prot · GS09131 · 2005-06-01 00:00:00 — Jag deklarerade också i talarstolen att det nu är så gott som klart och kommer att träda i kraft, vilket vi alltså redan hade aviserat i utskottsmajoritetens text. Ändå nöjer ni er inte med det utan tycker att det blir lite taskigt från vår sida när vi gnäller över att ni håller på och gnäller på att vi inte är tillräckligt tydliga. Jag vill ändå påstå att vi har varit tydliga i denna fråga. Vad gäller 24-timmarsregeln, , har det funnits två tillkännagivanden från redan. Det är också just ett sådant tillkännagivande som regeringen tillsammans med och har hanterat, tittat på och analyserat. Vi har då sett att det inte är lämpligt utifrån de enskilda barnens bästa att ha en sådan regel eftersom det kan ha en motsatt effekt i stället. Det är resultatet. 255 () replik: Jag tycker att verkligen framför kvalificerade otydligheter. Jag läser också innantill för under rubriken ställningstagande: Enligt vad utskottet har erfarit bedrivs arbetet med den inriktningen att en sådan möjlighet skall införas. Det är inriktning och möjlighet. Det är väldigt svävande. Det är ju ingenting som säger att det ska bli så. Inriktningen är sådan, men när ska det bli så? Möjligheten finns, javisst, men tar man möjligheten? Jag förstår inte alls resonemanget. sade tidigare i sitt anförande att detta är så gott som klart. Ja, det kanske är så, efter påtryckningar från alliansens gemensamma reservation, att har höjt ambitionerna att försöka få regeringen med på detta så att det inte blir liggande i någon låda. Inriktning, möjlighet och är faktiskt inte tydligt enligt våra beteckningar. Det är mycket svävande. Därför har vi lagt fram reservationen. Jag tycker dock att kan ansluta sig till den så har vi löst ett problem. 256 () replik: Vi tycker inte att det är ett problem. Problemet tycker vi i stället är om överförmyndarna skulle uppfatta det här som om det vore det enda verktyget för att säkerställa barnens säkerhet. Det var det jag tog upp i mitt anförande tidigare. Det här är ett verktyg för att faktiskt se till att barnen får de bästa gode män som över huvud taget finns för att ta hand om dem. Det vi diskuterar nu är ju huruvida det har framkommit eller inte. börjar diskussionen ändå att rinna ut i sanden. Men faktum är, herr talman, att vi har en uppdelning. Skulle vi se till att utföra regeringens uppgifter genom våra betänkanden skulle också tappa sin roll. Jag tycker det är viktigt att säga att hade det framkommit i betänkandet att utskottsmajoriteten hade varit helt ointresserad och sagt att det här är ett korkat och dumt förslag, det vill vi inte genomföra, hade jag förstått att vi skulle reservera oss. Då, kan jag tala om, hade kanske till och med jag reserverat mig. Men är det ju inte så, utan utskottet har i stort sett sagt att det här är klart. Det enda som inte är klart i den här frågan är att regeringen inte har fattat beslutet . Det är det som inte är klart. Frågan är i stort sett färdigberedd och ska upp på regeringsbordet för att beslutas så att detta kan träda i kraft som den här lagen. Jag tror, herr talman, att fram till valet kommer vi att få se ytterligare en hel rad reservationer från den borgerliga alliansen som i stort sett innehåller samma ställningstagande som utskottet. Men man vill reservera sig för att visa att man är enig. 257 () replik: Jag måste börja med att säga att jag beklagar om inte har förstått när de ska reservera sig i den här frågan. Sedan pratar om ett redskap. Jag vill be dig uppmärksamma att vi har fyra redskap för att förbättra ett stärkt skydd för ensamkommande barn. Överläggningen var härmed avslutad. (Beslut skulle fattas .) 15 § Lönegaranti vid gränsöverskridande situationer Föredrogs lagutskottets betänkande 2004/05:LU24 Lönegaranti vid gränsöverskridande situationer (prop. 2004/05:128). 