prot · GS0978 · 2005-02-17 00:00:00 — Låt mig också upprepa min fråga: Om det , om en kvart, skulle inträffa en kris, vem är det då som tar hand om den krisen? Är det som tar hand om den krisen, eller är det , eller vem är det? vill jag säga något beträffande övningar. sade i sin utredning att det är viktigt att statsråd och chefer tydligt markerar krisfrågornas vikt. Det ska vara ett beslut i om detta. Det finns inget regeringsbeslut och inget förvaltningsbeslut i Statsrådsberedningen om hur övningar och utbildning ska gå till. Fullskaleövningar har inte genomförts. Det ska göras en gång per mandatperiod. Vilka fullskaleövningar planeras, ? Detta är mina frågor, förutom de frågor som jag redan har ställt och inte fått svar på . 101 Försvarsminister (): Jag är inte riktigt säker på att egentligen lyssnar på vad jag säger. På något sätt kommer frågan tillbaka. Med all respekt för statsministern är det faktiskt så att om det inträffar en gasolycka i är det räddningsledaren i räddningstjänsten i som har ansvaret. Det är också räddningstjänsten som går ut och informerar allmänheten. Det är först när omfånget och omfattningen blir av sådan art att inte , som är nästa instans, eller någon ytterligare klarar av att operera, alltså om det skulle handla om en undantagssituation, som man från regeringens sida skulle behöva gå in med kompletterande beslut. Det är naturligtvis också ett viktigt ledarskap att följa en utveckling och följa de åtgärder som räddningstjänsten vidtar, till exempel att följa hur allmänheten fick utrymmas i och inte kunde komma tillbaka. Och viktigt meddelande sändes i radion om vad som hände. Man ska alltså vara beredd att gå in om någonting sker. Framför allt ska man ge dem som arbetar i räddningstjänsten sitt stöd. Det är inte något passivt eller något dåligt sätt att utöva ett ledarskap i en krissituation. Så är det faktiskt i det normala fallet. Om det blir en gasolycka är det alltså räddningstjänsten på den ort där gasolyckan sker som ska gå in. Om det sker ett terroristanfall är det polisen som ska gå in. Sedan följer man detta från med stor noggrannhet. Och om det behövs kompletterande beslut kan regeringen fatta dem. Det behövdes inte ett beslut i regeringen för att gå i gång med utbildningsverksamheten. Den bedrivs systematiskt och har aldrig varit så omfattande som . Vi kommer också att få en väsentligt förstärkt kompetens i . Överläggningen var härmed avslutad. 12 § Svar på interpellation 2004/05:356 om försvarsmaktens och beslut 102 Försvarsminister (): har frågat mig hur jag avser att se till att Försvarsmakten uppfyller de beslut som fattat när det gäller helikopterförbandens subarktiska förmåga. fanns i Försvarsmakten drygt 100 helikoptrar. När de pågående förändringarna av helikopterbeståndet är genomförda kommer det att finnas knappt 50 helikoptrar. För att helikopterverksamheten ska kunna bedrivas rationellt ska därför antalet platser för permanent basering reduceras till två större plattformar som ingår i en samlad organisationsenhet. Ledningen av helikopterflottiljen bibehålls på Malmen i . Den markoperativa verksamheten lokaliseras till Malmen och den sjöoperativa till . Försvarsmakten ska också upprätthålla militär flygräddning med helikopter vid F7 i /, F17 i /och F21 i . Anskaffningen av helikoptrarna 14 och 15 beräknas pågå , och de nya helikopterbataljonerna beräknas vara operativa 2010. Regeringen har därför i regleringsbrev för uppdragit åt Försvarsmakten att avveckla helikopterverksamheten /, och . För att upprätthålla förmågan att uppträda i subarktisk miljö angav regeringen i proposition 43 (2004/05:43) att det bör finnas möjlighet att basera helikoptrar med markoperativa uppgifter vid F21 i . Denna baseringsmöjlighet kommer att finnas och ger därmed helikopterförbanden möjlighet att öva och verka så att den subarktiska förmågan upprätthålls. kommer alltså även fortsättningsvis att ha denna förmåga. Planering för genomförande av regeringens uppdrag, som framgår av regleringsbrevet, pågår nu inom Försvarsmakten. Myndigheten har för mig inte presenterat något som avviker från denna inriktning, och jag kommer därför inte att vidta några ytterligare åtgärder i denna fråga. 