prot · GS09133 · 2005-06-03 00:00:00 — När det gäller svenska myndigheters egna ansökningar om rättslig hjälp finns det få regler i den svenska lagstiftningen. Det beror på att det är den andra statens regler som bestämmer under vilka förutsättningar bistånd kan lämnas till svensk åklagare eller domstol. Vissa länder, däribland , kräver avtal för att fullt ut bistå med rättslig hjälp i brottmål. Både och avtal innebär att staterna i enlighet med avtalen åtar sig att lämna varandra ömsesidig rättslig hjälp i rättsliga förfaranden som hänför sig till brott. Syftet med överenskommelserna är att utveckla det internationella samarbetet om ömsesidig rättslig hjälp för att på ett effektivt sätt bekämpa gränsöverskridande brottslighet. Avtalet , som endast gäller mellan och , innehåller bland annat bestämmelser om vad en ansökan om rättslig hjälp ska innehålla och regler för verkställighetsförfarande. Avtalet innehåller bland annat bestämmelser som förenklar samarbetet. Exempelvis tillförs en bestämmelse om att det ska vara möjligt att ta upp ett vittnesmål från ett vittne eller en expert genom videoöverföring mellan och . Vidare innebär att det ska vara möjligt att översända framställningar genom användning av snabba kommunikationsmedel som fax och e-post. Om godkänner avtal och om rättslig hjälp, innebär det en reglering av under vilka förutsättningar och kan begära och lämna rättslig hjälp till varandra. En sådan reglering är till fördel för det internationella samarbetet, särskilt då kräver avtal för att lämna rättslig hjälp. En utökad rörlighet och den senare tidens terrorattacker utgör, vilket också anförs i propositionen, skäl för att utveckla det internationella samarbetet. Det ligger därför i intresse att ingå dessa överenskommelser. Utskottet föreslår därför att godkänner både bilaterala avtal, om rättslig hjälp samt instrumentet i samma ämne. Bestämmelser om utlämning till utomnordiska stater finns i lagen 1957:668 om utlämning för brott. Mellan och gäller konvention om utlämning, som har fått sitt nuvarande innehåll genom tilläggskonventionen av . och har i enlighet med vad som föreskrivs i förhandlat fram ett bilateralt instrument som klargör hur avtalet förhåller sig till varandra. om utlämning jämte instrumentet innebär vissa förändringar jämfört med utlämningskonventionen. Den nya regleringen innebär bland annat en förenkling av tillvägagångssättet för översändande av utlämningsframställningar och kompletterande information. Genom införs dessutom en reglering av hur den anmodade staten ska gå till väga om flera stater begär utlämning av samma person. innebär även utvidgade möjligheter för att vägra utlämning om den eftersökte riskerar att dömas till dödsstraff. I motion Ju36 har kd yrkat avslag på förslaget om godkännande av om utlämning. Skälet härtill är att avtalet inte ger avtalsparterna rätt att alltid avslå en ansökan om utlämning om den eftersökte riskerar att dömas till dödsstraff. Enligt motionärerna ska utlämning aldrig få äga rum om dödsstraff kan dömas ut. Motionärerna yrkar vidare att ska omförhandla det bilaterala instrumentet om utlämning för att därigenom ge en generell rätt att vägra utlämning om den eftersökte riskerar att dömas till dödsstraff. Utskottet välkomnar de förenklingar av förfarandet i utlämningsärenden som innebär. När det gäller frågan om dödsstraff, som motionärerna tar upp, som grund för att vägra utlämning vill utskottet uttala sitt stöd för den uppfattning som motionen vilar på, nämligen att en sådan påföljd inte är förenlig med syn på människolivets okränkbarhet. Härav följer att utlämning inte bör ske om det finns risk för att den utlämnade riskerar dödsstraff. Den nuvarande regleringen utlämningskonvention innebär endast att har rätt att vägra utlämning om det inte lämnas en försäkran om att ett eventuellt dödsstraff inte kommer att verkställas. har däremot inte rätt att vägra utlämning endast på grund av att den eftersökte riskerar att dömas till dödsstraff. bestämmelse