prot · GT0930 · 2005-11-15 00:00:00 — De ska också medverka till att uppnå en nationell likvärdighet inom vården. utarbetar nationella riktlinjer för behandling av de största cancerformerna, bröstcancer, kolorektal cancer och prostatacancer. Det sker utifrån en helhetssyn på cancervården. Inom cancersjukvården bedrivs vårdprogramarbete, huvudsakligen på regional nivå och i regi av regionala onkologiska centrum. Gemensam verksamhet för dessa centrum är regional cancerregistrering samt regionala eller nationella vårdprogram och kvalitetsregister för olika tumörgrupper. De nationella riktlinjerna kommer att komplettera vårdprogrammen genom att de inkluderar hälsoekonomiska bedömningar och förslag till prioriteringar. Avsikten är att de nationella riktlinjerna ska fungera som utgångspunkt för vårdprogram så att dessa blir likartat utformade över landet. Riktlinjerna kommer att skickas ut på remiss till berörda specialitetsföreningar . avser att genomföra sex regionala beslutsfattarseminarier med politiker, tjänstemän och professionerna i vården. Ett syfte med seminarierna är att främja det regionala utvecklingsarbetet mot en likvärdig och effektiv vård. En cancervård av hög kvalitet är oerhört viktig, och jag vet att sjukvårdshuvudmännen vidtar en rad åtgärder för att förbättra sin cancervård. Det är min förhoppning att de nationella riktlinjerna för cancervården ska leda till en ökad effektivitet och en optimal cancervård i hela landet. Jag vill avvakta resultatet av arbete innan jag tar ställning till om det finns behov av att överväga ytterligare åtgärder. 21 (): Tack så mycket för svaret, statsrådet. Precis som statsrådet sade är detta egentligen ingen ny fråga. Den har funnits . En före detta kollega, , har i kammaren diskuterat denna fråga . Men den svenska cancervården är hårt pressad. får ungefär varannan person en cancerdiagnos . Av de barn som föds räknar man med att ungefär vartannat kommer att få en cancerdiagnos. Trots att cancervården har gjort stora framsteg dör en kvinna i av bröstcancer var . satsar visserligen mest pengar på cancerforskning i en stor undersökning som gjorts, men de länder som satsar mest på forskningen spenderar automatiskt inte mest på nya mediciner. , och är länder som snabbare tar till sig utvecklingen och ger nya behandlingar. På tal om forskning och utveckling kan vi väl i detta sammanhang också notera att av de medel som går till cancerforskning kommer från insamlade medel och inte från statliga medel. Hur är det då i ? Hur tas man om hand? Får man de effektivaste läkemedlen eller tvingas läkarna att skriva ut gårdagens mediciner? Det är stora regionala skillnader i behandling. Det visas nu i medierna, i debatter och när patienter berättar hur de har det. De här regionala skillnaderna kan bero på bristande kunskap, på behandlingstraditioner eller faktiskt på det klinikerna berättar, att nu finns det behandlingsmöjligheter och nya läkemedel men man har inte råd därför att kostnaderna för läkemedel har lagts ut på klinikerna på det sätt som har skett. Nya dyra läkemedel kan man inte använda. Här ser vi stora regionala skillnader. Hur länge ska vi låta de här regionala skillnaderna pågå, statsrådet? Var man bor i land har nämligen blivit en överlevnadsfråga. Bara i skulle man behöva ett resurstillskott på för att ge en patient med specifik bröstcancer den mest optimala behandlingen. I behandlar man fler patienter med små tumörer, prostata, än i , och i behandlar man många fler. Detta är känt av statsrådet. Jag vet det. Det visar bara att vi har väldigt stora regionala skillnader som vi alla är oroliga för. Folk har nämligen litat på professionen. När man får ett läkemedel tror man att det är det bästa, inte att pengarna faktiskt är slut på kliniken. Cancervården står inför stora utmaningar. Vi vet att demografin gör att vi blir alltfler äldre. Därmed får alltfler cancerdiagnos. Problemet är, statsrådet, att ingen håller i spakarna när det gäller den samlade cancerverksamheten i , varken eller om vi ser framåt. Det är det en cancerplanering skulle syfta till, en framförhållning. ordförande, , talar nu om att han kan tänka sig att det finns behov av en nationell cancerplan. Det är snart bara vårdministern kvar, även om jag tycker mig se en viss öppning och ett förändrat synsätt. Det måste vara dags, tror jag, att ändra det här. Vi ser behoven, vi ser orättvisorna, vi ser att professionen är beroende av en sådan plan och vi ser att patienterna är oroliga för att de inte får den mest optimala vården. 