103 (): Jag vill tacka ministern för svaret, även om jag på intet sätt kan säga att jag är nöjd med det. Försvarsministern redovisar egentligen vad regeringen skrev i propositionen, men verkar vara helt ovetande om vad sade i sitt betänkande och framför allt vad Försvarsmakten gör med och av beslut. Återigen får vi se hur Försvarsmakten styr sig själv. Min slutsats är att de gör det på grund av bristande direktiv och ledning från Försvarsdepartementet. tog beslutet om framtida försvar. Av beslutet och betänkandetexten på s. 2 framgår: Det är viktigt att behålla och utveckla förmåga och kompetens för strid i bebyggd miljö och i subarktiskt klimat. Förmågan till internationella insatser bör förbättras såväl kvantitativt som kvalitativt. I avsnittet i betänkandet som handlar om förmågeutveckling och förbandsutveckling, s. 78, kan vi läsa: Utskottet anser att vad som redovisats i dessa delar tills vidare kan läggas till grund för förmågeutvecklingen för de olika förbanden. skall ha förmåga att uppträda i hela landet och under förekommande klimatologiska förhållanden. Det är särskilt viktigt att kunna behålla och utveckla förmåga och kompetens för strid i bebyggd miljö och i subarktiskt klimat. Beslutet omfattar subarktisk förmåga i de olika förbanden lägg märke till olika förbanden utan undantag. Understödsförbanden, som helikoptrarna utgör för armén, är inte undantagna som somliga tycks tro. Vidare innebär beslut också att den subarktiska förmågan ska bibehållas och utvecklas, alltså inte enbart bibehållas utan också utvecklas. Den tragiska olyckan i Tarfala berodde enligt på bristande förmåga att verka i subarktiskt klimat. Att inbilla sig att den subarktiska förmågan kan bibehållas och utvecklas med någon veckas övning i subarktiskt klimat är rent nonsens. Alla någorlunda initierade vet att det inte räcker. Det torde inte råda någon som helst tvekan om vad har beslutat i frågan. Skrivningarna är tydliga. Enligt uppgift har också helikopterflottiljchefen på i förstått beslut, eftersom han gått med på eller förordat att få ständigt baserad på F21 just för att upprätthålla och utveckla den subarktiska förmågan. Högkvarteret och dess ledning skriver däremot i sina ramvillkor för organisationen att enbart flygräddningshelikoptrar ska finnas uppe i det subarktiska området. Jag citerar: Inriktningen innebär en ambitionssänkning relativt dagens subarktiska förmåga. Försvarsmakten föreslår till och med att hela begreppet subarktisk förmåga ska avskaffas. Jag vill höra ministerns syn på det. 104 (): Svaret från försvarsministern innehåller en del av det försvarsbeslut som havererade redan när det togs. Vad gäller beslutet om den subarktiska förmågan drar man nu i stort sett ett pennstreck över det, och även i andra delar kommer försvarsbeslutet att nedmonteras i bit efter bit. Sedan är det en allvarlig sak i sig att man anser att är ett transportkompani där de beslut som fattas inte har relevans för fortsättningen. Sak samma är det med de internationella insatserna. Man har en ambition däruppe och resurserna en bit ned. Ambitionerna kommer aldrig att kunna förverkligas. När det gäller insatsorganisationen är det exakt samma sak. Man har sagt en sak i sin målformulering, men när det gäller resurserna kommer man inte att klara av det. Det gäller grundorganisationen och det gäller också försvarsmaterielsidan. Det är klart att man kan ha det här sättet att hantera försvarsfrågan, men jag tycker att det är ytterst oansvarigt att lova saker som inte kan hållas. Det gäller den subarktiska förmågan såväl som de andra delarna. Jag tycker att det är att man antingen drar ned så rejält i målformuleringarna från regeringens sida att de står i relation till de resurser man är beredd att sätta till för att klara uppgiften. Men