prot · GT0914 · 2005-10-13 00:00:00 — Regeringen förbereder nu en särlagstiftning för hälso- och sjukvård för asylsökande. är inte minister, men jag passar på att ställa en fråga till om den särlagstiftningen. Varför behövs det en särlagstiftning om hälso- och sjukvård för asylsökande? 207 () replik: Jag ska gärna erkänna att jag inte har tagit del av det förslaget till lagstiftning. För mig är det viktigt att man får den akuta medicinska insats man behöver när man vistas i det här landet. Däremot ställer det sig svårare att säga till människor att komma hit och söka asyl, och sedan har de rätt till alla planerade ingrepp och annat som de kan tänkas vilja ha. Men jag ska ärligt säga att jag inte är expert på detta område och vill inte gå djupare in i frågan. Jag har inte läst den promemorian. 208 () replik: Enligt nuvarande lagstiftning får asylsökande akutsjukvård. Barnen får också hälso- och sjukvård. Men det som förvånar mig är att man nu anser sig behöva ha en särlagstiftning bara för den här gruppen och att lagen också förbereds på . 209 () replik: Tyvärr, , jag har inte tagit del av promemorian så jag kan inte kommentera den ytterligare. 210 () replik: Jag ska gärna hålla med om att vi behöver ha en långsiktig diskussion. Vi behöver också belysa sjukvården på ett ärligt och riktigt sätt. Det finns saker som är väldigt bra i svensk sjukvård. Man brukar säga att vi är både bäst och sämst. Vad vi är bra på har sagt, men vad vi är sämst på handlar om detta med tillgänglighet, köer, långa väntetider och inte minst detta med valfrihet. har vi hört beskriva vad tycker om olika alternativ i vården. Offentlig verksamhet ska vara det enda som gäller, säger . Då frågar jag , som samarbetar med : Vad blir det av de vackra orden om att vi ska ha alternativ i vården när så tydligt är emot det? 211 () replik: När antog den nationella handlingsplanen var inte med på vagnen, utan då var det borgerliga partier som var med på vagnen tillsammans med oss. Förslaget om lagen som reglerar offentligt finansierade sjukhus var en samverkansproposition tillsammans med och . Vi står för den socialdemokratiska linjen i de här sammanhangen och försöker självfallet få bredast möjliga uppslutning bakom den. När det sedan gäller vårdgarantin är det faktiskt så att eftersom vi just nu har ett läge då landstingen har sin ekonomi under kontroll, då vi har en skatteunderlagstillväxt för sjukvårdshuvudmännen och då staten kan ge ytterligare statsbidrag till landstingen så vågar vi socialdemokrater införa en vårdgaranti, därför att nu finns de faktiska möjligheterna att också leva upp till den lagen. Det var något helt annat , då de borgerliga valde ut elva eller tolv diagnoser och alla resurser flyttades från alla andra vårdområden till just dessa diagnosområden. ska det här gälla rakt av. 212 () replik: Ja, det är väldigt bra. Vi har hört alla vackra ord. I handlingsplanen fanns alternativa driftsformer. säger att han inte känner någon socialdemokrat som är emot detta. Jag kan berätta att det vanligaste runtom i landet just är att man samarbetar i landstingen med och , och där är man väldigt mycket emot detta. Det ser man också av uppföljningen: Det har inte blivit så mycket av den där handlingsplanen. Då är min fråga tillbaka till : Om vi nu är sämst på tillgänglighet, är det då inte dags att skrota stopplagen och mena allvar med att man ska släppa in olika aktörer, eftersom det är vi kan få vårdgarantin att fungera? 213 () replik: Vi är definitivt inte sämst på tillgänglighet. Jag skulle kunna räkna upp många länder där det är mycket sämre tillgänglighet, där folk inte ens har ekonomi att ställa sig i kö för att efterfråga sjukvården. Det ingångsvärde som använder vill jag alltså definitivt inte godkänna. Så ser inte bilden av svensk sjukvård ut. Det är så att socialdemokratiskt styrda landsting använder sig av privata vårdcentraler med vilka man skriver vårdavtal, av privata läkare med vilka man skriver vårdavtal och av privata kliniker för att korta köer. Detta är dagens verklighet, . 