om dödsstraff som grund för att vägra utlämning innebär i stället att avtalsparterna, i vissa fall, har rätt att vägra utlämning redan på den grunden att den eftersökte riskerar att dömas till dödsstraff. Bestämmelsen innebär att ett land, som villkor för utlämning, kan kräva en försäkran om att påföljden dödsstraff inte kommer att dömas ut. Om av formella skäl är förhindrade att lämna en sådan försäkran har på samma sätt som rätt att vägra utlämning om inte försäkrar att ett utdömt dödsstraff inte kommer att verkställas. Bakgrunden till regleringen är att det processuella regelsystemet i några amerikanska delstater innebär att domstolen vid en fällande dom måste välja dödsstraff som påföljd för vissa brott. Eftersom bestämmelse om dödsstraff ger rätt att i vissa fall villkora en utlämning med att den eftersökte inte får dömas till dödsstraff, utgör den bestämmelsen en förbättring jämfört med nuvarande reglering. Det mindre fördelaktiga villkoret behöver åberopas endast när av formella skäl är förhindrade att lämna en försäkran om att dödsstraff inte kommer att dömas ut. Utskottet anser därför att bestämmelse om dödsstraff som vägransgrund bör tillämpas i avtalsförhållandet mellan och . I det bilaterala instrumentet om utlämning har och också kommit överens om att tillämpa bestämmelse. Utskottet vill dessutom framhålla att en omförhandling av det instrumentet, i avsaknad av annan bilateral överenskommelse, endast kan innebära att utlämningskonventionens bestämmelse om dödsstraff blir tillämplig även i det framtida avtalsförhållandet, vilket alltså skulle innebära en försämring jämfört med den reglering som föreslås. Utskottet utgår slutligen från att regeringen kommer att fortsätta sitt arbete för att i alla internationella sammanhang driva frågan om att ingen ska kunna dömas till dödsstraff. Med det nu anförda avstyrker utskottet motion Ju36. Utskottet föreslår att godkänner och det bilaterala instrumentet om utlämning samt antar regeringens lagförslag. Jag yrkar därför bifall till förslaget i justitieutskottets betänkande och avslag på motionen. 72 (): Regeringen vill att ska godkänna några internationella överenskommelser. Det goda syftet är att utveckla det straffrättsliga samarbetet med för att mera effektivt kunna bekämpa gränsöverskridande brottslighet. Så långt är det bra, rentav mycket bra. Nationell polis, tull och rättsväsendet för en ojämn kamp mot en mer organiserad internationell kriminalitet. När det gäller att bekämpa en alltmer rörlig brottslighet krävs allt effektivare metoder. anser att den internationella brottsligheten måste bekämpas genom ett strategiskt utbyggt samarbete över nationsgränserna. Tyvärr innebär ett av de avtal som ska fastställa att en person som utlämnas från till kan utsättas för att bli dömd till dödsstraff. Detta gör avtalet till ett dåligt avtal, som vi kristdemokrater i grunden omöjligt kan acceptera. I sitt remissvar delar den juridiska fakulteten vid denna vår bedömning. Dödsstraff är inte förenligt med synen på människolivets okränkbarhet och ska därför inte utdömas utan i stället fördömas. verkar i alla lägen mot dödsstraff. Vi markerar därför, som enda parti, avsky för möjligheten att en person som utlämnas från riskerar att dömas till dödsstraff. Eftersom avtalets artikel om dödsstraff inte ger rätt att vägra utlämning i alla lägen där den eftersökte riskerar att dömas till dödsstraff, är inte tillräckligt. Bestämmelsen är visserligen en förbättring jämfört med den situation som gäller . En utlämnad ska enligt huvudregeln inte riskera att dömas till dödsstraff. I de undantagssituationer där dödsstraff får utdömas kommer ändå dagens skydd mot verkställighet att gälla. Utlämningslagen föreskriver att utlämning kan vägras, om den som utlämnas kommer att straffas med döden för brottet. menar att dödsstraff aldrig ska komma i fråga, inte ens som utdömd påföljd. Därför bör avtalet mellan och förhandlas om. Att har anfört att det processuella regelsystemet i landet tvingar