att leva i den här obalansen och också som försvarspolitiker uppleva obalansen är djupt otillfredsställande. Det är mer eller mindre lögn att lova så mycket och kunna hålla så lite. 105 Försvarsminister (): Jag tror att egentligen vill använda sitt inlägg till att säga att han för övrigt anser att Kartago bör förstöras, för jag har inte hört något annat från sida än att försvarsbeslutet inte kommer att fungera. Innan vi skriver ut några dödsdomar över de beslut som har fattat tycker jag att vi ska se till att de faktiskt kommer att hållas. Då vill jag gå över till invändning. Det är ju riktigt att det är som har varit väldigt tydlig och bestämd om den uppfattningen. Jag hoppas att det framgår av mitt svar att det inte finns någon annan syn från regeringens sida och från min sida än att det är riksdagsbeslutet som ska genomföras. Däremot kan inte jag, och inte heller någon riksdagsledamot i den här salen, tala om exakt hur man uppnår, vidmakthåller och utvecklar den subarktiska förmågan. Det är faktiskt en fråga som Försvarsmakten måste avgöra. Då är det naturligtvis så att inför omställningar, i Försvarsmakten som på många andra ställen, händer det att man skriver inlagor där man pläderar för sitt. Jag har ännu inte sett någon samlad bedömning, och kvar ligger kravet på att vi ska ha en subarktisk förmåga i vårt försvar. Det var en viktig del i försvarsbeslutet, när vi också placerade ut grundutbildningsenheterna, att vi ska kunna behärska vår egen militärgeografi. Och ingår subarktisk förmåga. 106 (): Det är glädjande att höra att försvarsministern inte har någon annan syn på frågan. Då tycker jag att försvarsministern ska vara lika tydlig gentemot Försvarsmakten. Försvarsmakten skriver nämligen så här i sina anvisningar: Subarktisk förmåga vidmakthålles ej. Man skriver så. Det är ett klart bevis för att man jobbar tvärtemot vad har beslutat om. Frågan handlar som det har blivit nu egentligen om något mycket viktigare än om var helikoptrarna placeras. Frågan handlar om parlamentets auktoritet. Anarki är ett väl starkt ord att använda. Jag vill inte använda det. Men det ligger nästintill det. Oroar inte det här försvarsministern? Dessutom är det inte första gången sådant här händer. Är det inte dags att vakna upp och börja regera och peka med hela handen? Jag vill fråga försvarsministern: det som sker acceptabelt? Vad har vi till när sådant här händer, när myndigheter tydligt obstruerar beslut? Och jag vill fråga: Sker det här obstruerandet med försvarsministerns goda minne? Ansvaret är, försvarsministern, att se till att Försvarsmakten verkställer det som har beslutat. Jag vet inte, herr talman, men kanske är det här en fråga som borde intressera talmannen här i när av fattade beslut inte åtföljs. Jag menar inte att talmannen ska gå in i frågan. Det får han inte. Men principen torde vara av intresse. Det handlar om parlamentets trovärdighet. 107 Försvarsminister (): Jag vill vara väldigt tydlig till . Jag har varit tydlig mot Försvarsmakten. Jag kan försäkra att det regleringsbrev som regeringen har översänt, som är basen för planeringen inför nästa budgetår, innehåller de krav som framgick av beslut. Något annat beslut har inte kommit från regeringen. Däremot är det ju så att vi har självständiga myndigheter, och Försvarsmakten är en sådan. Det betyder att hur man tänker uppnå det som har beslutat måste man ha en möjlighet att diskutera, planera och överväga i Försvarsmakten. Det är den processen som pågår . Tills jag har sett hur svaret ser ut och vilka slutsatser regeringen då har anledning att dra får man väl läsa alla de här rapporterna. Men kom ihåg att utgångspunkten är regleringsbrevets bestämmelse om att beslut ska innehållas. 