prot · GS09109 · 2005-04-21 00:00:00 — Det vi har sett är att vissa kommuner har jobbat jättebra med IV-eleverna, verkligen genomfört bra utbildningar och heltidsstudier och satsat på de här eleverna för att de ska kunna komma igen och komma framåt, medan andra kommuner inte har gjort det. Det har haft att göra med att vi inte haft en nationell reglering av vad IV egentligen ska innebära. Det gör vi nu med den nya gymnasieskolan, och vi tillför kommunerna för att satsa på de elever som har störst behov av stöd och hjälp. Det är jätteviktiga satsningar. Om man menar allvar med att minska gruppen som hamnar i IV-programmet måste man också våga prioritera resurser i . Då fungerar det inte med den nationella skolpengen, och då fungerar det inte att säga nej till de vi vill satsa extra på de skolor som har störst problem i utsatta bostadsområden. 161 () replik: Vi moderater har större satsningar till kommunerna än ni socialdemokrater, så det står väl ganska klart vem som satsar mest pengar. Dessutom litar vi på att kommunerna har befogenhet att lägga pengarna där de bäst behövs. Den som började prata om IV var inte jag, utan det var som gjorde det i sitt anförande. Det var därför jag tog upp det. Jag vill gärna fortsätta på den tråden. För oss moderater är det självklart att varje skolform ska klara sitt beting, och inte skicka eleverna vidare för att låta nästa nivå reparera bristerna. Jag skulle vilja fråga om han delar vår uppfattning, och om svaret är ja hur han vill göra det. 162 () replik: har uttömt sin talartid, så hon kan tyvärr inte svara på frågan vad vill göra för att åstadkomma detta. Jag skulle vara lite intresserad av att höra de svaren. När det gäller ekonomin till kommunerna tvistar väl de lärde om vem som satsar mest på kommunerna. Min enkla slutsats är att om man nu ska genomföra ganska stora skattesänkningar i miljardklassen ska de pengarna tas någonstans ifrån. Jag antar att det slutligen blir de vanliga som får betala skattesänkningar. Men det kan vi ta i en annan debatt. När det handlar om att fokusera på de elever som har extra behov av stöd och hjälp måste man göra det i . Då måste man också våga prioritera resurser till de skolor där många elever lämnar utan fullständiga betyg. Det är inte så att det är bara tre elever per skola i ett slags genomsnitt, utan det finns vissa skolor som har större problem än andra. Då skulle politik, tror jag, leda helt fel. Jag tror att den viktigaste satsningen här är att våga prioritera de här eleverna och att göra det. Samma fråga som fick förut kommer jag att ställa till längre fram: Finns det någon övre gräns? Hur extra ska en elev som inte klarade engelskan behöva gå i ? Är verkligen bästa sättet att motivera den eleven att klara engelskan att hålla fast honom i ? 163 () replik: Jag lyssnade noga på inledningsanförande, och jag anar en ny ton när det gäller lärarnas roll och betydelse. Jag kan avslöja att jag under min första period här i satt i utbildningsutskottet och då tog på mig uppgiften att alltid försvara lärarna. Det var alltid dem man skällde på. Alla problem i skolan berodde på lärarna om bara de hade varit annorlunda . Därför är jag glad för den här förändringen. Lärarna i svensk skola gör ett bra jobb, men de får inte tillräckligt stöd av politikerna. Värdegrundsarbetet är viktigt. Det är jag den första att hålla med om. Förhållningssätt ska man jobba med. Men det räcker inte hela vägen. Alla som har jobbat i skolan vet att det uppstår situationer kan vi ta hur många exempel som helst när elever stör, förstör för sina kompisar, kommer , skolkar eller har ett beteende som måste leda till att lärarna på något sätt reagerar. De som har gjort det har aldrig kunnat räkna med stöd från s-politiker tvärtom. De har i stället anmälts för , till och med JO-anmälts . Det leder självfallet till att man hellre tittar bort än att ta itu med saker, därför att om man råkar ta i lite för hårt eller vad det nu kan vara vet man att man helt enkelt åker