prot · GS0967 · 2005-02-01 00:00:00 — Däremot lyckades vi i träffa högsta ledningen för den palestinska myndigheten, bland annat talmannen, och kunde då aktualisera de här barnen. Sådant hade betydelse. När UD:s folk och högsta ledning inte gjorde någonting hjälpte det att vi riksdagsledamöter var på plats och aktualiserade detta. Jag ser för min inre syn hur engagerat står med en äldre man och tvingar honom att ta ansvar. Där skedde någonting viktigt, liksom i debatterna här hemma, i artiklar undertecknade av kvinnor från olika partier eller i mediernas bevakning. Men UD kom inte väl ut ur detta. Det är inte UD:s förtjänst att de här barnen fick fira jul här hemma. Jag skulle vilja fråga utrikesministern vad hon lär av detta. Vi vet ju att sådana här exempel tyvärr förekommer ofta. Det här fick uppmärksamhet. Här engagerade vi riksdagsledamöter oss, och barnen kom loss. Men när vi inte lyckas engagera oss eller inte får tillräcklig kunskap, vad gör UD då? 9 (): Låt mig få börja med att påpeka att jag blev oerhört lycklig när tv:s Rapport ringde och berättade att Gazabarnen var på väg hem. Det var den allra bästa julklapp man kunde tänka sig. Utrikesministerns svar lämnar dock en hel del frågor obesvarade. Detta med att det har tagit har redan många andra kommenterat. Jag skulle vilja kommentera någonting annat, och det är hur man kan välja att klumpa ihop ett svar angående kidnappade barn och katastrofbistånd. Jag förstår inte riktigt den kopplingen. Jag vet inte om det är talmannen eller utrikesministern som är ansvarig för den, men jag tror inte att det är en bra lösning. Som sagts förtjänar alla de här tre frågorna en egen debatt. En tid gick flera ledamöter ur alliansen vi var en moderat, en kristdemokrat, en folkpartist och en centerpartist tillsammans ut och gjorde ett gemensamt upprop för att försöka få publicitet kring och hjälpa till att hämta hem de bortrövade barnen, eller Gazabarnen som benämningen var. Detta publicerades i flera stora dagstidningar, och vi kallades till UD för samtal ett mycket konstruktivt sådant, ska jag säga där vi alla insåg att vårt gemensamma mål var att få hem dessa barn och det så fort som möjligt. UD berättade att de hade jobbat i det tysta med många kontakter på olika nivåer. Vi valde en annan väg, att gå ut i medierna. Vad som var rätt eller fel eller vems förtjänst det var att barnen äntligen kom hem kan nog egentligen ingen svara på. Däremot tror jag personligen att det alltid är bra med ökad intensitet från olika instanser, att man verkligen sätter tryck från alla håll och kanter när det gäller sådana här frågor. Jag håller inte heller alla gånger med UD om att man måste ligga lågt i medierna. I många liknande fall i andra länder sådana här kidnappningar sker ju tyvärr över hela världen har man sett att det oftast är bra med mycket press och medier, just för att få det här trycket på frågan. Just kravet om fryst bistånd är jag övertygad om skulle kunna hjälpa till i det här fallet. Jag menar inte att det skulle vara ett fryst bistånd i verkligheten, rent reellt, men det sätter ett tryck på pappan som kommer från en annan kultur, värnar om det palestinska folkets heder och inte vill ligga det palestinska folket till last. Han vill inte att det ska vara hans fel att det blir ett fryst bistånd. Just det tror jag alltså var en väldigt viktig punkt. Jag skulle därför vilja fråga: Hur är syn på det här med press och medier? Är det alltid så att vi ska jobba i det tysta med de här frågorna? Jag vet att det finns särskilda fall där vi kanske ska göra det, men jag tror också att det finns bådeoch här. Och varför vill inte mer stå upp utåt för att vi verkligen inte accepterar sådana här bortrövanden? Jag tycker att vi mycket väl skulle kunna gå ut mer i press och medier och vara ytterst tydliga med detta. Det är en svår fråga, men var ligger etiken i de här frågorna? Vad är egentligen etiskt riktigt? 10 (): Att förlora ett barn, att sakna sitt barn som försvunnet, är nog oavsett orsak lika fruktansvärt för alla föräldrar. Oavsett om det beror på naturkatastrof, brott, försvinnande, bortförande eller sjukdom är jag övertygad om att dessa föräldrar drabbas av samma ångest. Men alla dessa föräldrar behandlas väldigt olika av vårt svenska samhälle. De överlevande från tsunamikatastrofen som förlorat ett barn har på de flesta ställen bemötts väldigt professionellt och empatiskt av människor runtomkring, myndigheter och frivilligorganisationer. Men för de föräldrar vars barn är bortförda utomlands är bemötandet totalt annorlunda. Enligt UD:s egna uppgifter är ett 7080-tal barn bortförda från eller kvarhållna utomlands. Jag har satt mig in i ett ärende