108 (): Jag vill fråga försvarsministern: försvarsministern läst det som jag citerade? Det här skriver Försvarsmakten både i sin skrivelse till de olika förbanden och i en PM. Man säger klart och tydligt: Subarktisk förmåga vidmakthålles ej. Helikopterflottiljchefen i , Malmen , var beredd att gå det beslut till mötes som har fattat medan högkvarteret inte gör det. Det är försvarsministern som kan leda, och ska leda, också högkvarteret. Det är inte sak. Vi fattar besluten här. Försvarsministern ser till att besluten verkställs. Hur kan försvarsministern acceptera detta? För jag kan inte tänka mig att inte försvarsministern har sett de här skrivelserna. I så fall ska jag efter debattens slut med varm hand överlämna dem till försvarsministern. Hur kan försvarsminister acceptera detta? Jag skulle nästan vilja säga: Tala om färglöshet! Jag tycker att det är dags att visa att svenska parlamentet faktiskt också är över generalerna. Jag nöjer mig med detta. Jag förordar att försvarsministern väljer den linje som helikopterflottiljchefen har talat om, alltså att två stycken ständigt baseras uppe på flygflottiljen F21 i . 109 Försvarsminister (): Det finns en flora av interna dokument som kommer ut ur Försvarsmakten för tillfället. Jag kan inte kommentera dem. Jag kan bara klargöra att den planeringsinriktning som regeringen har givit till Försvarsmakten är baserad på beslut. Sedan kommer naturligtvis frågan: Respekterar vi att vi har en myndighet som är självständig och som har att pröva hur man uppnår de här målen? Eller ska vi börja tala om från politisk sida på vilket sätt man uppnår den subarktiska förmågan? Ska man välja en sida när det är flera som har olika uppfattningar eller ska man åtminstone vänta tills Försvarsmakten själv har diskuterat färdigt och kommit med sin bedömning? Jag föredrar det sistnämnda. Jag kommer med stort allvar att läsa hur ÖB:s och Försvarsmaktens samlade bedömning till slut ser ut. Det kommer jag att få veta när jag får in svaren på det som efterfrågades i regleringsbrevet, och det utgick från beslut. Överläggningen var härmed avslutad. 13 § Svar på interpellation 2004/05:357 om ett svenskt deltagande i Natos snabbinsatsstyrka 110 Försvarsminister (): har ställt två frågor rörande relation till Natos snabbinsatsstyrka Nato Response Force, NRF. Först frågar han om jag är beredd att låta , i någon form, bidra till Natos snabbinsatsstyrka. Därefter frågar han om jag är beredd att arbeta för att som partnerland ska delta i samövningar mellan , , och Natos snabbinsatsstyrka Nato Response Force. De två frågorna rör utvecklingen av snabbinsatsförmåga. Detta är processer som pågår både inom Nato och EU. Även om frågorna är inriktade mot kopplingar till Natos snabbinsatsförband NRF så vill jag först kort beskriva relationen mellan NRF och . Utgångspunkten för relationen mellan EU:s och Natos snabbinsatsstyrkor definieras av EU:s och Natos strategiska partnerskap i krishantering. Det finns viktiga principiella skillnader mellan de två organisationernas snabbinsatsstyrkor. Detta gäller såväl politiskt som militärt. För det första bygger Natos NRF genom sina medlemsländers bidrag på en betydligt större och mer kraftfull militär kärna än . EU:s snabbinsatsförmåga är visserligen mer begränsad i numerär men har lika höga krav på att i alla lägen komma snabbt på plats. För det andra ska NRF bland annat kunna ges uppgifter kopplade till Natostadgans artikel 5. Därigenom kan NRF få uppgifter avseende kollektivt försvar inom Natos territorium. å andra sidan är tänkta för krishanteringsuppgifter utanför EU:s territorium. Ambitionen är att kapacitetsutvecklingen för snabbinsatsförmågan ska vara ömsesidigt förstärkande mellan EU och Nato. Vidare utgör de militära standarder och kriterier för krishantering som utvecklas inom Nato så långt möjligt en referens för utvecklingen inom EU. Det bör därför finnas ett utbyte avseende utveckling av snabbinsatsförmåga. fortgår arbetet med att närmare precisera de militära kraven för . Denna utveckling sker med stöd av Natos standarder och kriterier. första fråga handlar om möjliga svenska bidrag till Natos snabbinsatsstyrka NRF. Nato har inte erbjudit partnerländer att delta i NRF, och har fortfarande inte tagit slutlig ställning till om