dit. vill vi förtydliga skollagen på det här området, och jag undrar vad säger om det. 164 () replik: Jag tycker att det är bra att vi kan hitta en enighet om att tala om lärarnas roll och betydelse i den svenska . Jag tror att det är jätteviktigt. Jag tror att det finns en poäng i att vi i skolpolitiken blir överens om fler saker som är bra i den svenska skolan och som behöver utvecklas ännu mer. Jag skulle gärna vilja se att vi talade mer om det i våra debatter, och inte bara om allt elände, som också kan finnas på vissa håll. Om lärarna tittar bort menar jag att lärarna inte fullgör sina uppgifter. Det är väldigt viktigt att säga det från politiskt håll. Vi har lärare i skolan, vuxna, som är ansvariga för att förhindra mobbning och trakasserier och att vissa elever inte känner sig trygga i skolan. Det här är en del av deras jobb och uppdrag. Vi får inte legitimera ett sådant beteende. Vi måste säga att det här är en jätteviktig del av lärarnas uppdrag och ledarroll. Jag vill ställa en fråga tillbaka: Vill införa åtgärdstrappa när det gäller att motverka de här företeelserna i skolan? 165 () replik: Ja, nu ramlade tillbaka igen. är det lärarna som inte fullgör sin uppgift. Tänk dig själv att man har ingripit men inte har kunnat få stöd från ledningen eller från politiker utan snarare tvärtom. Man kanske till och med har kolleger som har blivit anmälda. Det är inte så lätt då. Lärarna måste faktiskt känna att de har stöd både från det omgivande samhället, i form av föräldrar och andra, och från politiker. Därför måste skollagen vara tydlig. I är den betydligt tydligare. Man talar om vad som gäller och vad som inte gäller, och det tycker vi att den svenska skollagen också ska göra. Det krävs nämligen civilkurage av en lärare för att ingripa när nästan vuxna elever kanske bråkar med varandra ja, alla som har varit med i sådana här situationer vet vad man talar om. Men då måste de också ha det här lagliga stödet i ryggen, och det är det jag efterlyser. Nödvändiga åtgärder jag vill ha några exempel på det, . Vad är nödvändiga åtgärder? Vad får jag som lärare och vad får jag inte? 166 () replik: Jag tror att det är väldigt farligt. Om man nu ska ge lärarna stöd i arbetet att faktiskt ingripa och göra det som de ska göra i klassrummet, upprätthålla ordning och reda för att alla elever ska känna trygghet och få studiero, då får vi inte säga: Jo, vi förstår att man ibland tittar bort därför att det kan vara jobbigt. På samma sätt som att lagstiftningen måste vara tydlig, precis som man nu diskuterar en lagstiftning som innebär att lärarna ska ha rätt att vidta de åtgärder som är nödvändiga för att upprätthålla trygghet och studiero, tror jag att det är viktigt att vi i den här kammaren och på andra möten faktiskt är tydliga med att vi förväntar oss att lärare ingriper. Då har vi också gett dem stöd i att ingripa. Jag tror att det är jätteviktigt att vara tydlig på den här punkten. 167 (): Då var den stora ideologiska debatten avklarad i den här frågan. Det har varit en bra och intressant debatt. Jag vill så här slå ett slag för skoluniform. Jag motionerade om det , och på kuppen fick jag valsa runt i medierna i hela . Jag framställdes som lite småtokig för att jag vågade ha en sådan uppfattning. Och ändå visade det sig, när tidningen gjorde en enkätundersökning bland sina läsare, att stödde min uppfattning. Det gjorde de garanterat därför att de liksom jag tycker att modehysterin bland våra ungdomar har gått för långt. Det kostar enorma pengar för föräldrarna, eftersom föräldrarna tvingas spela med i detta. Alla vi som är föräldrar har hört tjatet om att alla andra har. Och föräldrarna vågar inte annat än hänga med därför att de vet att klädseln är något av det viktigaste som finns när det gäller mobbning. Den vanligaste orsaken till mobbning är klädseln. Så var det när jag var skolelev. Visst retade vi dem som var sämre klädda. Vi begrep inte bättre. Det kallades inte för mobbning varken ordet eller begreppet var