ganska noga. Det är en flicka som är bortförd i , elvaåriga . Det här hände , för mer än . har ingen av flickans kamrater, släkt eller mamman i fått ett enda livstecken. Man vet inte om lilla lever, om hon är frisk eller vad som har hänt med henne. Det vet inte svenska myndigheter, inte UD och inte utlandsambassaden. UD har i en skrift skrivit att händer det något viktigt tar UD kontakt. Mamman i det här fallet har inte fått löpande information från UD, antagligen beroende på att det inte har hänt något viktigt, enligt UD. Jag tycker inte att det här är tillfredsställande. Jag tycker nämligen att UD ska ha en informationsplikt gentemot de brottsoffer som är drabbade. För att få information om att ingenting har hänt är också en information, herr talman. Och det är viktigt att se de här föräldrarna, framför allt mammorna, som brottsoffer. För det är det de är. Deras barn är bortrövade, kvarhållna, eventuellt dödade eller sjuka. Sedan jag blev engagerad i det här fallet måste jag tillstå att jag har fått ett väldigt professionellt och vänligt bemötande från UD:s anställda. Det visar sig att det har hänt saker och att man arbetar med frågan. Men det som gör mig lite orolig och bekymrad är om alla de här föräldrarna får samma professionella och empatiska bemötande. Kan det vara så, vilket jag verkligen inte tror eller hoppas, att det spelar roll om det är vi ledamöter som engagerar oss eller folk med resurser eller utbildning och kompetens? Så får det inte vara i vårt svenska rättssamhälle. Det är min fråga till utrikesministern. Jag vill också fråga om det finns någon konkret handlingsplan för hur de här 7080 föräldrarna ska bli bemötta löpande. Det duger inte att lämna dem därhän i sju eller och säga: Vi ringer om det händer någonting. Jag tycker att det är viktigt att man informerar brottsoffer, visar empati och bemöter de här föräldrarna på samma sätt som de föräldrar blir bemötta vars barn har blivit kidnappade i , utsatta för våldsbrott, försvunna i skogen eller som avlidit av sjukdom. Det vill jag gärna ha ett svar på. 11 (): Tsunamikatastrofen, den jättelika flodvågen som svepte med sig barn och gamla, ortsbefolkning och turister, kvinnor och män, har lämnat efter sig sorg och saknad, förtvivlan och vanmakt, men också en flodvåg av medmänsklighet. Det, herr talman, är det perspektiv som jag tycker att vi ska lämna flodvågen och allt den fört med sig i, den flodvåg av medmänsklighet som har rört vid var och en av oss. Men jag vill börja med att beklaga det gemensamma svaret på de här interpellationerna. De fem barnen som fördes till förtjänar en egen debatt, precis som de 7080 barn som precis hänvisade till som aktuella ärenden. Tsunamikatastrofen och katastrofhanteringen är en sådan gigantisk och svår diskussion att den behöver tas upp i ett enskilt sammanhang. Jag vill, herr talman, backa bandet till . Det var en kall och blåsig dag i . Jag var precis som Skånberg delegat till den första internationella fredskonferensen efter död. Den heter What are the chances for peace? Ett fönster eller kanske en dörr står på glänt mot fred. I det sammanhanget begärde jag enskilt företräde hos talmannen för den palestinska myndigheten och ordföranden för den lagstiftande församlingen, . Jag fick företräde hos dem båda. Jag mindes då de ord som jag hade hört från UD, att man hänvisade till en tyst diplomati. Ja, herr talman, den diplomatin var tvärtyst. De här två dignitärerna kände inte till fallet. Ingen visste om det över huvud taget. Men när de fick reda på det berättade de att de skulle fortsätta att ta ansvar för frågan. Och efter talade jag med dem fram till jul. fick vi veta att barnen var på väg hem. Så det blev ett lyckligt slut på den här historien. Men jag tycker faktiskt att det vore klädsamt om utrikesministern kunde säga att det fattas en hel del i hanteringen av detta ärende. När fem svenska minderåriga barn kidnappas och förs bort ur landet registreras ett par av dem som statslösa flyktingar i Rafahlägret utanför . Det är ganska oerhört att man inte gjorde mer. Det är en häpnadsväckande försumlighet, herr talman, och jag bara beklagar att det var den första i raden av försumligheter som har karakteriserat UD . 