214 () replik: Vi har lyssnat till beskrivning av den svenska sjukvårdens förträfflighet. Jag kan hålla med om att när det gäller akutsjukvård får vi ett gott omhändertagande. Men det finns också andra grenar som tyvärr inte fungerar lika bra. Jag tänker på vården av dem som drabbas av demens. Jag undrar om har några åsikter om hur den skulle kunna bli bättre. I det sammanhanget vill jag också ta upp frågan om vetenskaplig forskning om sjukdomar. Det är så att den neurovetenskapliga forskningen i är väldigt dåligt tillgodosedd. I anslås per person till neurovetenskaplig forskning, men i har vi bara per person till denna viktiga forskning. Jag undrar om är beredd att verka för att vi ska få mera pengar till forskning om neurovetenskapliga problem. 215 () replik: Jag hör direkt vilken artikel i tidningarna som har läst. Det är så att av av medicinsk forskning i världen bedrivs av den medicinska forskningen i . bedrivs på andra håll i världen. Det som är allra viktigast är att svenska forskare kan ta till sig den kunskapsutveckling som sker i andra delar av världen. Vi kan inte själva som ett litet land bedriva forskning i världsklass i alla medicinska discipliner. När det gäller demens är det oerhört viktigt att människor får rätt diagnos, och de som får diagnosen demens ska självfallet få bästa möjliga omhändertagande. Därför är det så fel att använda resurserna som föreslår, nämligen att man ska ha läkarintyg . Det är en fullständigt felaktig prioritering om man faktiskt vill hjälpa de demenssjuka. 216 () replik: En viktig fråga när det gäller demens är också omhändertagandet av de yngre och medelålders dementa. Är det verkligen rimligt att det är som ? Om en ung eller medelålders människa drabbas av demens så ska hon eller han placeras på ett boende tillsammans med 8090-åringar. Vi behöver alltså få en mycket större acceptans för att det finns unga och medelålders dementa som behöver en annan typ av boende. 217 () replik: Jag instämmer till i den sista synpunkten. 218 (): Jag har valt att tala om ungdomsfrågor. Jag vet inte riktigt varför det ämnet har hamnat under sjukvård och sociala frågor. Kanske är det för att många, tyvärr, ser ungdomar i högre grad som ett problem än som en tillgång. Jag hoppas att det inte gäller här i utan att placeringen mer är uttryck för brådska. Men jag ska försöka ta upp en del av problemen också. Det är sant att unga människor beskrivs som problem, inte minst i medierna. De röker för mycket, de dricker för mycket, de rör sig för lite och dessutom är det många av dem som inte röstar i valen. I själva verket är det faktiskt tvärtom. Det finns väldigt mycket styrka hos våra unga. Det finns vilja, kraft och nyfikenhet, även hos dem, och kanske framför allt hos dem, som vi ibland slarvigt kallar för värstingar. Men ett av de allvarligaste problemen som jag och många andra som har arbetat med ungdomsfrågor ser är vuxnas rädsla för unga. Vad unga människor ofta säger är att de saknar kontakt med vanliga, vettiga vuxna. Inte främst med dem som är anställda för att möta unga, utan med dem som gör det frivilligt, inte minst inom frivilligorganisationerna, utan att få betalt för det. Jag kommer att återkomma till det . är ungefär 130 000 ungdomar inskrivna på arbetsförmedlingarna i . Det är fler än invånarna i hela . Hur stort mörkertalet sedan är vet ingen, därför att många unga bryr sig inte ens om att anmäla sig hos arbetsförmedlingen eftersom de inte tror att det är någon större idé. Arbetslösheten finns nu också inom alla grupper unga, bland nyutexaminerade akademiker med bra betyg och höga studieskulder lika väl som bland avhoppade gymnasieelever. De som har pluggat vet att kunskap har ett bästföredatum och att arbetslöshet dessutom slår extra hårt mot unga människor. Och eftersom nyckeln in i vuxenvärlden är ett riktigt jobb är det här faktiskt snudd på en katastrof. Vad gör då regeringen? Jo, man satsar 4 miljoner på fem så kallade navigatorcenter. Tanken