258 (): Vi ska nu gå över till lönegaranti vid gränsöverskridande situationer. Det är lagutskottets betänkande nr 24. Utskottet behandlar regeringens proposition i ärendet samt två motioner som väckts med anledning av propositionen. Propositionen innehåller förslag om att ska anta vissa ändringar i lönegarantilagen. Förslagen syftar till att i svensk rätt genomföra ett EG-direktiv om ändringar lönegarantidirektiv. Därutöver föreslås ändringar i lagen om Europabolag. Lagändringarna är avsedda att träda i kraft . I ärendet har utskottet inhämtat yttranden från arbetsmarknadsutskottet. Utskottet föreslår att anta regeringens lagförslag och avslå motionerna. I betänkandet finns två reservationer. 259 (): Som alla i den här kammaren väl känner till finns det en som har till syfte att ta över regeringsmakten . Det påverkar arbetet även i lagutskottet där vi , för att fördjupa samarbetet, har kommit fram till ett ställningstagande att vi i en del ärenden ska ha en talesman i stället för fyra som kanhända upprepar samma sak. Det har, kanske inte helt överraskande, kommit på min lott att föra den talan när det gäller betänkandet om lönegaranti vid gränsöverskridande situationer. Det är en bra lagstiftning som regeringen förelägger . Det är ett bra sätt att implementera ett EU-direktiv. Vi är alla överens om att principen att lönegaranti ska utbetalas i det land där arbetet främst utförs är en bra princip i det här sammanhanget. Vi har noterat att regeringen den här gången kommer med ett lagförslag i ganska god tid innan den tidsfrist som EU-direktivet har. Det tillhör ju inte vanligheterna, men när det nu förekommer ska vi väl ge regeringen en pluspoäng för det. Det är som jag sade ett bra lagförslag som föreläggs , men ett bra lagförslag kan bli ännu bättre. De båda reservationer som vi har i det här betänkandet är till för att förbättra lagstiftningen och komplettera den. Den första reservationen handlar om att vi från alliansens sida anser att regeringen ska göra en anmälan till kommissionen om att vårt ska betraktas som ett insolvensförfarande i lönegarantidirektivets anda. Vi är väl medvetna om att det finns en skillnad mellan konkursinstitutet, som mycket tydligt är ett insolvensförfarande, och företagsrekonstruktionen så som den är utformad i . Men vi är mycket nära att tala om obestånd, och rent praktiskt förekommer det knappast några företagsrekonstruktioner där inte företaget är på obestånd. När vi nu inför lönegaranti i företagsrekonstruktionen beror det på att vi är medvetna om att man inte kan betala lönerna i företaget. Varför vill vi då att man ska anmäla detta till kommissionen? Jo, vi vill få en likabehandling inom Europeiska unionen. Som exempel kan jag nämna att om vi har en företagsrekonstruktion eller ett liknande förfarande i till exempel kommer arbetstagare som utför sitt arbete här i att få lönegaranti av den svenska myndigheten. Men det omvända förhållandet med en företagsrekonstruktion i med arbetstagare som utför sitt arbete i innebär att den tyska myndigheten inte kommer att bevilja någon lönegaranti. Då kan man ställa sig frågan om den svenska lönegarantin ska gälla i den situationen. Det tror jag faktiskt att den ska göra. Det är den uppfattning jag har kommit fram till. Jag tycker inte att detta är någon bra ordning utan jag tycker att vi genom den här anmälan till kommissionen ska få till stånd en likabehandling i alla länder. Vår reservation nr 2 gäller en kompletterande regel som vi tycker att man ska införa för att arbetstagare som har hemvist här i inte ska komma i kläm när länder kommer till olika uppfattning vid tolkning av begreppet var arbetet främst utförs. Det är säkert många av oss som har upplevt att vi har bekymmer med tolkningen av lagstiftningen även här i . Personligen har jag mött några personer som har varit arbetslösa när de har sökt sjukpenning hos , men varit sjuka när de har velat ha a-kassa hos arbetsförmedlingen. Då är det inte konstigt att det skulle kunna komma upp situationer där det blir olika tolkningar i två olika länder, eller kanske till och med flera länder. Det finns ju arbetstagare i dagens läge som arbetar i mer än två länder. Vi har försökt hitta en skrivning som passar in genom att vi säger att det just är arbetstagare med hemvist i som ska erhålla möjligheten att ställer upp med lönegaranti. Det här är helt enkelt en bit i det sociala skyddsnät som vi så gärna talar om att vi har i det här landet, och det vill vi ha i det här fallet också. Alliansen står bakom båda reservationerna, men för tids vinnande yrkas bifall till reservation nr 1. 