prot · GT0948 · 2005-12-09 00:00:00 — Det är inte bara det att man har fler anställda statsrådet pekade just på att man anställer lärare och så inom universitet och högskolor men det är också det att man inrättar ett antal myndigheter. Jag ser nu den här siffran, 552 myndigheter, men jag vet att det inte var alldeles enkelt att få fram den här siffran. Det har krävt ganska mycket energi att lokalisera alla de myndigheter som finns. Det finns ju många myndigheter som utgörs av bara ungefär fem personer. Är det ett rationellt sätt att sköta verksamheten? Jag tycker att man ständigt hör talas om att nya myndigheter inrättas, men hur ofta hör man talas om att tidigare myndigheter avvecklas? Man kunde ju tänka sig vi har diskuterat det i att för varje ny myndighet som inrättas så ska en avvecklas. Det kräver naturligtvis också att man måste se över organisationen av myndigheterna. Man skulle kunna se om man inte kan mera aktivt lägga ihop myndigheter och rationalisera och effektivisera myndigheter. Vi har från pekat på en del myndigheter som vi skulle kunna avveckla. Dit hör exempelvis Arbetsdomstolen, Myndigheten för skolutveckling och , för att nämna några. Däremot det ska jag gärna erkänna finns det myndigheter som vi inte är glada över att regeringen lägger ned. Det handlar om tingsrätterna. Vi vet vilken betydelse tingsrätterna har för att man ska kunna ha en effektiv rättskipning i . Det är viktigt att de små tingsrätterna på många orter finns kvar, därför att det är svårt för människor att ta sig till större städer där de sammanslagna tingsrätterna befinner sig. I övrigt skulle jag väldigt gärna vilja höra statsrådet fundera lite grann över vad det är för myndigheter vi skulle kunna avveckla. Behöver vi varenda en av de här 552 myndigheterna? 106 Statsrådet (): Jag skulle vilja säga att den bild som genom den här interpellationen och även genom det ytterligare inlägget här försöker förmedla klingar ganska falskt när den kommer i kontakt med verkligheten. Jag tycker att sanningen är att den svenska förvaltningsmodellen i sin helhet fungerar väl. Det är som jag sade tidigare: När jag som ansvarig i regeringen för just de här frågorna träffar delegationer från andra länder som besöker oss och frågorna kretsar kring det här visar det sig att det faktiskt fungerar ganska väl om vi gör en internationell jämförelse. Hur kommer det sig att ni har en så här effektiv offentlig förvaltning? Det brukar vara en vanlig fråga som jag får. Och hur kommer det sig att korruptionen är låg? Det kämpar många länder väldigt hårt för att komma till rätta med. Det här är positiva omdömen. De behöver naturligtvis också granskas enskilt för att bedömningen ska kvarstå, men faktum är ändå, tycker jag, att har en effektiv förvaltning. Påståendet att antalet statliga myndigheter växer kraftigt är inte heller korrekt. I själva verket är det så att antalet myndigheter har minskat kraftigt, främst genom sammanslagningar, ska sägas, till färre och större myndigheter, vilket kan vara en effektivisering i sig. För att ta en siffra kan jag säga att mer än halverades det totala antalet myndigheter från 1 360 till 590 myndigheter. Trenden att siffran går ned har fortsatt, och den håller i sig. Den främsta orsaken är, som jag sade tidigare, att små regionala och lokala myndigheter slås samman eller upphör att vara egna myndigheter för att i stället ingå i en gemensam myndighet. Exempel på det här området där nya myndigheter har bildats är , och , som har effektiviserats genom att bli enmyndighetsverk. Inom försvaret har över 100 myndigheter upphört för att nu ingå i den nya myndigheten , för att nämna ytterligare exempel. Allt det här görs för att förbättra styrningen och öka effektiviteten i den statliga verksamheten. Regeringen har i budgetpropositionen angivit att antalet små myndigheter här har jag varit delaktig själv i allra högsta grad bör minska och att noggranna prövningar ska göras innan en eventuell ny myndighet inrättas, för att citera