uppfunnet men visst retade vi dem. Ungdomstiden är egentligen ett enda långt sökande efter identiteten, och som man söker sin identitet är man ohyggligt mån om att vara som alla andra. Det känner vi som är föräldrar till. Och det vet modeskaparna. Därför riktar de en kanonad av reklam till våra ungdomar. De ska ha detta och detta, och så uppstår egentligen en form av skoluniform. Men är det en skoluniform skapad av modeskapare som talar om hur man ska se ut för att vara inne. Det är en speciell sorts jeans, och det byts stil en gång för att vi ska tvingas köpa nya jeans. Jag tror att det sista är slimjeans, om jag minns rätt. Det är speciella jackor och så vidare, och det är dyrt för föräldrarna att spela med i detta. Och det här sprider sig ytterligare. ser vi exempel i skolorna på hur 1112-åringar kommer sminkade till skolan, piercade och utmanande klädda, och det bara rullar på. Jag är själv lärare, herr talman. Jag har till och med sett skräckexempel på tioåringar som kommer till skolan med bar mage, är piercade i naveln, har stringtrosor och så vidare. Jag tycker att det är dags att vi vågar säga ifrån. Barn är barn och ska så få lov att förbli. Vi vuxna måste våga ta vårt ansvar och säga stopp när det gäller den här modehysterin. Jag vet, herr talman, att frågan är laddad. Det är jag väl medveten om. Men jag kan inte för mitt liv begripa varför man inte kan diskutera den här frågan. Jag märkte detta när jag hade väckt min motion, när jag fick valsa runt i medierna. Sedan gick det några månader, och så var det här i som försökte införa en gemensam klädkod, och det blev en förskräcklig massa debattprogram och liknande. När det gäller en sådan här skoluniform menar jag naturligtvis inte en gammal engelsk modell med kortbyxor och knästrumpor, kavaj, vit skjorta och slips. Jag tänker mig en enkel skoltröja, kanske en tröja med skolans namn på. Detta är naturligtvis någonting som borde plockas fram gemensamt av skolan, föräldrarna och eleverna. Man borde kunna komma överens om någonting. Där hade varenda skolelev, oavsett skola, en snygg sweatshirt på sig med skolans namn. Alla verkade nöjda och glada över det. Där var ingen klasskillnad klädmässigt. Jag hoppas att många av er har följt det utmärkta programmet om den nakne kocken ni vet, som har tagit upp kampen mot den dåliga skolmaten i de engelska skolorna. I det här programmet flimrar elever runt i tv-rutan. De är klädda i en blå sweatshirt, och det ser snyggt och trevligt ut. Och det befriar föräldrarna från en förskräcklig massa kostnader. säger säkert någon att eleverna inte vill detta. Då måste jag kontra med att säga: Har vi vuxna abdikerat helt och hållet? Har vi inte ett ord med i laget? Sedan är jag inte heller säker på att det är riktigt sant att eleverna inte vill. Som lärare vet jag att i nionde klass, sista terminen, översköljs eleverna av kataloger om att man kan köpa en klasströja. Sedan kommer eleverna i skolråd och liknande överens om hur tröjan ska se ut, och så beställs det tiotusentals sådana runtom i . Sedan går eleverna, glada och stolta, runt med sin skoltröja på sig . Därför tror jag inte att det skulle vara så väldigt dramatiskt att försöka införa det här. Jag tycker, herr talman, att det är dags att våga ta strid mot modehysterin. Det är dags att våga värna våra barn. Jag vet också, herr talman, att jag inte har gehör för min åsikt. Men jag är precis som droppen som urholkar stenen. Jag lovar att jag återkommer. 168 () replik: Det är ett lite laddat ämne som du tar upp, om skoluniform. Jag skulle egentligen bara vilja fråga på vilket sätt du vill förena det här med att införa skoluniform med syn på en individualism och en skolgång där inte alla ska gå i precis samma spår. Och hur ska man kunna utröna vad som är rätt? Jag tror att man alltid är inne på en ganska farlig väg då. Är det du eller jag som vet vad som är rätt och rimlig klädsel? Eller är det en 13-åring som är piercad? Eller vem ska kunna avgöra vad som är rimligt och vad som är rätt? Jag tror att det är en ganska gammaldags syn att tro att den äldre generationen kommer att kunna säga vad som kan vara en rimlig klädsel för den yngre. Jag skulle vilja höra hur du kan förena det här med en individualistisk syn på människor. 