prot · GS0983 · 2005-03-02 00:00:00 — Jag menar inte att det ska gå med minus, men man måste också sätta behoven i förhållande till de resurser som finns. Vi hade en diskussion här med om den proposition som ska komma. Han talade om regler som efterfrågas av landstingspolitikerna. Känner till de reglerna? Vad är det alltså för regler som våra landstingspolitiker efterfrågar? Det skulle vara väldigt bra att få veta det. 114 () replik: ställer frågor om ett ärende som socialutskottet får hantera. Dessutom blir det en särskild debatt om det här i kammaren. Jag kan ta samma exempel som , för jag har tänkt på precis det som han sade i sitt svar här. För statens del är det självfallet av oerhört stort intresse att det på de ställen där staten har sin utbildning av blivande läkare och där staten lägger ned oerhört stora resurser på medicinsk forskning finns ett regelverk för universitetssjukhusen så att de inte helt plötsligt ägs av ett multinationellt företag. Det måste väl ändå vara ett statligt intresse att slå vakt om det som är genuint statliga intressen, nämligen att svara för läkarutbildningen så att vi har en bra sådan och så att staten kan påverka innehållet och utformningen av läkarutbildningen, liksom att staten är förvissad om att de forskningsresurser som sätts av och som ska användas på de här ställena faktiskt tas om hand av en organisation som gör det på bästa sätt i stället för att behöva förhandla med ett multinationellt företag i eller för att kunna reglera den här typen av frågor. Jag tycker att det är ganska uppenbart att det finns en efterfrågan på den typen av reglering. Jag vet inte om tycker att det vore fullt schyst, fullt okej, om alla sex sju svenska universiteten helt plötsligt var sålda, rakt av. Vore det en önskvärd utveckling, ? 115 vice talman () replik: Nej, det tycker inte jag och inte heller . Universitetssjukhusen, läkarutbildningen och så har vi aldrig sagt ska privatiseras. Men det som tagits upp i diskussionerna handlar även om andra sjukhus. Alla landsting har ju inte ett universitetssjukhus inte ens ett regionsjukhus. Det var tydligen ett väldigt stort tryck på olika typer av regler från landstingspolitiker och även från patienter. Det var det som jag hade lite svårt att veta. Det behöver jag egentligen inte höra om förrän i en kommande proposition, men jag undrar om också har hört om kraven på olika typer av regler inom sjukvården. Sedan nämnde att det är problem inom primärvården, och det tycker jag också. Det tog jag upp i mitt anförande. Jag har framställt interpellationer och haft diskussioner med både och , som också anser att man kanske behöver göra någonting på området. Då vill jag fråga : Är det den nationella handlingsplanen som gäller? Där var vi i stort överens om genomförandet. Eller kan vi förvänta oss att vi får en proposition eller att man vidtar ytterligare åtgärder för att få fram de 2 000 heltidsarbetande läkare som faktiskt krävs för att vi ska uppnå målet i den nationella handlingsplanen för primärvården? 116 () replik: Den nationella handlingsplanen gäller självfallet. Varje beslut gäller tills ett nytt beslut är fattat. Det är en av mina grundregler, och något nytt beslut är inte fattat i denna fråga. Så den gäller, det är min bestämda uppfattning. Jag tycker också att det på sina håll och kanter i det här landet skulle kunna gå ytterligare lite fortare att verkställa i enlighet med handlingsplanen. Jag delar den uppfattningen. Det är insatser som inte handlar om politiska beslut utan om marknadsföring, om att arbeta i primärvården, om att ge människor tillit till kompetensen inom primärvården och många andra insatser som behövs för att stärka primärvårdens position inom sjukvården, forskningsresurser till primärvården och mycket annat som definitivt inte är riksdagsfrågor men självfallet oerhört viktiga frågor för att primärvårdens ställning i svensk sjukvård ytterligare ska kunna stärkas så att primärvården kan vara någonting dit människor söker sig med