260 (): har på ett utmärkt sätt fört alliansens talan i betänkandet, varför jag nöjer mig med att yrka bifall till reservation 2. 261 (): Vi kommer att fortsätta att diskutera lönegaranti vid gränsöverskridande situationer. Precis som de två tidigare talarna har påpekat är det här viktigt. För oss socialdemokrater är detta grunden till att löntagare alltid ska få det skydd de får i och med lönegarantin vid en konkurs så att den enskilda arbetstagaren inte blir satt på bar backe. Det här är en viktig proposition för oss. Innan jag går in på att beröra de två reservationerna vill jag yrka bifall till förslaget i lagutskottets betänkande 24 och yrka avslag på reservationerna. Den första reservationen handlar om att ska anmäla företagsrekonstruktion som ett insolvensförfarande så att den kan omfattas av lönegarantidirektivet. Det är också en synpunkt som har förts fram av Lagrådet. Regeringen säger i propositionen man berör frågan där att man, precis som var inne på, anser att detta är problematiskt utifrån perspektivet att företagsrekonstruktion inte kan ses som ett insolvensförfarande som omfattas av direktivets tillämpningsområde. Det är skillnad mellan insolvens och icke-likviditet. Man har därför sett ett visst problem i att göra denna förändring. Man vill inte göra något åt förslaget, men man vet inte. kommer kanske direktivet att se annorlunda ut. Det kanske kommer att finnas skäl att vidta förändringar. Men regeringen och majoriteten i utskottet anser inte att det finns något behov av att göra något ytterligare. I den andra reservationen lyfter man fram problemet med anknytningskravet. Jag håller med motionären om att det självklart finns ett problem här. Självklart kommer man i vissa situationer att hamna i gränsdragningsproblem. I de fall där en löntagare jobbar i enbart ett land finns det inga problem över huvud taget. Problemet uppstår när en individ arbetar på olika ställen. Det är då otydligheten uppstår. Av propositionstexten tycker jag att det tydligt framgår att den viktigaste principen först och främst är att den enskilde löntagaren inte ska gå lottlös. Det ska finnas ett skydd för den enskilde löntagaren så att man inte hamnar utanför systemet. Det andra som framgår i propositionen är att det säkert kommer att bli olika gränsdragningsproblem. De gånger individer hamnar i dessa gränsdragningsproblem på grund av att det inte går att avgöra vilket land som ska stå för lönegarantin finns det andra kriterier, till exempel var man är bosatt eller erlägger inkomstskatt. Det finns andra kriterier för att på så sätt tydliggöra vilket land som i slutändan ska stå för utbetalningen av lönegarantin. Jag ser inte den oro som motionären lyfter fram med att enskilda löntagare skulle hamna i en situation där de inte får del av lönegarantin. Jag ser ett problem i motionärens resonemang. Jag tror att det gränsdragningsproblem som motionären lyfter fram i sin motion också kommer att bli verklighet om det krävs att det här ska gälla bara för personer med hemvist i . Jag tror att samma gränsdragningsproblem skulle uppstå då. Hemvist är också ett problematiskt och ganska svårt begrepp att lösa ut när man är tydligt bosatt på ett ställe. Jag tror att vi kommer att få dras med gränsdragningsproblemen, och jag tror att det är viktigt att lösa varje fall för sig. Grunden måste vara att den enskilde löntagaren inte ska hamna i kläm. Med de orden vill jag återigen yrka bifall till förslaget i lagutskottets betänkande 24 och avslag på reservationerna. 