åklagare, och i sin tur domstol, att döma ut påföljden saknar betydelse för vårt vidkommande. Vi beklagar att man gav vika för så svaga argument i en så grundläggande värderingsfråga. Med viss ironi kan man påminna om att själva grunden för avtalet, så som den motiveras i avtalet självt, är att skydda våra gemensamma värderingar. Eftersom avtalet, trots sitt usla innehåll i just detta avseende, totalt sett innebär en förbättring för den enskilde jämfört med tvingas vi stödja förslaget. Dödsstraff är inte förenligt med människolivets okränkbarhet. Vi kristdemokrater tar avstånd från möjligheten att en person som utlämnas riskerar att dömas till dödsstraff, oavsett om straffet kommer att verkställas eller inte. Ingen medmänniska ska behöva leva med en dödsdom över sig, även om verkställigheten senareläggs eller uteblir i enlighet med en försäkran. Överläggningen var härmed avslutad. (Beslut fattades under 14 §.) 11 § Krishanteringsberedskap på nationell nivå Föredrogs försvarsutskottets betänkande 2004/05:FöU11 Krishanteringsberedskap på nationell nivå. 73 (): Människor i nöd kräver handling från ansvariga. Människor som hamnar i svåra situationer kräver att samhället bistår, att samhället tar tag i situationer. har drabbats av olika typer av ytterst allvarliga händelser. Jag ska avstå från att räkna upp dem alla, för de börjar bli många. Samtliga dessa situationer är ej planerade händelser. Ändå vill jag påstå att de här oplanerade situationerna och händelserna kräver planering. De kräver en förberedelse från samhällets sida, så att människor kan känna den trygghet som jag tycker att människor ska känna när de hamnar i nöd eller när det allvarliga inträffar. Frågan om att inrätta någon typ av nationellt krisberedskapsorgan inom har diskuterats . Så här långt har inget hänt. Utskottet har blivit upplyst om att det i närtid kommer att inrättas en gemensam enhet i Statsrådsberedningen som ska vara till för omvärldsbevakning, bearbetning av information, tidig delgivning och kontinuerlig information vid allvarliga händelser. Denna enhet som jag kanske lite vårdslöst döper till informationsenhet tycker jag inte på ett nämnvärt sätt höjer beredskapen. Enligt mitt sätt att se på saken ger det bara ett intryck av att detta är någonting som regeringen motvilligt genomför för att möta den debatt som har förts apropå de svåra och allvarliga händelser som har inträffat. Det löser alltså inte det grundläggande problemet. Varför är då detta problem så angeläget att lösa? Jo, det är så att för att återkomma till min inledningsmening människor i nöd kräver att ansvariga handlar. Och det har människor inte upplevt att de ansvariga har gjort under de svåra händelser som vi har bakom oss. Av det skälet vill jag , eftersom det är , avsluta mitt anförande och i all enkelhet yrka bifall till den reservation som finns till betänkandet. 74 (): Vilken krisledning och krishanteringsberedskap har vi i ? Har vi någon? Och om det finns en krisledning, hur fungerar den? Annandag och nyårshelgen 20042005 liksom inledning av 2005 blev dagar som skadade oss alla. Katastrofen den så kallade slog hårt mot oss. Många av oss kände också någon eller några som fanns därnere som saknade eller döda. Katastrofen slog blint. Vi blev mer eller mindre chockade över vad som hände där borta på en plats som många av oss förknippar med en stekhet sol och sköna bad. Jag minns första tv-intervjun efter katastrofen nere i med UD:s presstalesman. Hon hade kanske självklart inte det minsta begrepp om vad som hände där. Det förstod alla. Däremot blev det svårare och svårare att förstå ju gick, men man fick uppfattningen att oredan var stor på UD, och regeringens presskonferenser blev kaotiska på många sätt. Det som förvånade allra mest och som fick en att verkligen spärra upp ögonen var när statsminister senare besökte , inte för att som man trodde främst tacka för vad thailändarna hade gjort och gjorde, utan för att kritisera landet. Jag citerar vad min partiledare sade i