ett mycket stort förtroende. Jag tror dock att de pågående strukturförändringarna i många landsting bygger på att man faktiskt måste stärka primärvården för att en hel del av strukturförändringarna ska vara möjliga. har det i varje fall alltid varit så att när man gör strukturförändringar inom sjukvården är en viktig pusselbit att på olika sätt stärka primärvården. Strukturförändringarna handlar ju om att en del patientgrupper överförs från sjukhusen till vårdcentralerna. Även de pågående strukturförändringarna kommer att kräva sådana grepp i de flesta landsting, det är jag övertygad om. 117 () replik: Till att börja med skulle jag vilja säga något om det tog upp om utökade valmöjligheter och nationell vårdgaranti. Jag tycker att det är bra. Det handlar om att parti har lyssnat. Det ska man inte ha kritik för, utan det ska man ha hyllning för. Men det har inte precis varit någon lätt kamp att föra från vår sida, och har definitivt inte varit någon dragare i det arbetet. Vi har haft flera debatter här i kammaren där den nationella vårdgarantin icke har fallit särskilt väl på läpp. Men jag tycker att det är bra att den kommer . ska vi kritiskt granska och titta konstruktivt på de förslag som dyker upp så att vi får ett bra genomförande. En fråga som jag också skulle vilja föra fram är om vill vara med och jobba för det som flera av oss driver, nämligen en samlad patienträttighetslagstiftning. Vi är, som har sagts förut, ensamma i att inte ha det. Vi kan diskutera hur långt man ska gå. Det kan vi ha en dialog och en diskussion om, men det är av pedagogiskt värde att ha en samlad patienträttighetslagstiftning. och andra har pekat på att där finns det i sig stora värden. Kan det bli nästa reform? Där är det ingen tvekan om nivå. Lagstiftning på patienträttighetens område är en fråga på nationell nivå. Sedan skulle jag vilja fråga om den så kallade stopplagen jag uttrycker mig faktiskt så. Enligt medierna handlar det om att ett sjukhus inte ska kunna läggas ut till ett företag med ett vinstintresse. Då är det faktiskt en stopplag, . Är det så att det stannar vid sjukhusförslaget, eller är också primärvården ifrågasatt? Är det så att det för socialdemokraterna är fult att tjäna pengar på vård? 118 () replik: När det gäller vårdgarantin, , har jag inte och jag tror inte någon annan socialdemokrat heller någon principiell invändning. Vad det handlar om är att man faktiskt måste ha en vård som har ekonomin i balans och som är rimligt bemannad innan man ska gå ut med den här typen av utfästelser till patienterna. Vi vill inte bedriva en plakatpolitik inom svensk sjukvård. Finns det inte distriktsläkare, finns det inte möjligheter att leva upp till en sådan garanti, då ska man inte ge garantin. Men har vi ett stort antal pusselbitar på plats, som är en given förutsättning för den tidslimit som vi pratar om i fråga om vårdgarantin. Det är då man ska göra det. Därför kommer den , för nu anser vi de här pusselbitarna vara på plats. Jag tror att nästa sak som patienterna efterfrågar är vårdkvalitetsregistren. När de också är så pass utvecklade att alla står för resultaten och när de är så väl bearbetade att det inte finns några luckor i systemen är det någonting som patienterna vill ta del av. Det är jag beredd att medverka till den dag som de som sköter och kan de här systemen säger att nu är de så pass tillförlitliga att man som patient har möjlighet att läsa ut fakta ur dem. Då är det någonting som vi ska göra. Det finns, , en möjlighet med den nya lagen att starta hur många Sophiahem man vill i detta land. Av den typen av sjukhus kan du öppna hur många du vill , och det kommer du att kunna göra även . 