budgetpropositionen direkt. Vi säger också att myndigheter med färre än tio anställda får förekomma endast i undantagsfall eftersom det alltid finns en grundkostnad för att driva en myndighet även om den är väldigt liten. Det är självfallet inget självändamål för regeringen att expandera antalet myndigheter tvärtom. Varje myndighet prövas självständigt. Bara för att nämna exempel från , , har vi hört talas om att det inrättats nya myndigheter. Jag håller med om det. Men vi har aldrig hört talas om när myndigheter upphör att finnas till. Sanningen är den att inrättades 14 nya myndigheter, och 14 upphörde också att existera. Jag skulle vilja säga att myndighetsstrukturen avgörs av de behov som finns och de krav som ställs på samhället att ge allmänheten en effektiv service. Därför får jag ofta frågan, inte minst från medier: Vilka myndigheter behöver inte finnas kvar? har gjort ett försök att peka på några. Om vi skulle komma i en verkställighetssituation för att avveckla dessa myndigheter är jag ganska säker på att en helt annan debatt skulle uppstå. Då skulle säkert också ett antal folkpartister komma och säga att myndigheterna, av en rad olika skäl, behövs. Det är samma argumentation som har beträffande tingsrätterna. Oavsett hur man är berörd, var man finns, hurdant det är, så är det precis den diskussionen som förs, och då måste frågan prövas väldigt noga. Jag skulle därför vilja säga att när man inte ligger i verkställighetsröret för att faktiskt göra detta är det lätt att peka ut några myndigheter som man tycker verkar ganska onödiga. Jag kan dock försäkra att när man tittar närmare är det fråga om en ganska god prövning av de myndigheter som finns och de uppgifter som de har. Om inte de uppgifterna i fortsättningen ska göras eller tas över av någon annan uppstår ganska stora problem. Därmed inte sagt att inte antalet myndigheter kan bli mindre. Vi har en gemensam uppgift att jobba för att få en effektiv statsförvaltning. Det är jag den förste att hålla med om. 107 (): Det låter klokt att statsrådet funderar på dessa myndigheter, och därför är min nyfikna fråga naturligtvis: Vilka myndigheter är statsrådet beredd att föreslå ska läggas ned under den kommande mandatperioden, under förutsättning att statsrådet vilket inte är sannolikt är statsråd med ansvar för de förvaltningspolitiska frågorna? har lanserat ett annat förslag som väl inte vore så dumt, med tanke på att vi tycks ha ett slags samsyn i de här frågorna, nämligen att inte ha för många myndigheter. Vi kallar det för solnedgångsparagraf. Den innebär att regeringen eller efter en period av ett visst antal år måste fatta nytt beslut för att en myndighet ska få fortsätta att finnas kvar som ett antal redan befintliga myndigheter avvecklas. Det ger ju en väldigt tydlig indikation. Man kan dra parallellen exempelvis till generaldirektören för en myndighet, som ju har ett begränsat förordnande; det är i allmänhet och . Man så att säga omprövar generaldirektörens ställning eller uppdrag. På samma sätt skulle man ompröva hela myndighetens uppdrag för att se om det finns anledning att ha kvar myndigheten. Jag är nyfiken på att höra vad statsrådet svarar mig på den punkten. 108 Statsrådet (): Jag känner till att inte tycker att regeringen ska inrätta någon ny myndighet utan att lägga ned en redan existerande. Jag tror dock inte att en sådan generell regel skulle fungera, och inte heller vara nödvändig, för att få till stånd en seriös prövning av inrättandet av nya myndigheter. Jag skulle vilja säga att sådana frågor alltid bereds mycket omsorgsfullt i . Jag har själv varit inne i några sådana processer under min korta tid som ansvarigt statsråd. Därför tror jag inte heller på en solnedgångsparagraf som automatiskt skulle avveckla en myndighet om inte regeringen fattade nytt beslut om dess vidare existens. Det förekommer att särskilda delegationer och råd inrättas för tidsbegränsade myndighetsuppgifter. Dessutom prövas alla myndigheters verksamhet i en budgetprocess där man