partiledardebatten här i kammaren : Väl på plats i hade statsministern nämligen väldigt mycket synpunkter och slutsatser att komma med när det gällde hur landet hade skött sig. Statsministern ifrågasatte om det fanns rätt kompetens. Han var lite osäker om de egentligen kunde bygga hus och han uttryckte sin oro för kvaliteten på den granskning som skulle följa. Det var kanske ett sätt för statsministern och regeringen att flytta fokus för att inte tänka på hur krisledningen här hemma fungerade, eller inte fungerade. Frågorna var och är många här hemma. Har vi själva här i kapacitet för att klara de påfrestningar som jordbävningen och flodvågen skapade? Har vi en bra och fungerande krishanteringsberedskap på nationell nivå? Har vi kommit längre nu än som läget var vid Estoniakatastrofen ? Vad har hänt på ? Vi drabbades ju också av ännu en katastrof då stormen drog in över vårt land. Ännu en katastrof! Hur var beredskapen då? Mitt inlägg ägnar jag dock åt och hur vår krisledning då fungerade. Vi hade hoppats och trott att försvarsminister skulle delta i dagens debatt. Vi hade hoppats att hon skulle visa att regeringen bryr sig om den här frågan. Men intresset tycks vara ljumt, och vi vet att utskottets majoritet mycket motvilligt ville ta fram det betänkande och behandla den motion som vi diskuterar här i kammaren. På något sätt känner och till och med påstår jag att vi inte har kommit särskilt långt när det gäller uppbyggandet av en nationell krisledning. På har det startats och genomförts en rad olika utredningar där det har kommit fram bra slutsatser och förslag. Men vad har egentligen hänt rent konkret? Jag hoppas att som majoritetsföreträdare senare i debatten kan ge svar på den frågan. Hot- och riskutredningen följde jag som relativt ny ledamot i försvarsutskottet. Den utredningen kom med ett enigt förslag där man sade: Vi anser att det är angeläget att regeringen har en hög beredskap för åtgärder vid händelser som innebär särskilda påfrestningar i samhället. Utredningen föreslår att övningar regelbundet skall genomföras på regeringsnivå. Året var alltså 1995. har gått , och man undrar vad som har hänt. behandlade vi en proposition i utskottet där följande ord fanns med: Naturkatastrofer kan inte mötas med resignerad ödestro. kom med sin utredning om Estonia. Han sade: För att skapa en grund för den särskilda informationsberedskap som krävs vid en katastrofsituation rekommenderar analysgruppen att en permanent organisation skapas i . Så sades det. Men vad har hänt? Jag hoppas än en gång att har svar på dessa frågor. Vi har även den så kallade . Också han hade uppdraget att se på extraordinära händelser. Regeringen beslutade för att ta upp ännu en utredning att tillsätta en arbetsgrupp inom för att utreda bland annat frågor om skyldigheter och befogenheter vid svåra påfrestningar på samhället i fred. Men vad har hänt efter det? tillsatte nuvarande talmannen , då försvarsminister, en utredning för översyn av den planering som skulle säkerställa funktionen hos den högsta och centrala ledningen i extraordinära situationer såsom att förhindra eller begränsa katastrofer och omfattande skadeverkningar på liv, miljö och egendom. En av de utredare som jag har citerat här kommenterar nu själv hur han ser på agerande efter det som hände vid . Han säger: Själv är jag förvånad över att man, även med dagens system för att hantera svåra händelser i , väntade så länge med att agera kraftfullt, vilket bland annat försenade ankomst till . Samma person säger också att om det hade fungerat i hade ett snabbare och mera samordnat agerande inte enbart underlättat en tidigare evakuering av de drabbade från . Det hade också möjliggjort att svensk personal hade kunnat spela en viktig roll i det tidiga omhändertagandet. Det hade i sin tur kunnat avlasta den hårt ansträngda thailändska vården där de egna medborgarnas behov, enligt uppgift, fick stå tillbaka för de drabbade turisternas behov. Som alla förstått finns det inte det minsta klagomål på att