119 () replik: När det gäller den nationella vårdgarantin tror jag att vi har fått 16 nej här i kammaren. Dessutom rev ni upp den garanti som var införd av den förra borgerliga regeringen. Det var inför valet som det kändes nödvändigt för socialministern att gå ut och redovisa att det kanske kommer någonting. Men jag klagar inte på det nu; jag ser fram emot att det ska kunna bli någonting bra. Jag hoppas också att vi ska kunna gå vidare med olika steg, och då är en samlad patienträttighetslagstiftning någonting som vi vill föra fram och diskutera. Vi ser av erfarenheterna från övriga nordiska länder att det finns någonting positivt, framför allt ett pedagogiskt värde, i att ha det samlat på ett ställe för patienter, för personal och för alla parter. När det sedan gäller att lägga ut Sophiahemmet konstaterar jag att enligt ett TT-meddelande i går sade att det var en hygglig kompromiss om det förslag till en ny stopplag som är under diskussion. Det står i TT-meddelandet att sjukhus inte läggs ut till företag med vinstintressen. Det betyder väl att de som har ett vinstintresse inte får skriva ett avtal. Jag kan inte dra annan slutsats. Det är det som jag tycker är trist. Jag skulle vilja ställa en följdfråga. Vi har ett apoteksbolag som gör ett bra jobb och som jag vet att värnar om. Det har ett avkastningskrav på sig på . Det betyder att ska leverera ca till staten. Det handlar också om ta pengar i en form av vinst, fastän man kallar det för statliga avkastningskrav, av dem som är i behov av läkemedel gamla, sjuka och andra. Vad är skillnaden? 120 () replik: Den stora skillnaden är att det överskottet inte går till några privata aktieägare. Det går till att utveckla statens verksamhet. Det är en oerhört stor principiell skillnad. Jag hoppas att kan upptäcka den skillnaden själv utan att behöva fråga mig. Sedan har vi detta med vårdgaranti som vårdgaranti. Det är en skillnad som mellan detta och den vårdgaranti som hänvisar till och som fanns . Den omfattade tio diagnoser och bortsåg från multisjuka, vårdbehov i livets slutskede och väldigt många högprioriterade vårdgrupper i samhället. Den vårdgaranti som vi diskuterar just nu selekterar inte ut vissa patientgrupper och ställer dem mot andra, utan den ska omfatta alla invånare här i landet. jämför om han jämför den gamla borgerliga vårdgarantin med den som vi diskuterar just . 121 (): någonting helt annat, som man säger. Jag ska använda mina minuter till att prata om ett krav som inte fått gehör heller, får man tyvärr säga. Det gäller vår motion med förslag till nationella regler för sponsring inom sjukvården. Vi anser att alla såväl företag, ideella organisationer, offentliga sektorn, som den enskilda människan måste bry sig om och ta ansvar för vad som händer i samhället. Det viktiga är inte orden utan handlingen. Det är inte socialutskottet som har uttryckt sig så vackert, även om man skulle kunna tro det, utan det är Svenska som på sin webbplats förklarar varför de håller på med sjukvårdssponsring. Företag som vill verka ta ett samhällsansvar blir fler och fler. har sponsringen ökat kraftigt. Utvecklingen går dessutom mot ökad sponsring av kultur och sociala områden, däribland sjukvård. När sponsringen ökar så kraftigt utan någon som helst reglering betyder det naturligtvis att en hel del exempel på sponsringens baksidor dyker upp. Man kan till exempel se ganska stora regionala skillnader. Stora, kända sjukhus i folktäta delar av landet drar till sig huvuddelen av sponsorpengarna. Det finns även en problematisk koppling mellan sponsring och särskilt publika och hjärtknipande verksamheter. Det är inte många företag som har velat bygga sitt varumärke med draghjälp av psykiatrin eller äldreomsorgen. Det är ingen slump att är intresserade av just barnsjukvård. Det här leder förstås till en fördelning av resurser mellan sektorer inom sjukvården som inte är demokratiskt, politiskt beslutad och som inte utgår från människors behov. En av de allvarligaste synpunkterna på den oreglerade sponsringen är att sjukvårdsverksamheter riskerar att göra sig ekonomiskt beroende av sponsorer trots att det finns en bred politisk enighet om vikten av en i allt väsentligt offentlig finansiering. Låt mig ta ett exempel. kom och riktlinjer för kontakter mellan läkemedelsindustrin och läkarkåren. Överenskommelsen