169 () replik: Frågan är enkel att svara på. Jag har inte stöd i mitt eget parti för denna uppfattning, men jag kämpar för den i alla fall. Det är alltså inte uppfattning, utan det är min egen uppfattning. Jag tog chansen att gå upp här. Vem är det som ska bestämma detta? Är det vi vuxna? Är det jag? Är det du? Nej, jag tyckte att jag sade rätt så klart att detta ska göras gemensamt. Föräldrarna, eleverna och skolan ska kunna komma överens. Och jag är övertygad om att vettiga människor, som de flesta är här i , hade kunnat komma överens om det här. Jag måste då kontra med en fråga: Tycker att det är en vettig utveckling vi ser, hur klädseln sexualiseras alltmer långt ned i åldrarna hos våra skolelever? Jag tycker att det är en oerhört trist utveckling. Jag vill gärna slå ett slag för att bryta den. 170 () replik: Jag kan hålla med om en del. Jag kan bli orolig över vissa tendenser och över en sexualisering av ett mode riktat till väldigt små barn. Men jag tror aldrig att lösningen kan vara förbud eller att vi ska försöka styra hur människor beter sig. Jag tror att väldigt många känner, precis som jag alltid har känt, som mina barn gör och som väldigt många av deras kompisar gör, att klädsel är en del av ens identitet, en del av ens rätt att uttrycka sig och visa vem man är. Det tror jag inte att vi kan ta bort. Att bestämma tillsammans kan låta väldigt vällovligt. Problemet blir ju när man inte vill detta, att då tvinga barn, elever. När man säger: Jag vill inte ha den där tröjan som en del har bestämt gemensamt. Jag vill klä mig på ett helt anat sätt. Det är då problemet kommer. Ska vi göra ett intrång i den personliga integriteten för att vi anser att vi har bestämt vad som är rätt och fel kläder? 171 () replik: Vi ska inte styra människor. Där är vi överens, . Skillnaden är att här är det barn det är fråga om. Barn ska ledas med varsam hand. Jag tycker att vuxenvärlden i alltför stor omfattning har abdikerat och låter små barn ta ställning till frågor som i många fall till och med är viktigare än klädseln. Vi är på väg att abdikera fullständigt från vårt fostraransvar. Vi ska inte påverka människors identitet. Jag kanske är oerhört gammaldags, men jag tycker inte att barn har en färdig identitet. Den identiteten skapas under uppväxten, och vi föräldrar har ett oerhört tungt ansvar att hjälpa till att skapa den identiteten. Om vi abdikerar och säger till en elvaåring: Du får själv bestämma då har vi svikit som föräldrar. 172 () replik: Jag ska vara väldigt kortfattad. Jag tycker att det ligger mycket i vad säger. Modehysterin har gått för långt, liksom sexualiseringen av klädseln. Inte minst gäller det också dyra kläder. Föräldrar har ju ett elände med att köpa kläder som barnen ska ha för att inte bli retade i skolan. Men det jag kan vända mig mot är att vi skulle lagstifta. Ska vi besluta om det här, att varenda skola i hela ska införa någon typ av skoldräkt som jag i så fall hellre skulle kalla det än skoluniform? Nej, jag tror att varje skola måste få avgöra det själv. Då kan man komma överens i den mindre skalan, elever, föräldrar och lärare tillsammans. Då börjar det säkert också i de lägre åldrarna. Sedan får man väl se hur det utvecklas och om man kan fortsätta också högre upp. Men det är inte en fråga för riksdag utan för den enskilda skolan. 173 () replik: Där är vi överens, och jag. Det ska naturligtvis inte lagstiftas här i riksdag. Men jag tycker i alla fall att har en uppgift mer än att bara lagstifta. Det är oerhört viktigt vilken signal man skickar från riksdag. Jag skulle önska att varje skola fick bestämma själv, men jag är tveksam till om de verkligen får det. Jag är övertygad om att om en skola hade försökt införa detta hade någon förälder protesterat, gått till eller vad vet jag. Så jag tror faktiskt inte en sekund att skolorna själva får bestämma. Men jag hade önskat att det hade varit på det viset. Då hade jag varit nöjd. Överläggningen var härmed avslutad. (Beslut skulle fattas .) 