22 (): är det nog bara minister kvar som inte vill ha en nationell cancerplan. WHO, , har rekommenderat en nationell cancerplan i samtliga länder. ECCO 13, en stor europeisk konferens om cancer som avslutades, kom med samma rekommendation till EU:s medlemsländer. Detta är en folksjukdom som vi behöver samverka bättre kring. Därför behövs nationella cancerplaner. Verksamhetscheferna vid 24 onkologiska kliniker gick för sedan ut och krävde en nationell cancerplan. Patientorganisationerna kräver en nationell cancerplan. Det är alltid lite dimmigt varför ministern inte vill ha en nationell cancerplan. Men sammanfattningsvis kan man väl säga: Nej, vi ska inte lägga oss i självstyre. har ju , ordförande, gått ut och sagt att han allvarligt vill fundera på en nationell cancerplan. Det man nu funderar på i hoppas jag också sprider sig till och till departement. Varför ropar alla på en nationell cancerplan? Bakgrunden är att vi så gärna vill tro att vården av de svårast sjuka fungerar, att i alla fall de som får cancer i vårt land, ett land som tar ut så höga skatter, får en väldigt bra vård. Men är det så? Det finns väldigt stora brister. Väntetiderna för den som får en diagnostiserad cancer är för långa. Behandlingsteknikens kapacitet är på många ställen otillräcklig, vilket gör att man får vänta alldeles för länge på till exempel strålning. Många patienter känner sig vilse i systemet. Man vet inte vem som har det yttersta ansvaret för ens vård, vilket är oerhört frustrerande i ett läge där man drabbats av en så allvarlig sjukdom. Bemötandet är inte alltid så respektfullt som vi skulle önska. Många som får ett cancerbesked får det fortfarande per telefon. Och kvaliteten varierar beroende på var i landet en patient bor. Patientorganisationerna har gått så långt att man i en debattartikel pekade på att vissa måste dö i onödan för att de regionala skillnaderna är så stora. Verksamhetscheferna vid de 24 onkologiska klinikerna skrev så här för sedan i en debattartikel: har vi alla märkt påtagliga förändringar i förutsättningarna att upprätthålla en högkvalitativ och jämlik cancersjukvård över landet men också att snabbt föra in nya metoder i sjukvården. Det är en ganska stark alarmklocka. I samma artikel sade verksamhetscheferna att beslutet som har fattat, om att cancersjuka alltid ska prioriteras i prioritetsgrupp 1, har de fortfarande inte sett några effekter av inom cancervården. Det är djupt allvarligt. skriver på ledarplats att det är dags att stoppa lotteriet i cancervården med anledning av de lokala och regionala skillnaderna. Det är klart att det på många sätt bedrivs en mycket bra cancervård i . Det ska vi inte glömma bort. Men är det djupt bekymmersamt att med en socialdemokratisk regering skriver verksamhetscheferna på ett antal onkologiska kliniker att cancervården blir allt sämre i synnerhet som vi vet vilken folksjukdom cancer är och kommer att vara . får i genomsnitt 130 svenskar besked att de har cancer. Det innebär att drabbas 48 000 personer. Det är lika många som bor i . Det finns bedömningar som säger att kommer varannan svensk att drabbas av cancer under sin livstid. Det är en nationell utmaning av gigantiska mått. Jag har två frågor till till följd av hennes svar. Hur stora regionala skillnader kan acceptera? Följden av att inte ta ett nationellt grepp är att acceptera regionala skillnader. Hur ser ministern på internationella organisationers, till exempel , rekommendationer? Spelar de ingen roll för ? 