innebär att landstingen ska stå för en större del av kostnaderna för läkarnas fortbildning . Det är ett område där sponsorsummorna tidigare varit ganska betydande. Jag tycker att bara det faktum att det här avtalet blev till visar att fler och fler delar krav på en uppstramning på det här området. I en rundringning till landstingen som gjorde efter det att det här avtalet undertecknats visade det sig att flera landsting inte alls hade någon beredskap för att börja finansiera de här vidareutbildningarna av läkarna själva. Man hade gjort sig beroende av läkemedelsföretagen för en sådan central uppgift. I citeras en verksamhetschef vid som säger så här: Jag tror inte att koncernledningen är medveten om vilka summor det handlar om. Vi kommer inte att kunna skicka så många läkare på kurs. får det naturligtvis konsekvenser för nivån på den vård vi kan ge. Man pratar ofta om att sponsringen bara ska vara ett komplement och att den inte ska ersätta den offentliga finansieringen. Men så har det alltså inte varit i det här fallet. Det finns säkert fler exempel. Ett sådant här beroende kan i värsta fall leda till en anpassning till sponsorns intressen. Det leder garanterat till att de ekonomiska konjunkturerna påverkar näringslivets möjligheter att sponsra, vilket i sin tur leder till en ryckig och osäker finansiering. Det här uttrycker bland annat Statskontoret i sin rapport villkor för sponsring av statlig verksamhet . Slutsatsen är naturligtvis i det här avseendet även giltig för landstingens verksamhet. åsikt har varit att frågan om att skapa ett enhetligt regelsystem för sponsorer i vården är en fråga som i första hand ska lösas av sjukvårdshuvudmännen själva. kan inte riktigt se hur det går ihop med hälso- och sjukvårdslagens skrivningar om en vård på lika villkor för hela befolkningen. Det är också vår övertygelse att sjukvårdshuvudmännen själva i många fall skulle välkomna centrala riktlinjer. I andra frågor som gäller sjukvården brukar strävan efter nationell enhetlighet vara stark. anser att det vore naturligt för staten att även här garantera en minsta gemensamma nämnare när det gäller synen på sponsring. Man borde lägga fast en ram inom vilken sponsringen kan ske. På andra verksamhetsområden inser man behovet. har tagit fram ett centralt vägledningsdokument i frågor om sponsring riktat till de statliga myndigheterna. På utbildningsområdet har i samarbete med och tagit fram en liknande vägledning för sponsring i skolan. Det är bra exempel som borde få en efterföljare även på hälso- och sjukvårdens område. Därmed ber jag att, precis som , få yrka bifall till reservation nr 38. 122 (): Jag ska göra något som man egentligen inte ska göra i den här kammaren. Jag ska tala om en enskild sjukdom. Det måste man ibland få göra. Det är med stor besvikelse man ibland kan läsa vad man har skrivit om en motion om en enskild sjukdom. Utskottet säger att man inte tar ställning till de här motionerna som handlar om satsningar eller hur vården organiseras när det gäller olika sjukdomar. När jag har lyssnat på den här ibland lite snurriga debatten, får jag lov att säga, kan jag konstatera att väldigt många sjukdomar har nämnts. Man ska satsa på än det ena och än det andra. Jag undrar egentligen vad som är linjen när man säger att man inte ska satsa på enskilda sjukdomar. Det är lite förvirrande när man lyssnar på debatten. Den sjukdom jag vill prata om är epilepsi. Vi som har epilepsi, och framför allt barn som har epilepsi, har inte särskilt många kändisar att se upp till. Det finns inga som skriver böcker om epilepsi som det finns om till exempel . De som har stroke är också en ganska stark grupp. De syns och hörs. Likadant är det med Parkinson, som också ligger inom vårt område. Med regler och som grund kan den mycket ojämna kvaliteten på vården för de allra svårast sjuka barnen med epilepsi föras fram. finns det stora brister initialt när det gäller fastställande av diagnos, utredning och behandling. Det behövs ett övergripande