att samordna resurser är nog bra, men hur många utom möjligen vår ungdomsminister tror att ett ökat samarbete mellan socialtjänst, arbetsförmedling och föreningsliv kommer att leda till fler jobb? För det är det som dessa navigatorcenter ska arbeta med. Trots att flera miljarder satsas på så kallade arbetsmarknadsåtgärder är det många unga som inte får jobb. Jobb skapas genom att det finns fler som vill anställa eller fler som vill starta företag, och då vet vi att placering i det avseendet inte är särskilt mycket att skryta med den är inte särskilt smickrande. Den här eftermiddagen har vi också debatterat sociala frågor. Då vill jag gärna ta upp något som länge varit en flick- eller kvinnofråga, men som också blivit aktuellt för pojkar och unga män. Det handlar om anorexi och bulimi. rapporterar man om 910-åringar som dyker upp på ätstörningsklinikerna med fullt utvecklad anorexi. Och hur laddat detta är visas av att till och med så kallade sundhetsveckor kan sätta i gång den här typen av problem: bantning, och därmed ätstörningar. Enligt har det inte hänt särskilt mycket inom forskningen . Behandlingsresultaten, skriver man, är på ungefär samma nivå som . Jag tror faktiskt inte att det är fullt så illa, men uppenbart är att fler får ätstörningar och att det är svårt att få rätt vård. Kötiderna är långa. Det vet jag av egen erfarenhet. Inom den ideella stödföreningen /Bulimi-Kontakt, där jag också är aktiv, räknar man med närmare 300 000 personer enbart i . har för Svenskt Näringslivs räkning undersökt tillgänglighet, bemötande och väntetider på 100 kliniker i . Det har handlat om bröstcancer och en del annat, men också om anorexi. Resultatet är förskräckande. Väntetiden för behandling av anorexi var för de fyra kliniker som över huvud taget svarade på enkäten . Andra kliniker vågade inte ens ge sig på att skatta väntetiderna. Detta med anorexi och bulimi smittar. Det vet man på skolorna där man kan se hur det hela vandrar runt, och det vet man också på de få ätstörningskliniker som finns. Fråga runt bland vänner och bekanta och ni kommer att upptäcka att detta finns överallt. Till och med de som har gravt underviktiga tonårsdöttrar kan, när de desperat söker hjälp, få höra att de inte är tillräckligt sjuka trots att de kanske bara väger . Och de som fyllt kan få höra att de är för gamla för att få tid på någon av de alltför få ätstörningskliniker som finns i . 219 (): En av de vägledande principerna för svensk alkoholpolitik har varit den så kallade desintresseringsprincipen, det vill säga att man ska begränsa de kommersiella intressenas inflytande över alkoholhanteringen. Det är ganska naturligt för den som betraktar marknadsekonomin som ett medel för ökat välstånd och inte som en överordnad religion som ska tillämpas i alla sammanhang att hålla undan kommersiella intressen, dynamiska krafter som privat vinstintresse och konkurrens från sektorn alkohol, som man vill ska minska i omfattning. EU-anslutningen, som har många fördelar, har också haft ett fåtal nackdelar, däribland en försvagning av den svenska alkoholpolitiken som lett till att vi dricker mer än vi gjorde när vi kom med i EU. En av orsakerna till detta är ett ökat spelrum för kommersiella intressen. Jag tror inte att jag överdriver om jag säger att det knappast går utan att man i något av våra medier får se exempel på att de kommersiella intressena systematiskt arbetar för åtgärder som leder till ökad alkoholkonsumtion och därmed ökade skador. kan det vara fråga om rimliga åtgärder, ibland är de mindre vettiga, men de går alltid i samma riktning. De ska leda till mer konsumtion och ger då naturligtvis också mer skador. Jag vill fästa kammarens och även andras som kanske lyssnar uppmärksamhet på att hade ett möte i där man antog en resolution om alkoholpolitiken. Veckorna före beslutet drog de europeiska bryggerierna i gång en intensiv lobbykampanj alkoholkapitalet är internationellt mycket välorganiserat för att påverka regeringarna. Jag vill