23 (): Hälso- och sjukvård är en av välfärdens mest centrala uppgifter. Rätt behandling och vård när man är sjuk är ofta skillnaden mellan liv och död. Det gäller inte minst inom cancervården. angelägna interpellation pekar på att cancervården är ojämlik. Vi från instämmer i detta. Ska svenska cancerpatienters framtid vara beroende av var de är bosatta? Är statsrådet beredd att lyssna när läkare i , , och säger att de inte kommer att kunna ge sina patienter nya moderna läkemedelsbehandlingar trots att de vet att dessa behandlingar kan rädda liv? Var tredje svensk får cancer. kommer närmare 50 000 personer att få en cancerdiagnos. Hälften av dem kommer att dö av sin cancersjukdom, och hälften kommer att överleva tack vare modern cancerbehandling. Det finns nya registrerade läkemedel och behandlingsmetoder som kan bota om de ges i ett tidigt skede av sjukdomen. Ett exempel är när någon drabbas av cancer i bukhinnan. Det handlar om ungefär hundra personer i . Väntetiden för operation är fyra . Vi kan jämföra med länder som och . Där är väntetiden . Det är lätt att förstå att tack vare en kortare väntetid ökas förutsättningarna för att patienten ska bli frisk. Cancervården kostar mycket. Men kan verkligen samhället tveka när det gäller investeringar som kan rädda människoliv? Några kan aldrig bli botade från cancern men ändå leva ett förhållandevis normalt liv tack vare mediciner och andra behandlingsmetoder. De kan arbeta och leva ett aktivt liv med en sjukdom som hålls i schack. Ett besked om cancer tillhör de allra svåraste beskeden att ta emot. Då måste allt bli så bra som möjligt. Det ska vara lika rätt till samma behandling oavsett bostadsort. Det måste ändå vara innebörden av en optimal cancervård. 24 (): Jag vill också tacka för denna synnerligen angelägna interpellation. Jag får både brev och telefonsamtal i frågan. Jag har hela mitt yrkesverksamma liv varit sjuksköterska på en canceravdelning, och jag ska villigt erkänna att jag till tyckte att det inte behövdes en cancerplan. Jag har också tyckt att det här bör kunna ordnas inom landstingen och inom professionen. Men allteftersom utvecklingen har gått fortare fram och det har kommit alltfler rön om bättre behandlingsmetoder och bättre vårdmetoder är det för mig fullständigt självklart att vi måste ha en cancerplan. Då måste vi ha en cancerplan som går före. sade att någon måste hålla i spakarna. Det är riktigt tänkt. Det ska vara ett lok som tuffar på och vet vartåt man vill. Detta är så viktigt just för att vi har fått bekräftelse på att cancervården är ojämlik över landet. Jag vill ställa några frågor till . I sitt svar sade hon att det ur den högspecialiserade vårdens perspektiv kan vara rationellt att formulera vårdprogram och andra regler för hur grupper av patienter med samma diagnos ska hanteras. Det är en märklig utgångspunkt och ett märkligt perspektiv. Det måste väl ändå vara patientens, den vårdbehövandes, perspektiv och rättighet att få den allra bästa vården, det allra senaste enligt vetenskap och beprövad erfarenhet. Det kan inte vara sjukvårdshuvudmännen som i första hand ska vara argumentet för att skapa en plan. kan vi se att patientorganisationerna ställer krav. Det är väl eller som det var en artikel i en av tidningarna. Det var bland annat ordförande som skrev om ojämlikheter, och så vidare. Det känns så viktigt. Vad menar med att det skulle vara ett problem för en cancerplan med en patient med flera sjukdomar? Det kan väl inte vara så att inte alla med en cancersjukdom ska ha samma rättigheter om de råkar ha en sjukdom till? I så fall ska det förklaras. Den andra frågan gäller behovet av viss specialutbildad personal. kom det larm om att det saknades till exempel onkologsjuksköterskor. Jag tror att det var på KS. Hur ser det ut ? En cancerplan ska också se till att det verkligen finns personal för att ge vård. Det är viktigt att komma ihåg personalens enorma roll. Vad vi ändå beslutar i , vilka förslag regeringen än lägger fram, är det