samordningsansvar i specialistvården när det gäller barn med epilepsi. En förutsättning för att den här samverkan ska fungera är att patientens behov är väl utredda och diagnosen kan fastställas. Dessutom behövs det epilepsiteam som faktiskt fungerar. De här epilepsiteamen fungerar nästan inte någonstans i landet . De har successivt fått mindre och mindre och resurser. På de allra flesta håll finns det i bästa fall en epilepsisjuksköterska som kan svara på telefon, om det ens finns det. På de allra flesta håll i landet har man inte ens tillgång till neurologer. Tillgången på neurologer är det stora problemet, och där delar jag inte utskottets bedömning. En sak som är viktig i min motion är just att jag efterfrågar kompetensen, att det blir fler neurologer. Fler och fler neurologer går i pension, precis som när det gäller många andra grupper i den offentliga sektorn. Det är inte lika populärt att bli neurolog som att bli till exempel neurokirurg. Det blir allt färre neurologer som kan hjälpa till vid medicinbyte. Det finns en lång rad undersökningar som bland annat visar att vuxna personer med epilepsi upplever en sämre livskvalitet än andra grupper av funktionshindrade. Man har också konstaterat, enligt 1993, en ökad risk för depression. Jag är en frisk epileptiker i den meningen att jag jobbar och finns med i samhället. Det som jag tycker är allvarligast är att jag har många bröder och systrar som inte gör det. De får inte en acceptabel rehabilitering. De är sjuka men vill inget hellre än att arbeta. Detta fortsätter år ut och år in. av de personer med epilepsi som är registrerade arbetar. Resten arbetar inte. Man räknar med att är sjukskrivna. Det är inte helt lätt med rehabilitering. Vi vet att det finns ett problem, precis som sade. Vi har inte hela kunskapen. Det finns en del som vi faktiskt skulle kunna lösa. Det gäller de som har varit långtidssjukskrivna så länge att det är oklart vem som har rehabiliteringsansvaret. känner inte ett ansvar. Framför allt känner inte arbetsförmedlingen något rehabiliteringsansvar. Det här är stora och svåra frågor. Jag tycker att det är viktigt att man gör det som jag har talat om. Jag tänker inte yrka på någonting. Jag kan dock konstatera en sak, efter att ha hört på . Vi kanske inte behöver vänta så . Om det nu skulle bli ett maktskifte 2006 kommer man att ordna det. Då skulle ju alla problem lösas, direkt efter att man har vunnit valet. Det är jag väldigt tacksam för. Jag tackar för det, men jag tror ändå att jag kommer att vara aktiv i Socialdemokraterna och rösta på dem även nästa gång. Överläggningen var härmed avslutad. (Beslut fattades under 9 §.) 8 § Lärarutbildning och lärare Föredrogs utbildningsutskottets betänkande 2004/05:UbU4 Lärarutbildning och lärare. 123 (): Det sker just nu en mycket välkommen omorientering i den skolpolitiska debatten. Statsminister har tvingats medge att haft rätt, nämligen att regeringen driver en skolpolitik som fokuserar på allt annat än kunskap. Vi har inte lyckats hålla fokus på det som är en av skolans kärnuppgifter, nämligen att förmedla kunskap. Det sade statsministern till TT . Det är ett totalt underkännande av den egna regeringens politik. Vad skulle skolan annars vara till för, om inte att ge eleverna kunskap? Skolministern, som inte är här , lånar numera moderata resonemang om vikten av att alla elever når skolans kunskapsmål. Men än är det bara ord från regeringen och inga konkreta förslag till omläggning av politiken. Vi moderater vill öka kvalitetskraven på skolan, men för att göra det måste de som verkar där ges bättre villkor än . Forskningen visar tämligen samstämmigt att lärarnas kvalitet är den viktigaste faktorn för goda kunskapsresultat i skolan. Outbildade lärare sänker resultaten. Vi vill förverkliga en målstyrd skola där de som arbetar i skolan svarar för de resultat och den kvalitet verksamheten når. Det alldeles avgörande att det är väl utbildade, kunniga lärare. Den som vill stärka skolan måste börja