262 (): Eftersom enbart pratar om Socialdemokraterna i lagutskottet måste jag få tala om att även står bakom förslaget, och jag yrkar därmed bifall till förslaget i betänkandet och avslag på reservationerna. Överläggningen var härmed avslutad. (Beslut skulle fattas .) 16 § Stärkt rättssäkerhet och vårdinnehåll i LVM-vården m.m. Föredrogs socialutskottets betänkande 2004/05:SoU15 Stärkt rättssäkerhet och vårdinnehåll i LVM-vården m.m. (prop. 2004/05:123). 263 (): I betänkandet behandlas regeringens proposition 2004/05:123 Stärkt rättssäkerhet och vårdinnehåll i LVM-vården m.m., 26 motionsyrkanden som väckts med anledning av propositionen samt sex övriga motionsyrkanden. Utskottet ställer sig bakom regeringens förslag till ändringar i lagen om vård av missbrukare i vissa fall, LVM, lagen med särskilda bestämmelser om vård av unga, LVU, och polislagen. Lagändringarna syftar främst till att stärka den enskildes rättssäkerhet och att förbättra kvaliteten i vården. Polisens befogenheter att fatta beslut om omhändertagande enligt LVM föreslås upphöra, och polisen ges i stället en befogenhet att gripa in enligt polislagen när ett omhändertagande är nödvändigt. Regeringen föreslår vidare att reglerna för beslut om omhändertagande till länsrätten och upphörande av beslut om omhändertagande ska skärpas, bland annat genom införandet av exakta tidsgränser. Ansvaret för verksamhetschefen vid den sjukhusenhet där patienten vistas föreslås skärpas genom stärkt underrättelseskyldighet och skyldighet att kvarhålla en patient som vill lämna sjukhuset. Vidare bör syftet med vården preciseras. En proportionalitetsprincip införs när det gäller LVM och LVU med anledning av de särskilda befogenheter som LVM-hemmen och de särskilda ungdomshemmen har. Vidare ska otillåten egendom som påträffas vid våra vårdenheter kunna omhändertas. Även möjligheterna att använda sig av urin-, blod- och utandningsprov för att kontrollera drogpåverkan ska ses över och vidgas. Det föreslås också en sekretessbrytande regel när det gäller LVM och LVU som gör det möjligt för att kunna inhämta de uppgifter som är nödvändiga för att man ska kunna göra en uppföljning av vården. Samtliga motionsyrkanden avstyrks. Lagändringarna föreslås träda i kraft . I betänkandet finns 18 reservationer. Med denna inledning överlämnar jag ärendet till debattörerna. 264 (): står självfallet bakom alla reservationer med vårt namn på, men för tids vinnande yrkar jag bifall till reservation 1. kan polisen göra ett omhändertagande enligt LVM, alltså lagen om vård av missbrukare i vissa fall. För oss moderater finns det inga skäl att ändra på det. Vi tycker precis som att dagens ordning inte har inneburit några tillämpningsproblem och förstår inte varför vi ska ändra på något som fungerar och dessutom fungerar bra. Det finns andra remissinstanser, som till exempel , som konstaterar att förslaget kan medföra att färre missbrukare kommer att få vård. å sin sida befarar att praktiska problem kan komma att uppstå med förslaget. Vi har valt att ta hänsyn till de här remissinstansernas farhågor och anser därför inte att det är nödvändigt att ändra lagen i det här avseendet. Vi beklagar att regeringen ha valt en annan linje, som riskerar att ge små kommuner mer arbetsuppgifter och som i förlängningen kan innebära mindre vård. I propositionen föreslås en skyldighet att omhänderta otillåten egendom vid vård. Det är bra, tycker vi. Men bra är inte tillräckligt. Det finns ett problem med utformningen av förslaget som jag gärna vill fästa kammarens uppmärksamhet på. När det gäller annan egendom än narkotika, kanyler och liknande är motiven för ett omhändertagande precis desamma som tidigare, nämligen att egendomen kan vara till men för vården eller ordningen vid hemmet. Men att utforma en text på det viset innebär att det blir ett alldeles för dåligt, eller egentligen ett obefintligt, skydd för tredje man som finns utanför hemmet. Det gäller till exempel en missbrukares närstående. Jag kan ta ett exempel för att förtydliga vad det är jag säger. En missbrukares barn kan vara föremål