för kammaren visa upp ett dokument som den skickade ut till sina medlemmar. Och vad ville de? Jo, de ville från resolutionen ta bort en hänvisning till att handelspolitiska överenskommelser måste ta hänsyn till effekterna på folkhälsan. De ville undergräva förtroende för rapporten ingen vanlig vara, som gjorts av femton av världens främsta alkoholforskare, för att de rekommenderar höga alkoholskatter, begränsning av tillgängligheten och annat sådant som industrin inte gillar. Dessutom ville de att industrin skulle få ett större inflytande över alkoholpolitiken. Det är glädjande att kunna konstatera att den lobbykampanjen misslyckades. Inget av förändringarna gjordes i resolutionen. Det visar dock att man alltid måste vara på sin vakt mot kommersiella intressen inom alkoholområdet. Även de svenska bryggerierna lobbar, precis som vin- och spritleverantörerna. De arbetar för sänkta skatter. De säger nej till den särskilda skatten på alkoläsk som regeringen kommer att föreslå. De säger nej till höjd åldersgräns på restaurang, vilket regeringens utredare föreslagit, och de vill ha ökade möjligheter att göra reklam. Vi i är öppna för att en skattesänkning kan bli nödvändig, men det jag vill reagera mot är den panikagitation som pågår på detta område. Hela det här året har Systembolagets försäljning ökat, inte minskat, och resandeinförseln har minskat, inte ökat. Det tog emellertid hela detta uppmärksammades i medierna eftersom det inte stämmer med den mediala dramaturgin, utan där ska man tala om att försäljningen flyttar utomlands och att svensk alkoholpolitik håller på att gå under. Sedan alkoholskatten på starköl sänktes 1997 har försäljningen av starköl i Systembutikerna i själva verket ökat , alltså med . Och har den ökat med . Det räcker emellertid inte för svenska bryggerier. De har nämligen fått en minskad lättölsförsäljning och en minskad försäljning av obeskattad starköl. Därför måste de kompenseras genom sänkt starkölsskatt så att de kan få mer alkohol såld. Min slutsats, fru talman, blir att vi gärna kan ha en dialog med de kommersiella intressena, men vi ska vara medvetna om att de har andra intressen än folkhälsointressen. Därför bör de heller inte ha inflytande över folkhälsopolitiken. Alkoholindustrin vill ha information, säger de. Det är klart att de kan kosta på sig detta för de vet att information som inte är kopplad till åtgärder inte har så stor verkan. Så visst kan de flagga med att de vill ha information. Men att vidta åtgärder som får verkan motsätter de sig . De har heller ingen trovärdighet när de säger att de vill ha en minskad alkoholkonsumtion eftersom av konsumenterna står för ungefär halva försäljningen. har visat att man kan klara av att utforma en bra politik utan att lyssna på industrin. Tyvärr är det inte på samma sätt inom EU. Jag skulle önska att vi i arbetade för att alkoholindustrin ska få ungefär samma inflytande över alkoholpolitiken som tobaksindustrin har över tobakspolitiken. 220 (): Fru talman, åhörare, tv-tittare och alla andra! Det finns ett antal grupper som det är tyst om, som inte har egen röststyrka, som har lägre status och som endast för någon tid får ökad uppmärksamhet när medierna larmar om något missförhållande. När sedan medierna flyttar fokus till något annat faller dessa grupper in i skuggan igen, in i osynligheten. Vi ser det när det gäller personer med psykiska funktionshinder som inte själva förmår tala för sig, och vi ser det när det gäller missbrukarvården. Ökningen av alkohol- och drogmissbruket har varit dramatisk . har vi kanske bortåt 30 000 missbrukare av tung narkotika och kanske 70 000 med ett tungt alkoholmissbruk. har med socialdemokratiskt maktinnehav missbrukarvården fått förfalla. Som granskningar visat, nu senast granskningen 2005, är resurserna långt ifrån tillräckliga. Det är svårt för den enskilde att över huvud taget få vård. Det är brist på avgiftningsplatser, på behandling, på eftervård och samordning samt på psykiatrisk vård. Och när