partnerländer ska kunna bidra med komplementära förband vid NRF-insatser. Mot denna bakgrund blir det konkreta svaret att avvaktar Natos ställningstagande i denna fråga innan en svensk hållning fastställs. relation till NRF präglas därmed huvudsakligen av våra egna behov av att utveckla användbara och interoperabla militära förmågor för krishantering. Fokus för regeringens arbete är etableringen av och vårt bidrag till dessa. Utvecklingen av snabbinsats ger EU förmåga att reagera med kort förvarning, vilket kompletterar EU:s övriga instrument för krishantering. EU förfogar över ett brett spektrum av verktyg. Instrumenten är både civila och militära, och de spänner över biståndsinsatser och diplomatiska verktyg till stöd för rättsstaten och polisinsatser och förmågan till militära insatser. Denna bredd av instrument och förmåga att koordinera dessa inom en gemensam ram ger EU en stor potential att bidra till internationell krishantering. Detta sammanfaller väl med svensk syn på krishantering, och regeringen stöder denna utveckling. andra fråga rör samövning mellan EU:s och Natos snabbinsatsstyrkor och om jag avser att arbeta för att som partnerland ska delta i sådana övningar. Som framgick av höstens försvarsproposition anser regeringen att bör utnyttja de möjligheter som finns att, inom ramen för den svenska säkerhetspolitiska linjen, öva med Nato även utanför PFF-samarbetet. Kopplingen till Nato aktualiseras än tydligare eftersom EU inte genomför militära övningar på förbandsnivå. Trenden inom Nato är att i allt större utsträckning prioritera övningar relaterade till krishantering. Det påverkar också övningsprogrammet för NRF. Inom ramen för partnerskapet har övningar som omfattar element ur NRF öppnats för medverkan från partnerländer. Dessa kan ge viktiga övningsmöjligheter för de partnerländer som vill delta i samtliga skeden av framtida Natoledda krishanteringsinsatser. har och med viss framgång arbetat för att få tillgång till kvalificerad övningsverksamhet i samarbete med Nato. Tillgång till avancerade Natoövningar är en angelägenhet, men inte en förutsättning, för att förbereda det svenska bidraget till . Jag avser att arbeta för att medges delta i relevanta Natoövningar, inklusive krishanteringsövningar där förband ur Natos snabbinsatsstyrka NRF medverkar. Jag vill understryka att det för svensk del dock endast är aktuellt med deltagande i övningar eller övningsmoment som inte bygger på Natostadgans artikel 5. 111 (): Det är liberalernas uppfattning att säkerhet byggs gemensamt mellan demokratiska länder. Med den utgångspunkten ligger fokus på vilka som vi inkluderar och inte inkluderar och vilka sammanhang som vi exkluderar. Vi har också den uppfattningen att internationell säkerhet inte kan byggas i dagens värld utan . Vi noterar med tillfredsställelse att inte minst närmast regelmässigt brukar framhålla att han och regeringen är en vän av starkare transatlantiska förbindelser. Inom liberalerna letar vi ständigt efter konkreta uttryck för den vänskapen. Det är mot den bakgrunden som jag har ställt de två frågorna om nej till Responce Force, eller Natos snabbinsatsstyrka. Den första frågan handlar om möjligheten till samövningar mellan en framtida och de förband som verkar inom NRF. Här har jag fått ett väldigt tydligt svar som jag är mycket tacksam för. Försvarsministern inte bara accepterar denna möjlighet, utan hon är också aktivt beredd att i verka för att sådana här övningstillfällen kommer till stånd och att även partnerländer får delta. Däremot gör försvarsministern ett förbehåll när det gäller övningar som anknyter till artikel 5, det vill säga det gemensamma försvaret. Det föranleder en följdfråga från min sida: Hur kan regeringen klara att så enkelt sortera vilka övningar som handlar om krishantering och vilka som handlar om artikel 5? Nationell och internationell säkerhet tenderar alltmer att bli två sidor av samma sak. Här finns också en fara med att länder inom Nato som deltar i NRF kanske