med att stärka kvaliteten på lärarnas utbildning och fortbildning. Hur ser det då ut ? Låt oss börja med att titta på lärarnas utbildning. av dem som undervisar i skolan sägs vara behöriga lärare, men begreppet behörig används då på ett sätt som helt urholkar dess betydelse. Det reduceras till att endast innebära att en person gått lärarutbildning. Men om man också ser till om personen i fråga gått lärarutbildning i de ämnen han eller hon undervisar i och avsedd för de åldrar barnen som man undervisar har, sjunker andelen behöriga till . Många av de obehöriga som undervisar i skolan har en ofullbordad lärarutbildning eller annan form av akademisk utbildning. En del som undervisar i praktiska ämnen där det råder stor brist på behöriga lärare är just också obehöriga. ser vi att det finns drygt 35 000 utbildade lärare utanför skolan av vilka hälften kan tänka sig att gå tillbaka till skolan om arbetsmiljön, lönerna och inflytandet förbättrades. Så till lärarutbildningen. Den lärarutbildning som skulle utbilda lärare för det nya seklet och trygga kunskapstillväxten i skolan håller inte måttet och måste förändras. Det måste våra beslutsfattare inse medan tid är och agera innan det är . Det var ett citat från LR:s ordförande med anledning av en utvärdering av lärarstudenternas syn på sin egen utbildning. Och hon har rätt när hon underkänner den nya lärarutbildningen. Mindre än var femte student är helt nöjd. Var femte tycker inte att lärarutbildning håller måttet alls. Hur länge ska Socialdemokraterna vänta innan de medger att den nya lärarutbildningen gått fel? av studenterna tycker att lärarutbildningen inte ger dem någon förmåga alls eller mycket bristfällig förmåga att lära barn läsa, skriva eller räkna. Bara en tredjedel av studenterna tycker att de fått tillfredsställande utbildning i detta. Det är fullständigt sanslösa siffror. Den som går lärarutbildningen måste kunna lita på att utbildningen förbereder dem väl för att klara yrket. Hälften av studenterna har inte fått utbildning i konflikthantering vilket är särskilt anmärkningsvärt mot bakgrund av de senaste årens betydande debatt om mobbning och våld i skolan. av lärarstudenterna är nöjda med utbildningen i det avseendet. Var fjärde lärarstudent tycker att de får för lite utbildning om hur elever ska utvärderas, till exempel genom prov. Men också betygssättningens grunder borde omfattas. En central del, kanske till och med paradgrenen för den nya lärarutbildningen, var ju VFU, den skolförlagda delen av utbildningen som skulle omfatta minst . Men en femtedel av studenterna som gick ut hade fått max VFU. Här har rapporterats om platsbrist, om finansieringsproblem, bristande utbildning av dem som ska fungera som handledare och bristande incitament för handledarna. Såväl den nationella utvärderingen av skolan som Pisarapporten och Timssrapporten visar att har stora problem, särskilt inom det som borde vara skolans grundläggande områden: läsinlärning och matematik. Föga förvånande finns just på dessa grundläggande områden tydliga brister i både lärarnas behörighet och utbildning. Vi menar att ett nytt examensmål måste införas i lärarutbildningen så att färdighet i att undervisa i matematik och läsinlärning ska nås av alla som ska undervisa barn i berörd ålder. Vi menar också, fem partier tillsammans, att ett nytt examensmål måste införas gällande konflikthantering och förmåga att upptäcka, förebygga och förhindra våld och mobbning. Majoriteten avslår vårt förslag utan att ens beröra det i betänkandet trots alla larmrapporter om skolans bristande förmåga att hantera mobbning och konflikter. Eftersom skolans signalsystem måste vara tydligt om hur barn tillgodogör sig kunskap måste också kunskap om utvärdering av elevers lärande genom prov och betygssättning föras in i examensmålen. Jag vill också lyfta frågan om inte hela tanken med en lärarutbildning som spänner över så många skolår är feltänkt i grunden och en orsak till exempelvis problemen med barns läsinlärning.