går över den verksamhet som bedrivs. Däremot håller jag med interpellanten om att den statliga myndighetsstrukturen ständigt måste omprövas, och den måste också förändras. För att ge ett exempel på detta kan jag säga att i uppdrag ingår att utarbeta principer för den centrala myndighetsstrukturen och överväga hur samordningen av de statliga myndigheternas verksamhet kan förbättras till exempel genom en sammanhållen styrning av den verksamhet som berör flera myndigheter eller genom sammanläggning av myndigheter. Jag skulle också vilja säga att regeringen är, och har varit, aktiv i reformarbetet. Flertalet myndigheter avsätter en betydande del av de tillgängliga resurserna till stöd för kärnverksamheten och så kallade overheadkostnader. I syfte att åstadkomma mer inom ramen för oförändrade resurser är det angeläget att undersöka vilka möjligheter det finns att minska just dessa overheadkostnader, ett ärende som jag diskuterat senast . Regeringen uppdrar därför åt att fortsätta arbetet med att undersöka myndigheternas overheadkostnader. Det uppdraget innebär att lämna ett förslag till hur statliga myndigheters administrativa stöd skulle kunna effektiviseras till exempel genom samordning, share-it-service som man ibland säger, utlägg på entreprenad, outsourcing, och så vidare. ESV ska även ge förslag till hur ett system för beräkning av relevanta nyckeltal just avseende overheadkostnaderna skulle konstrueras allt för att ha en fortlöpande process kring frågan. Låt mig för en sekund återvända till solnedgångsparagrafen. Jag tror att det är att ha ett alldeles för enkelt och, skulle jag vilja säga, nästan naivt förhållningssätt till hur man sköter en statsförvaltning att säga att ifall man inte gjort en omprövning så faller hela myndigheten. Det här är ett stort och komplicerat arbete, både vad gäller arbetsuppgifterna och naturligtvis också omsorgen om de människor som jobbar i statsförvaltningen. Det hela måste hanteras på ett ytterst seriöst sätt och prövningarna grundas på reella fakta. upphör en myndighet som ligger under mitt ansvarsområde. uppgår då i den nya stabsmyndighet som bildas med resurser från både , ESV och KKR. Jag kan försäkra interpellanten att en sådan apparat som att strukturera om detta, för att effektivisera och få mera fokus inte minst på 24-timmarsarbetet som är en oerhört viktig del, är ett omständligt arbete med många människor inblandade. Det kräver av arbete och förberedelser innan man kan få i gång det hela. Att ha en solnedgångsparagraf skulle innebära att man avvecklar myndigheter bara för att man bestämmer att de inte ska fortsätta att finnas kvar. Det tycker jag är, som sagt, ett naivt sätt att hantera statsförvaltning och förvaltningspolitik. 109 (): Statsrådet säger att förslaget om en solnedgångsparagraf är naivt. Då ska jag avslöja att det inte är vi inom som hittat på det, utan det är en modell som tillämpas i andra länder. Det är därifrån vi har fått vår idé. Apropå andra länder nämnde statsrådet att förvaltningsmodellen i är väldigt bra, vilket uppenbarligen sägs av artiga utländska delegationer som kommer hit på besök. Det är klart att de säger det; det vore väl oartigt att uttrycka kritik mot den när de kommer som gäster till . Därför undrar jag om statsrådet, när han själv gör utländska besök och studerar de förvaltningsmodeller som finns i de länderna, då kritiserar deras förvaltningsmodeller. Nej, knappast. Men förhoppningsvis lär sig statsrådet ett och annat och kan få inspiration och idéer om vad man kan göra för att förbättra förvaltningsmodellen. För även om blott svenska krusbär har, som en känd författare uttryckt det, är inte allt som görs på det svenska sättet alltid det bästa sättet. Jag menar därför att man kan hämta inspiration från andra länder, bland annat om solnedgångsparagrafen och befintliga myndigheter. Statsrådet nämnde också omsorgen om de anställda vid avveckling av myndigheter. Visst, det är viktigt att tänka på det; man kan också tänka sig omplaceringar. Men var finns omsorgen om de anställda när de statliga utlokaliseringarna görs till , till och till andra orter som förlorat sina regementen? Då tvingas människor flytta med till dessa orter, och det är väl inte att visa omsorg om de anställda. 