missbrukarvård ges är den fragmentarisk i stället för den uthålliga process som skulle behövas. Många utsatta människor, och inte minst deras anhöriga, känner sig övergivna. De lämnas bakom. Detta duger inte. Det går inte an. har begärt en vårdgaranti. Den som är i behov av vård för sitt missbruk måste också få det. För att missbrukarvården ska ha effekt fordras resurser. Missbrukarvårdens alla delar måste återupprustas och bli uthålliga. Det gäller , psykiatrin, avgiftningen och den slutna och öppna kriminalvården. Dessutom måste frivilligorganisationerna ges det förtroende de är värda. För att klara detta anslår mer till kommuner och landsting än vad vänstersidan gör samt till frivilligorganisationerna 20062007. Frågan är nu om vänstersidan menar allvar med den uthållighet som krävs för att detta ska göra skillnad i missbrukarvården. Vi välkomnar att det och finns anslag som är väsentligt större än tidigare, men frågan är: Var är uthålligheten? trappar vänstersidan ned anslagen till psykiatrin, och man minskar insatserna för alkohol- och narkotikapolitiska åtgärder, från till 2006. Ingen tror att ett uppblåst anslag under ett eller ska ordna upp försummelser. Det krävs uthålligt arbete, och den regerande majoriteten måste hålla i det för att det ska bli skillnad. Pengarna kan vara bortkastade om det inte finns ett genomtänkt, beslutsamt program för hur vårdgarantin ska utformas. En behandlingsplan måste upprättas. En lots ska följa den enskilde genom inslag av tvång och öppenvård, oavsett vilken samhällsinstans som för ögonblicket är huvudman kommun, landsting eller stat. Och där behandling ska bedrivas måste det finnas kompetent personal. Som en del i vårdgarantin måste effektiv behandling, till exempel underhållsbehandling med läkemedel som metadon eller subutex, kunna ges i hela landet. Det är omoraliskt med den narkotikadöd som finns , som orsakas av att missbrukare inte får metadon eller subutex. I vissa delar av landet finns det köer på ett till . De måste bort. Den lika vård i hela landet och behandling efter behov som vänstersidan brukar tala om var är den? Det kan man undra, och . Den föreligger ju inte alls på det här området. Det är i själva verket en lotteriverksamhet: Det beror på var man bor om man ska få adekvat behandling för sitt drogmissbruk. Det råder oenighet när det gäller hur mycket metadon och subutex man ska vara beredd att ge i olika skeden av missbruket. Men de köer som föreligger med dagens kriterier måste bort. Är vänstersidan beredd att på allvar införa en vårdgaranti för missbrukare? Och är vänstersidan beredd att radera köerna till underhållsbehandling med metadon eller subutex? har presenterat ett förslag till behandlingsgaranti där statsbidrag används för att lokala behandlingsgarantier ska utfärdas. Det är en god ansats, tycker vi, men det är inte nog att, som utredningen tycks mena, överlåta till den enskilda kommunen att avgöra om garantin ska komma till stånd. Menar vi allvar med vårdgarantin måste den vara utformad som vårdgarantin för hälso- och sjukvården, det vill säga att den ska omfatta hela landet och innebära allas lika rätt. Vård- eller behandlingsgaranti är naturligtvis inte heller någon trollstav missburkarens kärlek eller sug efter drogen kan förhindra eller förstöra den ambitiösaste missbrukarvård. Men vi kan definitivt göra det bättre med tillräcklig beslutsamhet. Det har visat med sin vårdgaranti, och varför skulle inte kunna göra bättre? I mitt inlägg har jag fokuserat på missbrukarvården, men än viktigare är förstås att vi kan stävja ingången och minska nyrekryteringen. Det får vi anledning att återkomma till i denna kammare. 