antalet utredningar har varit för få. Det finns ingen kritik mot att frågorna inte utretts ordentligt eller att inventeringar inte har gjorts om befintlig krisverksamhet. I betänkandets sammanfattning står det på de två första raderna: Utskottet kan konstatera att det pågår en omfattande utrednings- och beredningsprocess om krishanteringsfrågor. Javisst, men det skulle egentligen stå pågår och har pågått. Och omfattande är också rätt ord. Som jag tidigare sade har det pågått . Men resultatet är mycket magert. Enligt vår mening är det statsministern och hans kansli som har det övergripande ledningsansvaret i katastrofsituationer. För oss är det självklart att det är som ska vara centrum och ett alternativ bör självklart finnas om blir oanvändbart. Vår inställning är att krisledningsfunktionen även ska ha löpande kontakter och samöva med relevanta myndigheter liksom transport- och reseföretag samt frivilligorganisationer. Det är också viktigt att undanröja ekonomiska och juridiska hinder. Det måste finnas utrymme i statsfinanserna att snabbt avsätta ekonomiska resurser i katastrofsituationer. I samband med flodvågskatastrofen diskuterades till exempel i statliga instanser vem som skulle betala de insatser som gjordes. Att i en sådan situation diskutera bokföringstekniska frågor är ett exempel på den byråkrati som måste undanröjas om krisberedskap ska fungera väl. Som jag sade tidigare: Det är inte handlingskraft i arbetet med att tillsätta utredningar som efterlyses. Talet om vem eller vilka tjänstemän som hanterade och mottog faxar, vilket klockslag som UD:s chefer väcktes och annat kanske är mindre viktigt då frågan måste vara: Vem har ansvaret för att det inte hänt något i arbetet med att få till en riktig organisation? Är det statsministern? Är det försvarsministern? Om svaret är nej på båda dessa frågor, vem har då ansvaret för att det inte har hänt något? Vem har ansvaret för den tioåriga handlingsförlamning som finns? Jag väntar ivrigt på svar, men jag hade alltså hoppats utan att förringa kunnande att försvarsministern skulle anse frågan så viktigt att hon ville vara här , men så blev det alltså inte. Åren har alltså gått, och i tv-soffan sade försvarsminister exakt så här om krisberedskapen: Vi har just påbörjat ett arbete. Just det påbörjat var det alltså. Och till samma slutsats kom i alla fall jag i utskottet då statssekreterare , som hade en av huvudrollerna för det svenska arbetet, redovisade hur långt arbetet hade kommit. visade ett antal OH-bilder det såg ju bra ut men arbetet hade inte ens kommit så långt att vi i utskottet kunde få bilderna. Så löst var och är allt detta var , alltså . Var och en kan dra sina slutsatser om hur regeringen skött det här ärendet. Inte är det något prov på snabbhet, inte är det prov på att man genomfört vad vi sagt i utskottet. Ordet handlingsförlamning ligger betydligt närmare än ordet handling. Och : Vem bär ansvaret? Jag tror mig kunna påstå, utan att få något större mothugg, att politikområdet krisberedskap och krishantering präglats av revirstrider och oenighet mellan myndigheter och departement. Den ena utredningen har alltså följts av den andra. Vi tycker att krishanteringsfrågorna nedprioriterats av regeringen att de helt enkelt inte skötts på ett godtagbart sätt. Vi ska också komma ihåg att regeringen startade tsunamiinformationen med en hållning där man i princip sade att man inte har ansvar för svenskar som råkar ut för naturkatastrofer utomlands. lämnade man, som tur var, den hållningen. Frågan är nu om ni socialdemokrater, vänsterpartister och miljöpartister är lugnade med vad som sker. Det som inte är gjort ska nu göras, eller? Vad är det som säger att det just nu ska hända något? Vi vet att utredningar inte är detsamma som reella beslut och genomföranden. Man kan exempelvis undra hur det står till med övningsverksamheten. På en rak fråga svarade när han besökte oss i utskottet: Vi ska ha en övning och i övermorgon. Om detta kan vara ett lugnande besked