110 Statsrådet (): När det gäller den sista frågan kan jag säga att vi gör det på ett ytterst seriöst sätt. Först och främst är det ingen som sägs upp, utan alla kommer att behålla sina arbeten. Utredningsmannen har tittat på detta, och det kommer att finnas en särskild kommission som får i uppgift att särskilt titta på dem som väljer att inte följa med de myndigheter som flyttar ut, för att också de ska få en omsorgsfull behandling som ett led i statens tjänst. Sedan skulle jag vilja peka på det som sades om utländska besökare och så vidare. Ja, det förekommer väl alltid artighetsfraser och sådant. Jag känner i allra högsta grad till detta. Ett slående exempel är dock när utländska delegationer skriver och anhåller om att få besöka oss för att de vill studera den svenska förvaltningspolitiken närmare och se hur vi hanterar våra myndigheter. Bara för att ta ett exempel kan jag berätta att det franska finansutskottet under dess borgerlige ordförandes ledning var här för och tittade på bland annat hur vår budgetprocess med de svenska myndigheterna fungerar. Han frågade mig ytterst seriöst: Hur beter ni er för att de svenska myndigheterna inte på eget bevåg bara ska förverka de pengar som de har till förfogande? Sedan hade vi en lång diskussion om det. Jag kände då att vi på den punkten kommit lite längre, alltså när det gäller att hantera de ekonomiska bitarna gentemot våra myndigheter, just med tanke på de problem som de har i . De besöken är alltså inte bara artighetsvisiter, utan vi för naturligtvis ingående diskussioner om de fördelar och nackdelar som finns med olika modeller. Sammantaget tycker jag att svensk statsförvaltning står sig mycket väl i de diskussionerna. Det innebär inte att allting är perfekt i och att vi skulle slå igen någon dörr och säga att vi inte har någonting att lära. Det är klart att vi har att lära. Vi ska alltid vara lyhörda. Vi ska ha både ögon och öron öppna för vad som händer i vår omvärld och se på vilket sätt vi kan förfina vårt system. Någon annan inriktning har jag aldrig haft när jag utfört uppdraget. Överläggningen var härmed avslutad. 18 § Svar på interpellation 2005/06:134 om försöket med trängselskatt i 111 Statsrådet (): har i interpellationen ställt tre frågor till statsrådet . Den första frågan gäller vilka åtgärder statsrådet avser att vidta för att garantera att alla invånare i får en möjlighet att genom en folkomröstning påverka införandet av trängselskatt i . Den andra frågan gäller vilka åtgärder statsrådet avser att vidta för att valsedlarna i planerade folkomröstning om permanentandet av trängselskatter ska utformas på ett sätt som gör att den fråga som ställs i folkomröstningen inte är ledande. Den tredje frågan slutligen gäller vilka åtgärder statsrådet avser att vidta för att tillförsäkra att båda sidorna i folkomröstningskampanjen om permanentandet av trängselskatter i ges samma förutsättningar att genomföra kampanj och utforma sitt eget informationsmaterial, inklusive baksidan på valsedeln. Arbetet inom regeringen är så fördelat att det är jag som ska svara på denna interpellation. Alla de tre frågor ställt tar sikte på formerna för kommunala folkomröstningar, och mitt svar är begränsat till den saken. Behovet av särskilda regler kring förfarandet vid kommunala folkomröstningar hade diskuterats när lagen (1994:692) om kommunala folkomröstningar infördes. För att undvika eventuella konflikter om den formella hanteringen togs grundläggande bestämmelser om själva förfarandet in i den särskilda lagstiftningen. Kompletterande bestämmelser om fullmäktiges handläggning arbetades in i 5 kap. 23 § kommunallagen (1991:900). Av dessa regleringar framgår att det är fullmäktige som har den exklusiva och formella rätten att avgöra om en