för vård enligt LVU, alltså omhändertagen, för att föräldern inte är kapabel. har meddelat både besöksförbud och telefonförbud för föräldern. Om den här missbrukande föräldern trots det systematiskt överträder ett telefonförbud innebär regeringens förslag tyvärr att det blir omöjligt att omhänderta mobiltelefoner så att trakasserier och störningar kan upphöra. De här bristerna i lagen gäller också i sådana fall som när en missbrukare har misshandlat och hotat en före detta sambo och sedan fortsätter med trakasserier, ideliga telefonsamtal, oönskad e-post eller SMS från hemmet. I hade man för sedan stora problem på Rättspsykiatriska mottagningen med patienter som var dömda till vård. En av dem hade förföljt en kvinnlig åklagare och ringt över 30 000 telefonsamtal. Han belades då av Rättspsyk med begränsad tillgång till telefon. Han fick ringa hem till familjen . Han fick ringa sin advokat. Men han överklagade och tyckte att det var inskränkningar i hans rättigheter, och JO konstaterade att det saknas stöd i lagen för åtgärderna. JO skrev att syftet med beslutet var att skydda personer utanför kliniken och konstaterade att det är i strid med gällande lagstiftning. JO fann också i behandlingen av ärendet anledning av fästa lagstiftarens uppmärksamhet på frågan. Detta är en parallell till det jag talar om, lagen om vård av missbrukare som finns på ett särskilt boende. Vi har alltså föreslagit ändring för att skydda personer också utanför behandlingshemmet. Tyvärr tycker inte Socialdemokraterna och stödpartierna att det behövs. I reservation 8 finns det ett resonemang med ett likvärdigt budskap. Det gäller de förutsättningar som ska finnas för beslut om ett omhändertagande enligt LVM. Ett av de kriterier som finns är att det finns en överhängande risk för att missbrukaren till följd av sitt tillstånd kommer att allvarligt skada sig själv eller någon närstående. Vi menar att det här begreppet också måste vidgas. Ett omhändertagande ska kunna ske också om det föreligger risk för att någon annan människa, som inte alldeles nödvändigtvis är närstående, riskerar att skadas. Det finns flera exempel på vad det skulle kunna vara. Det kan vara en granne, en tidigare arbetsgivare eller en tidigare sambo. Vi anser att lagen måste ta hänsyn till att det finns människor som i kraft av sin relation till missbrukaren, utan att kunna klassas som närstående, också kan riskera att komma till skada. Vi beklagar, herr talman, att regeringen inte tar hänsyn till detta. Vi är alla överens om att ett ingripande mot en människa med användande av tvång ska tas till bara i yttersta nödfall. Att använda tvång är ett ingrepp i den personliga integriteten och något av det allvarligaste ett samhälle kan göra mot sina medborgare. Lagen är därför väldigt omsorgsfull och reglerar tydligt hur ett omhändertagande kan och ska gå till. Det är bra. Men både den tidigare lagtexten och den nu föreslagna förändringen har helt missat att reglera hur ett upphörande av ett omhändertagande ska ske. I propositionen finns en paragraf, den heter 18b, som klargör bland annat hur socialnämndens möjlighet att besluta om ett upphörande av ett omhändertagande ska ske. Men ibland kan det hända att socialnämndens sammanträde inte kan avvaktas. Man kanske inte har möte förrän . Vår uppfattning, hos , är att man måste skapa möjlighet för ordföranden, eller för någon annan ledamot, att fatta ett beslut om omhändertagandets upphörande. Precis samma möjlighet som ordföranden har när det gäller att fatta beslut om ett omhändertagande måste finnas när ett beslut ska upphöra att gälla. Vår uppfattning är att det är precis lika angeläget att upplösa en tvångssituation som att ge möjlighet till den. För den som delar den uppfattningen, att den personliga integriteten ska värnas och att tvångsinstrument ska behandlas med yttersta varsamhet, borde det vara en självklarhet. är det så, herr talman, att det har gått lite prestige i denna fråga. Vi moderater gjorde misstaget att vi fäste utskottets