inte fäster så stort avseende vid om det är enligt artikel 5 eller om det är krishantering. Övningar kommer kanske ofta att rubriceras som ett uttryck för båda dessa målsättningar. Om man vägrar att delta i artikel 5-övningar finns det en risk för att vi går miste om ett stort antal viktiga övningsmöjligheter. Den andra frågan som jag har ställt handlar om ifall i någon form skulle vara beredd att delta i Natos snabbinsatsstyrka. Här vill regeringen avvakta med besked tills en faktisk möjlighet föreligger. Jag tycker att regeringen är onödigt defensiv. Jag tror att den kan tänka sig att delta i Natoledda operationer där NRF-förband ingår. Skillnaden mellan vad vi gör och den typen av operationer är nog inte så stor att regeringen skulle tveka. Jag vill också understryka att det i dessa sammanhang är signalerna som avgör huruvida möjligheter kommer att uppstå eller inte. Därför menar jag att det inte går för regeringen att vänta till dess Nato har slagit fast att möjligheten finns. Man måste signalera om man är positiv till detta, avvaktande eller möjligen negativ. Om ett stort antal partnerländer är negativa kommer den här möjligheten naturligtvis att öppnas från Natos sida. Mot bakgrund av det som jag sade nu på slutet skulle jag väldigt gärna se att försvarsministern utvecklade en något mer positiv syn i svaret på min fråga om ett framtida svenskt deltagande. 112 (): Med anledning av mycket berättigade synpunkter ställer jag mig frågan om den svenska snabbinsatsen över huvud taget blir av. Efter en snabb titt på de internationella insatserna verkar det ju som att ekvationen inte går ihop. Pengarna kommer inte att räcka till. För det här året anslås 1,4 miljarder, anslås 1,5 miljarder och för det tredje året i försvarsperioden anslås 1,7 miljarder för dessa insatser. Dessa siffror inkluderar även snabbinsatserna. uppgår vår insats utomlands till i runda tal 750 personer i tjänst. Dessa 750 personer kostar 1,2 miljarder. I propositionen beräknar man att snabbinsatsförmågan kommer att uppgå till ungefär 1 miljard motsvarande 1 100 man. De här siffrorna talar olika språk. Att, som det står i propositionen, gå upp till två bataljoner plus några mindre operationer hänger inte ihop med anslaget till de internationella insatserna. Vi ska också ha i åtanke att när det gäller utbildning med mera är Försvarsmaktens ekonomi mer eller mindre i nivå med det minus 6-alternativ som ÖB presenterade och som de flesta ansåg inte var ett realistiskt alternativ. Det här i sin tur påverkar möjligheterna till utbildning, utrustning och beredskap på ett negativt sätt vad gäller snabbinsatsförmågan, så jag skulle nog säga att den ekonomi som är avsatt för det här ändamålet motsvarar ungefär en bataljon plus två mindre insatser. Jag skulle också säga att det från svensk horisont inte är acceptabelt att skicka ut flickor och pojkar på riskfyllda uppdrag utan att de har förutsättningar att klara uppgiften och komma hem att uppgiften fullgörs på ett gott sätt. Vi får inte snåla så att vi ersätter utbildning, material och samövning med plastsäckar. Min uppmaning till försvarsministern är att se allvarligt på situationen och inte bara administrera verksamheten i Försvarsdepartementet. Hur tänker alltså ministern lösa den här uppgiften mot bakgrund av innehållet och förutsättningarna i propositionen och tilldelade resurser, särskilt vad gäller snabbinsatsförmågan? 113 (): Här handlar det om relationer med Nato. I den utrikesdeklaration som utrikesministern läste upp hade skrivningarna om den svenska säkerhetspolitiken och våra relationer med Nato ändrats. Det avsnitt där det tidigare hette tjänat oss väl beträffande den militära alliansfriheten hade nu försvunnit och förkortats. I stället hade ett annat avsnitt tillkommit där de transatlantiska relationerna, bland annat Natosamarbetet, beskrevs på, som det på de flesta håll uppfattades, ett positivt sätt ja, på ett mera positivt än tidigare; det är den tolkning som gjorts i flera medier.