begärd folkomröstning i en lokal fråga ska hållas eller inte. Lagregleringen är begränsad till de mest grundläggande momenten i omröstningsförfarandet. Därutöver är det fullmäktige som ska fatta beslut om de ytterligare föreskrifter som kan behövas för att genomföra omröstningen. Frågor som sammanhänger med en folkomröstning är alltså en angelägenhet för den kommun där initiativet om en folkomröstning väcks. Som framgår av propositionen Lokal demokrati (1993/94:188) är det fullmäktige och inte någon annan som ska bestämma frågeställningarna och svarsalternativen. Mot denna bakgrund avser jag inte att ta några initiativ med anledning av de ställda frågorna. 112 (): Herr talman och ärade publik! Jag tackar statsrådet för svaret. Ett av de starkaste skälen till varför vi kristdemokrater har sagt nej till trängselskatteförsöket här i är just demokratiaspekten. Det är en fråga som man har fattat beslut om i ett maktpolitiskt spel på regeringsnivå. Man har beordrat sina lokala företrädare att mot deras uttryckliga vallöften införa en trängselskatt. Man ska fatta beslut om den i med statliga beslut i ryggen. Sedan ska den gälla inte bara för kommuns invånare utan även för kranskommunernas och självklart dem från hela som besöker . Men det gäller framför allt kranskommunernas invånare som gör resor in i och ut ur staden. Staten satsar i detta, fattar beslut om skatten och regleringen av den, kör över den lokala beslutsnivån och undergräver den kommunala självstyrelsen. Dessa demokratifrågor vill jag diskutera. Jag vänder mig till statsrådet . Han får inte svara på frågan. vill inte svara på frågorna. Hur kan man diskutera de lokaldemokratiska effekterna de statliga besluten? Vilket statsråd ska jag diskutera dem med? Det är faktiskt en mycket intressant fråga. Det är staten som reglerar försöket och har bestämt att det ska införas, hur det ska se ut och också formerna för detta. Det är ett statligt beslut i en kommun som i mycket hög grad berör hundratusentals människor runtom den kommunen och inte bara kommuninvånarna. Vi kan koka ned mina tre frågor till statsrådet till en central fråga. Hur ska alla som berörs av trängselskatteförsöket kunna få vara med och påverka detta försök? Det är staten som ska besluta om detta försök ska avslutas, och det är staten som ska besluta om detta försök ska permanentas. Statens remissinstans är tydligen enbart . I betänkande 2003/04:SkU35 som låg i kammaren när man beslutade om att införa trängselskatteförsöket diskuterades inte demokratiaspekterna alls utom i några få rader på slutet. Majoriteten bestående av socialdemokrater, miljöpartister och vänsterpartister skriver: När det gäller kommunernas invånares möjligheter att påverka beslutet anser utskottet att ett ställningstagande till dessa frågor bör anstå till dess att försöket är genomfört och utvärderat och en bedömning låter sig göras på basis av vunna erfarenheter. Men när och hur ska invånarna inte bara i utan i , och få komma till tals? Det är de frågorna jag vill diskutera. Ska de få vara med i den lokala folkomröstningen och tycka till? Hur tillvaratar staten sina intressen så att det blir en riktig och bra folkomröstning med rena alternativ och inte som det ser ut att bli just nu med kanske sex sju olika alternativ, om man lyssnar på senaste uttalanden? Det är en central fråga. Det är vi skattebetalare via riksdagsledamöternas beslut som stoppar in pengar i detta. Vi bestämmer regleringen av detta. Vi bestämmer faktiskt också om försöket ska permanentas eller avslutas. Men vi får enligt tydligen inte ha någon uppfattning om hur processen ska se ut. Vi kan tydligen inte uttala oss över det sätt på vilket man tänker fastställa om försöket ska genomföras permanent eller inte. 113 Statsrådet (): Det är otvivelaktigt mycket intressanta frågor som väcker i debatten. Jag har konfronterats med dem vid många tillfällen. Innan jag går in på dem och pekar lite grann vill jag säga följande. Det faller väl tillbaka, till viss del, allt det