12 § Elevhälsa, m.m. Föredrogs utbildningsutskottets betänkande 2004/05:UbU10 Elevhälsa, m.m. Förste vice talmannen konstaterade att ingen talare var anmäld. (Beslut skulle fattas .) 13 § Särskolan och specialskolan Föredrogs utbildningsutskottets betänkande 2004/05:UbU11 Särskolan och specialskolan. 174 (): Plösligt ringde telefonen. Det var ordföranden i som ringde och sade: Vet du vad som är på väg att hända? Den statliga vill stänga specialskolan , landets bästa skola för blinda, multifunktionshindrade barn. De skulle i stället, mot sin vilja, integreras i hemkommunernas skolor, skolor som de redan prövat och misslyckats i eller rättare sagt: skolor som redan misslyckats med att ge barnen det stöd och den sociala miljö de behövde. Barnen kom mot sin vilja att avföras från specialskolans målgrupp. De döva fick vara kvar eftersom man från regeringshåll påstod att de hade en särskild språkmiljö. Men att blinda, multifunktionshindrade barn också har en egen språkmiljö och delvis kommunicerar via beröring togs det ingen hänsyn till. Debatten blev intensiv. Vänstern och splittrades. Regeringen har ända stegvis tvingats backa. Specialskolorna kom inte att stängas direkt. De barn som redan var där skulle få gå färdigt. Sedan kom stängningen. Vid de kvarvarande resurscentren skulle en skoldel finnas eftersom debatten visade att det helt enkelt inte gick att klara behoven i hemkommunerna. Barnen skulle få komma på visstidsbesök till Resurscenter syn , som det som blev kvar när avvecklades började kallas. Visstid kom i efterhand på Orwellsk nysvenska att omtolkas till att betyda hela skoltiden eftersom behovet bevisligen fanns. Sedan kom nästa förändring. Resurscenter syn , som alltså tidigare hade hetat, fick återigen heta just . Men den fick inte, herr talman, vara en skola. Det är enligt lagen inte ens en skola utan just ett resurscenter. På varje punkt har regeringen fått fel och tvingats backa jämfört med det ursprungliga förslaget. Men man har tyvärr bara gjort det till hälften, så resultatet är en försämring för barnen. Resultatet av denna, tycker jag, kränkande reform blev att barn med funktionshinder nu ska kunna gå hela sin skoltid i något som inte är en skola, utan klasskamrater och med stor osäkerhet om framtiden. En skola för alla, som var regeringens slagord för att stänga några av landets bästa skolor, visade sig betyda att det inte ens blev en skola för vissa. Beslut om visstidsplacering ska enligt regelverket fattas med hänsyn till elevens behov och förutsättningarna för hemkommunen att ordna en utbildning av motsvarande kvalitet. Här finns ingen rätt för barnen eller valfrihet inskriven, vilket ger osäkerhet. Att regeringen tvingats backa på så många punkter visar att förslagen som tvingades igenom inte var genomtänkta. De var inte konsekvensbeskrivna, och de var inte förankrade. Trots att Socialdemokraterna i regeringen och i denna kammare förnekat alla brister har man tvingats anpassa sig efter de brister vi har belyst. Hela hanteringen lämnar en minst sagt tråkig eftersmak. Först stängs specialskolor. Sedan utreder regeringen konsekvenserna av beslutet och får lappa systemet i efterhand. Varken i , i den efterföljande propositionen eller under utbildningsutskottets behandling gjordes en analys av om kommunerna kompetensmässigt klarar uppdraget att ge en fullgod utbildning till alla elever med funktionshinder eller om de klarar det ekonomiskt. Med lite perspektiv, herr talman, måste jag säga att ingen fråga jag följt under mina år i politiken varit lika illa hanterad som skolan för barn med multifunktionshinder. Jag noterar att utskottsmajoriteten inte tycker någonting. Man tänker ingenting, man skriver ingenting, man resonerar ingenting, man