någon som ska utföra detta för att det ska komma patienten den enskilda människan till godo. Utifrån vilka perspektiv ser att behovet av olika personalgrupper för cancervården hålls under lupp? 25 Statsrådet (): Cancer är en folksjukdom. Det har alla debattörer här vittnat om på olika sätt. Allt tyder på att det är en sjukdom som kommer att växa i takt med att vi blir en åldrande befolkning. Det finns all anledning att ägna cancersjukdomarna stor uppmärksamhet. Det är också viktigt att komma ihåg att cancer är många olika sjukdomar. Det finns kanske 200 olika cancerdiagnoser, och de är olika till sin karaktär. Några liknar varandra, och andra gör det inte. Därför är det inte alltid säkert att det går att tala om cancer som något enhetligt. Cancerdiagnoserna ser olika ut. Hur bråttom det är med olika insatser skiljer sig mellan diagnoserna men förstås också i de olika individuella fallen. Som flera debattörer och även tar upp är det oacceptabelt med stora regionala skillnader i vården. Det gäller cancervården och all annan vård det är oacceptabelt. Det finns anledning att befara att skillnaderna är större i cancervården just därför att cancervården lyckligtvis utvecklas så snabbt. Nya metoder, nya behandlingsmetoder, nya läkemedel och nya kunskaper kommer i snabb takt inom cancervården, implementeras olika fort och prioriteras på olika sätt av olika sjukvårdshuvudmän. Därför menar jag att det är helt nödvändigt med ett nationellt ansvar för att se till att vi har likvärdig vård i hela landet, att vi gör likvärdiga prioriteringar hos alla sjukvårdshuvudmän trots den medicinska bedömningen. I de delarna tror jag inte att man kan säga att det är upp till varje sjukvårdshuvudman att göra dem, utan det är medicinska bedömningar, som inte bör skilja sig åt i olika delar av landet. Där har vi ett nationellt ansvar, och därför tar vi fram nationella riktlinjer. De nationella riktlinjerna kommer att innehålla stöd för prioriteringar, med en prioriteringsgrad från 1 till 10. De kommer att innehålla riktlinjer om vilka metoder som inte är vetenskapligt underbyggda eller tillräckligt beprövade för att användas, till exempel vilka metoder som bara kan användas i forskningssyfte och vilka metoder som bör användas. Väntetider är en annan sådan fråga som kommer att tas upp i nationella riktlinjer. Där menar jag att vi ska ha ett nationellt ansvar och åstadkomma en större nationell likvärdighet. kommer nationella riktlinjer för tre stora cancergrupper: bröstcancer, prostatacancer och kolorektal cancer. Det finns många fler cancergrupper att ta upp. Där tror jag inte att vi har några meningsskiljaktigheter. De frågor som har kommit upp i diskussionen har framför allt gällt prioriteringar, och där har vi inte skilda åsikter. Jag tycker att vi behöver nationella riktlinjer för prioriteringar, och de bör utformas på ett sådant sätt som arbetet med de nationella riktlinjerna är ett exempel på. Jag tycker att det är ett bra arbete, och jag har också höga förväntningar på att den remissbehandling som kommer att ske i vår ska hålla mycket hög klass. Det man kan fråga sig är: Ska vi också samla andra åtgärder som gäller cancer tillsammans med riktlinjerna i vad man skulle kunna beskriva som en cancerplan? Jag utesluter inte detta. Vi har ju andra planer där vi har skurit det på en annan ledd. Till exempel föreslår WHO att preventiva insatser ska finnas med i en cancerplan. Ja, har vi dem i folkhälsoplanerna, där vi sammanför preventiva insatser mot cancer med preventiva insatser mot hjärt-kärlsjukdomar, eftersom det ganska ofta är samma insatser. Men man kanske ska lyfta ut de preventiva insatserna och koppla dem till riktlinjerna och ha det samlat. Jag vet inte säkert, men jag utesluter inte det. En liknande sak gäller den palliativa vården, tyvärr aktuell för många cancersjukdomar. Ska vi skilja ut den palliativa vården för cancerdelarna, eller ska vi samla den tillsammans med annan palliativ vård? Det här är frågor som vi har anledning att diskutera vidare. 