uppmärksamhet på en fråga som man från regeringens sida varken nu eller tidigare själv har uppmärksammat eller behandlat. Och det låter sig inte göras, har vi förstått. Vi förstår också att det ibland är ganska meningslöst att försöka använda förnuftsargument. Så i den här frågan avstår jag från att kommentera mer. Jag bara konstaterar att vi moderater har lagt fram ett förslag som skulle skapa ett tydligare rättsläge och en klarare lagstiftning. Detta avvisar Socialdemokraterna. Jag vill också säga några ord om barn till gravida med missbruksproblem. Vare sig i den nuvarande eller i den av regeringen föreslagna utformningen av LVM finns något uttryckligt skydd för fostret. När LVM tillkom 1981 fick den här frågan en nödlösning genom att socialutskottet ställde sig bakom något som man kallade för en extensiv tolkning av hälsoindikationen. Och det är den man lutar sig mot än . Det dåvarande socialutskottet sade då att om en kvinna trots att hon vet att barnet hon bär på kan bli skadat fortsätter sitt missbruk är det inte ett normalt beteende. Om hon inte har någon annan psykisk sjukdom kan man i alla fall anta att hon efter att hon har fött det här skadade barnet blir sjuk. Då är det fara för hennes egen psykiska hälsa, och då kan man ta till ett tvång. Man talar alltså bara om mammans hälsa och inte om barnets. Inom alliansen anser vi att man med lagen om vård av missbrukare ska ta ett större ansvar och uttryckligen skydda också barnet. Lagen behöver ändras för kvinnornas skull men framför allt för barnens. Tvångsvård av missbrukande kvinnor ska kunna ske när det är nödvändigt för att förebygga fosterskador. I finns en tvångsvårdslag som har haft positiva effekter. Socialtjänstministern sade under en interpellationsdebatt att han ska studera den. Vi beklagar att han inte är beredd att redan nu införa ett reellt skydd för också i . kommer det i stället att dröja . Vi tycker att det är beklagligt. 265 (): Det här betänkandet kan ge ett något splittrat intryck. Det finns 18 reservationer, varav utskottsrepresentanter står bakom nio. Men det förtjänar ändå att sägas inledningsvis att när det gäller lagstiftningens huvudlinjer är vi i långa stycken eniga mellan partierna. Jag tänker för min del koncentrera mig på två frågor i det här inlägget. har ju utvecklat mycket av argumenten för de reservationer som vi står för tillsammans med . Men jag tänkte framför allt tala om det finansiella ansvaret för vården och sedan säga några ord om frågan om gravida missbrukare. I propositionen tecknas en väldigt allvarlig bild av utvecklingen. Man säger att trots att det tunga missbruket har ökat och trots att lagen om vård av missbrukare är tvingande för socialnämnden alltså att man ska ansöka om beredande av tvångsvård om de förutsättningarna är uppfyllda har nedgången av vårdresurserna fortsatt. Den är mest märkbar inom tvångsvården, men även frivilligvården har gått ned. Man kan bara ta en ögonblicksbild. var det 222 personer som vårdades med stöd av LVM och 3 300 som vårdades på frivillig bas. Man har uppskattat antalet tunga narkomaner i landet till någonstans mellan 25 000 och 30 000. Antalet alkoholister är förmodligen tio gånger så stort. Det är klart att alla inte är i behov av institutionsvård men att det är fler än de siffror som jag nämnde är uppenbart för alla. Det är alltså en väldigt allvarlig utveckling. kan man naturligtvis säga att det görs en hel del. Regeringen har i sin budget anslagit pengar för att ge stöd via till exempel och det som kallas för Ett kontrakt för livet, som ska administrera. Man har också tillsatt en utredare som ska försöka få fram en överenskommelse med kommunerna som villkor för att de ska få del av det här stödet. Men vi i menar, herr talman, att det här inte räcker. Man behöver ta till mer drastiska åtgärder eftersom situationen är så allvarlig. När socialtjänstlagen antogs en gång i världen och i anslutning till den reformen lades ansvaret över på landsting och kommuner för missbrukarvården.