motiverar ingenting i dagens betänkande. Omfattningen av reservationerna är ju lika lång som omfattningen av hela den samlade utskottstexten. Här hänvisas, som brukligt numera är i utbildningsutskottet, till en mångfald av utredningar och kommittéer. Det kan vara som ska beredas, eller som ska beredas. Det gemensamma är att utbildningsutskottets majoritet fullständigt har kapitulerat. Andra får tycka. Andra får tänka. Andra får resonera. Andra får föreslå. Andra får beskriva. Men utbildningsutskottet är ständigt passivt inte en egen tanke! Man agerar som i Grindslanten åt regeringen. Därför har längre fram i debatten alla möjligheter att tillföra ny information om majoritetens sätt att tänka eftersom det inte finns en siffra eller en bokstav redovisad kring detta i dagens betänkande. För oss moderater, för de borgerliga i alliansen vill jag säga, blev debatten om en väckarklocka med konsekvenser för politiken långt utanför specialskoleområdet. Det centrala i vår skolpolitik är att skapa förutsättningar för att varje individ ska komma till sin rätt. Debatten om visade vikten av valfrihet för alla skolans elever och att den kanske är viktigast för dem som ingen valfrihet har, nämligen de funktionshindrade, de med särskilda behov. Barn med funktionshinder ska ges möjlighet att välja skola som alla andra elever utifrån kvalitet, profil på undervisningen eller social miljö. Man ska inte hänvisas till en skola utifrån om den har hiss eller inte, som det är . Skolans innehåll och kvalitet kommer ständigt i skymundan, i varje debatt om skolan, och i synnerhet när det gäller elever med funktionshinder. I stället pratar regeringen huvudmannaskap. handlar det om misstro mot friskolor, ibland om misstro mot specialskolor. Det är sak samma; det handlar om huvudmannaskap, inte kvalitet. Vi ser en brist på speciallärare. Ju mer specialiserad inriktning de har desto större är bristen. Vi ser ett socialt utanförskap bland många elever med funktionshinder. Vi ser bristande anpassning av miljöer, bristande valmöjligheter, tvångsavveckling av specialskolor. Och vi ser en majoritet som driver detta som om det vore en reform. Vi avvisar fullkomligt regeringens systemkramande och försöker i stället bygga skolan efter barnens behov. Många föräldrar kan berätta om årslånga strider med hemkommunerna om resurser till sina barn. Alla landets kommuner, oberoende av storlek, oberoende av resurser, kan ju inte vara lika duktiga på att undervisa elever med alla de typer och grader av funktionshinder, och kombinationer av dem, som finns. Det vet föräldrarna. Men regeringen och majoriteten i stänger specialskolor utan att intressera sig för hur alternativen ser ut, eller utan att ens se till att det finns några. Beslutet att stänga och och i stället hänvisa barnen till deras hemkommuner fattades i fullkomligt blindo. Vi vet att barn med multifunktionshinder, eller för den delen med hörselskador eller språkstörningar, kan behöva en möjlighet att läsa på specialskola under hela eller delar av sin skoltid. Då går det inte att bara stänga skolor och inför föräldrarna låtsas som om problemen därmed är lösta. Integration är en rättighet, men det är inte en skyldighet. Jag har sagt det i många debatter, och jag säger det igen: Barn är inte integrationspolitiska verktyg. Varje förälder har en rättighet och en skyldighet att se till att barnet finns i den för barnet allra bästa skolmiljön. Om barnet inte accepteras, om det inte kan delta i lekar och socialt liv, i fritidsaktiviteter eller i all form av undervisning, är det inte integrerat mer än till namnet. Där finns ett utanförskap. Vi tycker att det är häpnadsväckande att regeringen flyttat integrerad skolgång från att vara en rättighet till att se det som en skyldighet till politiken. Vi menar att funktionshindrade barn i lag ska tillförsäkras rätten att välja skola och möjligheten att välja kvalitet, pedagogik och social miljö. Från moderat sida avsätter vi nya pengar för att säkerställa detta.