överlåter jag till andra att avgöra. fick också chansen att betygsätta hur han tyckte att regeringen skött hanteringen av . Och även om man kan komma väldigt långt med självförtroende, kan jag självklart inte dela det goda betyg och till och med överbetyg som han gav till sin egen regering och till sig själv som en av de ansvariga. Nej, jag tror inte att svenska folket och många av de drabbade instämmer i det goda betyget. Utrikesminister kan vara förlåten. Hon avslöjade att hon inte ens visste vad var, att det är ett stort resmål för oss svenskar. Därför var det självklart svårt att föreställa sig konsekvenserna av en jordbävning och flodvåg och hur den skulle drabba oss. Men visst finns en viss insikt om att krisberedskapen inte var bra. säger i : Vi borde ha agerat mycket starkare i stället för att invänta mer information. Vi får vänta och se vad om säger om vad majoriteten tycker. Vi vet också att där ca 500 svenskar miste livet och 1 000 svenskar skadades var en stor katastrof. Men, som någon sade när vi var på en genomgång, det kommer flera katastrofer, och hur de ser ut vet vi ju inte. En av de många utredare som har sett på det här säger i tidningen : Krishanteringen i UD och efter flodvågskatastrofen har dock enligt samstämmiga bedömningar startat sent och varit långsam. Det är alltså inte mina ord, utan det är en tjänstemans ord. Vi vet att och agerade mycket snabbt och tog hem sina medborgare. De var betydligt snabbare i sin handläggning än vad var. Man avlastade också på detta sätt sjukvård. Nej, det vore enkelt om vi alla i full enighet kunde konstatera att vi saknar beredskap för den här typen av katastrofer. Det vore enkelt om vi alla sade att det här måste åtgärdas snabbt. Det vore enkelt om vi noterade att det har gjorts fel, stora som små fel, och att vi måste rätta till dem och få en fungerande organisation. Men finns frågan där: Varför har det inte hänt någonting på de här åren? En undran finns förstås: Hur skulle det svenska agerandet ha varit om regeringen fullföljt och byggt upp den nationella krisledning som alla efterlyst och efterfrågat, men som regeringen mer eller mindre struntat i att bygga upp. Hur hade vi agerat då? Frågan har inget svar och kommer aldrig att få något svar, men frågan finns där. En krisledningsfunktion måste vara bemannad dygnet runt och året runt. Vi vet också att just nu behandlar den här frågan, och bara deras initiativ är ju ett tecken som kan tolkas som att det är frågetecken och oklarheter om hur man klarade den situation som uppstod. Mer om detta kommer alltså då KU arbetat färdigt. Sista ordet är alltså inte sagt i den här frågan. Det kommer nya utredningar och besked , så det kanske tar elva eller innan vi kan spåra resultat. Som avslutning vill jag ge en positiv bild i ett annars dystert ämne med många mörka minnesbilder. Försvaret, kyrkan och polisen har samarbetat, och samarbetar, för att på ett värdigt sätt ta emot de omkomna svenskarna när de kommer tillbaka till . Det arbetet har skett, och sker fortfarande, på ett sätt som tål att synas och som behöver ett positivt omnämnande. har över 350 avlidna tagits emot vid garnison, där de identifierats. Polisen, kyrkan och försvaret har på garnison byggt upp en mottagningsanläggning som vi i utskottet besökt. De ceremonier och det mottagande som genomförs måste berömmas. Jag vet det, eftersom jag har bekanta som drabbats, och de lovordar det arbetet och de ceremonier och den stora värdighet som finns där. Det är ett tungt och svårt arbete, men där kyrkan, polis och försvar gör ett ypperligt arbete, och ännu återstår ett tungt arbete. Jag vill med dessa ord yrka bifall till den borgerliga reservationen. 75 (): Det är senast drabbades av krigisk konflikt. I vårt land är dessutom naturkatastrofer sällsynta, och när de drabbar oss drabbar de oss oftare mindre allvarligt än vad de gör i andra länder. Den här långa traditionen av relativ trygghet och säkerhet i vårt samhälle skapar en känsla av osårbarhet det händer inte här.