26 (): En cancerplan handlar om en planering för att använda resurserna rätt, och det kan inte vara fel en strategi för den samlade cancerverksamheten, inte , , utan också om fem och . Det handlar om det perspektivet. Där tycker jag att missar poängen. Det handlar om situationen inte , utan också . Vi måste identifiera nuvarande problem men kommande behov och planera för hur man ska kunna använda resurserna bättre. Det handlar om att få en jämförande standard och helt enkelt få prioriteringsinstrument, men också var inne på det om vikten av förebyggande insatser, forskning och utveckling och utbildning. Det är många aktörer som måste in i en sådan här planläggning. Många länder i har redan en cancerplan, till exempel , och . Trots att WHO har utarbetat en stark resolution har inte antagit den. Vad gäller en cancerplan säger just att professionen själv måste utarbeta prioriteringar. har i uppdrag att utveckla de här riktlinjerna, behandlingen av patienter med svåra sjukdomar och de riktlinjer som sedan ska ge vårdprogram. Men riktlinjerna fördelar inte resurser och planerar inte för framtiden, och det är det som en cancerplan också måste innehålla. Om nu professionen ser att vi behöver en plan som genomsyrar hela cancervården, och vi behöver en bästa behandlingsform oavsett bostadsort, måste det väl ändå vara politikernas ansvar att den som drabbas får tillgång till den mest optimala vården. Allt annat bryter mot hälso- och sjukvårdslagen, att var och en ska ges den mest optimala vården varhelst man bor. Det finns inte . Därför anser jag att jag är ansvarig, och ytterst ansvarig, för att här i med utgångspunkt i hälso- och sjukvårdslagen garantera att alla får den vård de har rätt till, att man får den bästa vården oavsett bostadsort. Det ska vara den bästa vården , men vi ska också planlägga för den bästa vården om fem, tio och . Min fråga till blir: Vad ämnar göra mer än att hänvisa till riktlinjer och , när det handlar om att vi ser att hälso- och sjukvårdslagen inte efterföljs? 27 (): Det var ett bra svar från när hon sade att det är absolut nödvändigt med likvärdiga bedömningar över landet. Vårt stora bekymmer är att det inte ser ut så i cancervården . Jag kan ta ett exempel ur en artikel i . Där kan man läsa att verksamhetschefen från deklarerar följande: De här resultaten för Herceptin det är ett nytt läkemedel för att behandla cancer är naturligtvis ett framsteg, det är ju roligt! Men ofta hamnar vi i det läget att vi istället tänker att Herregud, hur ska vi ha råd med detta? I för Hans Starkhammar ett liknande resonemang när han säger så här: En försiktig inställning till nya läkemedel ger en viss trygghet, på så sätt att man inte hoppar på fördyringar av sjukvården som man inte säkert vet ger effekt. Det är klart att det perspektivet är bekymmersamt. Perspektivet är inte trygghet för patienten, utan perspektivet är trygghet så att man inte ska få fördyringar. Det beror inte på att dessa människor i eller inte vill ge den bästa vården. Det beror på att vi inte har ett samlat grepp. Det beror på att när vi låter läkemedel landa på den enskilda kliniken är risken stor att den ekonomiska realiteten gör att man inte ger den bästa behandlingen till patienten. Vad gäller forskningsresurser beror det på att ni i regeringen har fört en politik där man inte klarar av att koncentrera forskningsresurserna till de vetenskapligt mest framstående miljöerna, vilket kommer att vara helt avgörande för cancerforskningen framöver. Det är ytterligare en sådan sak som en nationell cancerplan skulle kunna ta ett grepp om. För sedan presenterade 22 förslag för bättre cancervård där vi tog ett samlat grepp om cancervården. Läs dem gärna! Ta gärna till dig av dem! Det är förhoppningsvis ett första steg till att vi tar den nationella cancerplanen. Men det finns mycket annat att göra, till exempel att höja lönerna för strålningssjuksköterskor och se till att, som jag sade, koncentrera forskningsresurserna. Jag skulle allra sist, herr talman, vilja upprepa frågan till : Hur ser ministern på WHO:s rekommendation? Gäller den inte , när inte delar WHO:s bedömning att vi behöver en nationell cancerplan? 