som väcks. Vem är det som är med i en folkomröstning? Vilka konsekvenser får ett sådant beslut? Berör det bara den egna befolkningen eller andra också? Jag har varit engagerad i det här men även mitt parti. Jag har ingen annan uppfattning än partiet i helhet om det. Vi har varit ganska restriktiva till kommunala folkomröstningar. Skälet är att de är väldigt komplicerade. När en politisk majoritet fattar ett beslut i vilken fråga det än må vara kan den alltid ställas till svars. Den kan ändra sitt beslut om det visar sig att man tycker att tiden har gått och det finns skäl att ompröva det. En lokal folkomröstning kan aldrig ställas till svars på det sättet. Folket kan inte ställa sig självt till svars. Det kan möjligtvis ske genom en ny folkomröstning. Men vi känner alla till processen. Problemet med folkomröstningar i allmänhet är att ta reda på efterbörden. Hur hanterar man det så att det också framstår som demokratiskt riktigt? Det är ofta väldigt populistiskt i debatten att säga att en folkomröstning är det yttersta av demokratin. Det är folket självt som säger hur det vill ha det. De flesta omröstningar visar att när processen har skett så uppstår missnöje. Man tycker att man har blivit demokratiskt misshandlad. Man berörs på ett sätt fastän man inte har kunnat vara med och säga sitt. Mitt konkreta exempel som jag skulle vilja peka på är den folkomröstning som hölls när ville byta län från till . Det utbröt en stor debatt. Människor som bodde i Sala kommun tyckte att de berördes. De fick en sämre service. Man hade haft ett gemensamt upplägg om sjukvård, tingsrätter, elverk och distribution tillsammans. Man hade haft logistik tillsammans. Det skulle brytas upp av en länsgräns. Hur kan man bestämma det i ? Varför får inte vi ta del av det här och säga vår sak? Så sade man. Precis detta är den komplexa frågan i lokala folkomröstningar. Därvidlag, när man tittar enskilt på dem, har jag egentligen ingen annan uppfattning än övergripande i sig. Det är alltid problem med vilka som är med och bestämmer när man ska hålla lokala folkomröstningar. Som jag sade i min inledningsdel är det upp till respektive fullmäktige när det gäller de kommunala folkomröstningarna. Det tänker jag inte lägga mig i från statlig nivå oavsett om det gäller ett länsbyte, bildande av kommun eller vad det kan vara. Jag tänker inte göra det ens när det gäller trängselskatt i . Frågorna har samma dignitet. Det är fullmäktige i som har fattat beslut, och de har den exklusiva rätten att både bestämma när man ska ha folkomröstning och vad folkomröstningen ska handlägga. Jag har fullt förtroende för den kommunala nivån och det kommunala självstyret. Jag har uppfattat att också har tyckt att det kommunala självstyret är bra och att man beslutar i det läget. Man kan ju inte byta fot bara för att det gäller en fråga som man själv inte gillar i grund och botten. Då tycker man visst att staten ska gå in. Jag vet inte om jag ska tolka på det sättet. Här är det tydligen läge för staten att gå in, för i grund och botten gillar inte trängselskatt. Jag tänker för övrigt inte nämna någonting om trängselskatt. Om vill diskutera den frågan får han väl vända sig med en interpellation till . Jag tänker inte ge mig in på det utan bara beröra komplexiteten vid kommunala folkomröstningar. Däremot kan man säga något om demokratiaspekten, oavsett vad för debatt som har förts just i den enskilda frågan. Det finns ändock en majoritet i som har tyckt att man ska införa trängselskatten. Annars hade den ju aldrig kommit till stånd. 114 (): Det här kanske är en fråga för talmannen. Vem ska man interpellera om man vill diskutera demokratiaspekterna utifrån trängselskatteförsöket? Det är en fråga som jag tycker att talmannen kan grubbla på och ge mig ett gott råd, så ska jag gärna rikta interpellationen till rätt statsråd. Om jag ställer den till säger han säkert att det är eller som jag ska diskutera frågan med. Om jag ställer den till får jag inte göra det. Det är inte helt enkelt.