221 (): fick jag en tingsrättsdom i min hand. Det var en dom i en vårdnadstvist där domstolen totalt har struntat i att göra någon bedömning av risken för barnet, risken att bli utsatt för kränkningar, våld och övergrepp, en dom där domstolen struntat i att ta reda på barnets åsikter, vad barnet tycker och känner. Detta är dessvärre inte första gången. På mitt skrivbord har jag en hög av domar och vårdnadsutredningar där barnet, det barn som är huvudperson för föräldrarnas tvist, är osynligt helt osynligt. Den högen blir bara större och större, den växer för som går. Barnen blir bara mer och mer osynliga. Så ska det väl inte vara? Det är först och främst om barnen jag ska prata , de barn som osynliggjorts och nonchalerats av domstolar och socialnämnder. Jag ska inte berätta om alla de enskilda fall som fyller mitt skrivbord, men ni ska veta att det är oerhört svårt att låta bli. Jag ska inte heller berätta om alla de förtvivlade föräldrar som ringt och mejlat mig för att berätta om de kränkningar som socialtjänst och domstolar utsatt dem för, om det dåliga bemötande de fått från myndigheterna när de sökt hjälp för sina barns skull, om mammor som flytt med barnet, då pappan utsatt barnet för övergrepp mammor som därför dömts till vite och även förlorat vårdnaden, om pappor som inte blir trodda när de berättar att mamman utsatt barnet för vanvård. Allt det här är verklighet och konsekvenser av vår svenska vårdnadslagstiftning. Jag vill berätta om en liten flicka som heter och är . var mycket rädd för att hon skulle behöva flytta till sin pappa som hon aldrig bott med förutom under en mycket som spädbarn. I vårdnadsutredningen som gjordes hördes röst inte alls. I domstolen tog man ingen hänsyn till hur hon ville ha sitt liv. Man bortsåg helt från hennes rädsla, man gjorde henne till ett av de osynliga barnen. slipper tack och lov att vara rädd. kan hon gå till skolan. kan hon gå till läkaren om hon behöver, vilket hon inte fick så länge hon levde undangömd med sin mamma. Men det tog innan domstolen faktiskt såg , hon som ändå varit huvudpersonen i så många och långa vårdnadsprocesser. Det är år som på sätt och vis har blivit hennes förlorade barndom. Jag vet att det finns många barn som är rädda precis som var förut. Jag visste redan innan jag började ägna mig åt den här frågan att det var många barn som for illa men inte att de aldrig skulle ta slut. Och varje gång jag tittar på högen av domar och utredningar på skrivbordet vet jag att bakom varje beslut finns minst ett barn som inte hörs, inte syns eller märks. Det här är så upprörande, så tragiskt att jag inte finner ord för det. Det handlar om barn som inte blir trodda när de berättar att en förälder utsätter dem för sexuella övergrepp eller annan vanvård, om barn som tvingas leva med en förälder som de är rädda för, barn som har hämtats till umgänge av uniformerad polis på skolgården. Men framför allt handlar det om barn som inte får den respekt de förtjänar från vuxenvärlden, barn vars rättssäkerhet och mänskliga rättigheter tagits ifrån dem. Vad händer med en flicka eller pojke som växer upp utan att få sina åsikter respekterade, utan att bli tagen på allvar? Barndomen är inte bara en transportsträcka till livet som vuxen. Det är under barndomen som vi formas till dem vi sedan blir. Det är under barndomen som vi lär oss innebörden av begrepp som empati, rättvisa och demokrati. Det är då vi ska lära oss att vi ska kunna lita på våra medmänniskor. Jag har under de senaste närmare två och ett halvt åren lett en fördjupningsstudie i familjerätt just för att kunna få fördjupad kunskap om hur lagstiftningen fungerar, hur lagarna upplevs och framför allt hur de tillämpas och varför. Jag kan med fog säga att tillämpningen av vårdnadslagstiftningen har havererat. är det ingen som lyssnar på barnen. Därför måste lagstiftningen ändras. Socialsekreterare, domare och poliser, alla som har förtroendeuppdrag i socialnämnderna och som nämndemän i domstolarna, måste lära sig att lyssna på barnen. För barnen kommer, trots att de osynliggörs i vårdnadstvister, aldrig att sluta berätta. Det finns en rad olika förslag, fru talman, som har lagt fram under årets allmänna motionstid. Bland annat föreslår vi att barn ska få rätt till medicinsk eller psykiatrisk behandling och vård även om en av vårdnadshavarna motsätter sig det.