det väl så, statsrådet, att det skulle behöva satsas betydligt mer för att höja kvaliteten för att leva upp till ett antal av de saker som bland annat redovisas i den tidigare refererade Sacorapporten. Det finns ett otal områden som man skulle kunna göra insatser på. Låt mig bara ta ett litet exempel. Jag läser i , fru talman, angående personer som kommer hit från andra länder. Vi har en neurologläkare i som har kommit till och deltagit i utbildning. Vi har stor brist på sådana. Han får nu beskedet att han ska utvisas, till stora problem för sjukvårdshuvudmannen som inte har tillgång till den kompetensen utan får ragga i efter motsvarande arbetskraft. Någon kanske säger att det är att blanda ihop olika former av politikområden. Men när man har en sådan oförmåga, fru talman, att samordna olika politikområden, då förstår jag att väldigt många människor som kommer från andra länder har väldigt svårt att få jobb i . Vi bedriver sammantaget en politik som är förödande både för individer och för verksamheter i . 10 (): Arbetslivsministern räknar upp sex levande exempel av kött och blod. Av de 250 000 arbetssökande och de 131 000 som är i åtgärd räknar han upp sex exempel, och jag hoppas att de sex individerna hör det och att de känner sig upplyfta. Naturligtvis finns det bra åtgärder också. Det är ingen som har sagt någonting annat. Vi målar inte svart eller vitt. Vad vi behöver är däremot en schattering mellan vitt och svart, så att inte alla klumpas in i samma typ av åtgärd. Vad arbetslivsministern glömde att tala om är vad som senare händer med de sex som har gått igenom de här åtgärdsprogrammen. Har de större chans att komma i riktigt jobb än de hade innan? Det är en fråga som jag lämnar öppen för arbetslivsministern. Och vad kostar detta? Det är nästa fråga. Vad skulle vi kunna använda de pengarna till i stället för att skapa riktiga jobb? Arbetslivsministern frågar vad vi vill göra, alliansen, vi som är beredda att ta över 2006. Ja, för är det uppenbart att på en fungerande arbetsmarknad behöver vi fackföreningar, arbetsrätten och arbetsmarknadspolitiken för att skapa rättvisa regler på arbetsmarknaden, för att hjälpa människor från en sysselsättning till en annan och för att skapa möjligheter för så kallade svaga grupper på arbetsmarknaden. Men för att arbetsmarknaden över huvud taget ska existera behöver vi fler jobb. Vi behöver en företagarpolitik. Vi behöver företagare som känner att de är välkomna, att de inte ses som ett hot, för det är ungefär så som man ständigt betraktas från regeringshåll. Ett ypperligt bevis på denna hotbild är hur regeringen tänker när det gäller reglerna för arbetsgivarna, att de ska betala av sjukersättningen även . Detta är någonting som naturligtvis får en direkt negativ effekt på jobben. Och den enskilt största frågan jag får när jag besöker företagare, och jag är säker på att jag inte är unik i det fallet, är: Hur ska jag nu våga anställa personal? Och så har vi friåret som regeringen var tvungen att kasta in i budgetförhandlingarna för att blidka sina samarbetspartier, trots att det redan visat sig vara ett gigantiskt feltänk. Snacka om huvudbry för regeringen! Man kallar sig för arbetarparti och lierar sig med två partier som inte vill någonting annat än att vi ska arbeta färre timmar . Arbetslivsministern vet säkert att för den beräknade kostnaden, som från början var för friåret, skulle vi kunna anställa 3 700 lärare i skolan, inrätta 3 860 nya äldreomsorgsplatser eller utbilda 7 000 nya poliser.