28 (): Vad kostar det att rädda liv? En vanlig jämförelse är att ta fram siffror från . beräknar att det kostar att rädda ett liv genom att bygga ny motorväg. Visst ska vi bygga motorvägar, men måste vi vara beredda att rädda liv på våra sjukhus. Läkarens huvuduppgift måste vara att se till patientens bästa. Han eller hon ska inte behöva välja bort patientens bästa för att kunna klara av en landstings- eller regionbudget. Jag undrar vilket råd statsrådet har att ge till cancersjuka män och kvinnor i och . Ska de behöva flytta för att få rätt behandling och bättre möjligheter att överleva? Vi har redan hört att antalet cancerpatienter i har ökat , och vi vet att ökningen kommer att fortsätta. Var tredje svensk som lever kommer att drabbas av en cancersjukdom under sin livstid. De och deras anhöriga har rätt till ett värdigt omhändertagande. vill verka för ett tryggare samhälle där medborgarna får rätt vård och rätt omsorg oavsett var i landet de är bosatta. 29 (): För 30, 40 eller , när människor fick det vi då kallade kräfta, fanns det i princip inte några behandlingsformer. När människan fick kräftan visste man att det var en begränsad tid man levde. Jag tror att väldigt många provinsialläkare och kirurger tröstade de människor och familjer som drabbades och gjorde vad de kunde. Men alla visste att det inte fanns botemedel. Det är nu , och vi har kommit oerhört långt i behandlingen av cancersjukdomar. Jag tror att vi har kommit så långt att inte ens professionen trodde att man skulle komma så här långt . Det har varit oerhört glädjande. Vi vet ju att de allra flesta blir botade . Vi vet hur enormt framgångsrik leukemibehandlingen för barn har varit, även för vuxna, och behandlingen av andra cancersjukdomar, eller maligna sjukdomar, vad man nu säger. Det är så fantastiskt. Det tycker jag att man ska säga i den här talarstolen också . är det så att när man sitter med en människa som har fått en livshotande sjukdom och säger att visst du har fått den här livshotande sjukdomen men vårt landsting har inte råd att ge dig den bästa behandlingen har vi kommit in på ett plan som har en djup etisk dimension. Jag tycker utifrån min människovärdesprincip och utifrån hälso- och sjukvårdslagen att vi ska ge alla den vård som är bäst i situationen. 30 Statsrådet (): Det är mycket allvarligt om man gör olika prioriteringar och bedömningar i olika landsting utifrån samma grundläggande medicinska bedömning. Det behöver vi åtgärda. Jag räknar med att nationella riktlinjer kan fylla den rollen. Om de inte skulle fylla den får vi väl överväga andra åtgärder, men vår erfarenhet av nationella riktlinjer är att de är mycket kraftfulla och fungerar mycket effektivt som styrinstrument i sjukvården. Så det tycker jag att vi ska åtgärda. Vad som är rätt prioritering och rätt bedömning tycker jag däremot inte att vi ska ta ställning till som politiker. Det är en medicinsk bedömning. Den måste man göra. Det är ett svårt arbete som nu bedriver tillsammans med professionen om när en viss behandling är relevant, när den är lämplig, när man ska börja använda ett nytt läkemedel, när det är tillräckligt beprövat för att tas in. Det är inte vår sak att avgöra, men vi ska se till att vi har tillräckligt goda förutsättningar för att använda det och för att bedömningarna blir likvärdiga. Och de som har att göra bedömningarna ska ha stöd för att göra dem. Som jag sade i mitt tidigare inlägg tror jag att det kan finnas anledning till, och jag säger inte nej till, att vi samlar olika delar kring cancervården gemensamt i en plan med det som WHO tar upp i sin rekommendation. Man vill samla preventiva insatser, aktiviteter för tidig upptäckt, diagnostik, behandling, smärtlindring, palliativ vård, forskning och registreringar tillsammans på ett ställe. har vi det samlat på olika ställen.