12 (): Utrikesminister får inte bli förvånad om även jag sällar mig till den skara som tycker att det är oacceptabelt att vi får en sammanblandning av de här frågorna. Jag skulle ha velat att vi hade två debatter om detta. Det jag nu vill diskutera är det som hände barnen i , som vi säger lite allmänt. fick vänta på svar, när hon egentligen hade tagit upp den här frågan medan den var mycket aktuell. Det är ju då man har en möjlighet att framföra synpunkter på ett trevligt och sympatiskt sätt och få en bra dialog. Så blev det inte. Det blev hätskt. Och jag måste säga att jag blev väldigt ledsen och bekymrad när jag läste i massmedier att , vår utrikesminister, sade att vi riksdagsledamöter inte hade någon kunskap och att vi inte visste någonting om vad vi egentligen gjorde när vi engagerade oss i den här frågan. Då hade jag fått ta emot väldigt mycket kunskap och information från och . Det var inte alls svårt att mycket snabbt sätta sig in i den här frågan och att mycket snabbt få del av den mycket stora kunskap som de riksdagsledamöterna hade. Jag vill faktiskt att erkänner den kunskapen och det engagemanget som gjorde att vi fick en fokusering på just de här barnen, men som också gjort att vi har fått en fokusering på barns rättigheter i . Det var faktiskt så att först när vi fyra ledamöter från olika politiska partier tillsammans började engagera oss fick vi direktkontakt med . Efter det hände det saker snabbt. Vi hade fler samtal med UD, och det tycker jag var bra. Jag tänker inte tala om vad vi sade och hur vi gjorde. Men det var en nyttig upplevelse att se hur man arbetar på . Jag ska vara lite mild och säga att jag inte direkt var imponerad. är det så att vi i har antagit om barnens rättigheter. Det som, och väljer jag ett väldigt snällt uttryck, gör mig ont i alla de fall där det gäller att ha kontakt med barn från de här barnen är som sagt var inte de enda som har blivit bortrövade är när jag ser hur har arbetet med det här. Då är det ganska självklart att jag också vill stryka under det som sade. Vad är det som händer nu? Man får väl säga så här: Inget ont som inte har något gott med sig. För det måste väl ändå vara så, , att man nu arbetar med att ta fram en ordentlig plan, och att man arbetar med hur man ska förverkliga när det gäller de här barnen och liknande fall. Hur kommer man att sätta barnen i centrum även i ? 13 Utrikesminister (): Låt mig först svara på frågan varför det har dröjt att svara på interpellation. Inte beror det enbart på mig. Det gäller att det är två som medverkar i interpellationssvar. Det gick inte att hitta som passade oss båda , mycket naturligtvis beroende på att jag befinner mig på utlandsresor, men inte enbart därför. När det passade mig, passade det inte . Dessutom har det varit en helg emellan. vände sig till talmannen och bad att talmannen skulle titta på frågan om att ge svar . Jag vill också vända mig till talmannen och säga att det är helt oacceptabelt att en minister får svara på elva personers inlägg utan att detta på något vis påverkar den tid som ministern har att svara på. Det finns de som har beklagat det gemensamma svaret och sökt förklaringen till att det är gemensamt svar på så helt olika frågor. Det beror inte på talmannen, och det beror inte på mig, utan det beror på den som har formulerat interpellationen. Men detta är också en fråga som jag vänder mig till talmannen med och ber talmanskansliet ta hand om. Jag anser, precis som flera av dem som har gjort inlägg, att det är fullständigt oacceptabelt att ha en debatt i stora frågor som rör så helt olika saker. Detta borde ta ansvar för. Sedan var det de fem barnen som fördes bort till det palestinska området. Jag vill allmänt deklarera att detta är ett ärende som UD:s konsulära enhet, vårt konsulat på det palestinska området och även jag personligen har varit oerhört engagerat i. Jag törs påstå att i detta ärende har Generalkonsulatet i arbetat dygnet runt som ärendet var aktuellt. Jag har fått ett par principiella frågor som handlar om i vilken utsträckning jag anser att det är bra att det mobiliseras ett tryck i ett ärende, att man mobiliserar riksdagsmän, att man mobiliserar medier. Min erfarenhet säger mig att det är mycket bra när det handlar om att sätta tryck på andra regeringar, regimer i andra länder, myndigheter i andra länder. Det kan ha helt avgörande betydelse att ett ärende får uppmärksamhet, och därigenom skapas ett politiskt tryck i frågan. Men i de ärenden där problemet inte ligger hos en annan regering eller hos myndigheter utan där problemet helt och hållet är av privat karaktär, då är, eller kan, varje uppmärksamhet vara till nackdel för ärendets handläggning. I detta ärende har det inte handlat om någon tyst diplomati. Diplomati är något som tillämpas mellan regeringar. Här har inte frågan handlat om svårigheter att hantera ett ärende där det har funnits olika uppfattningar mellan den svenska ståndpunkten och den palestinska ståndpunkten. Från första början har det rått en enighet mellan företrädare för den palestinska myndigheten och företrädare att dessa barn måste få komma tillbaka till så fort som möjligt. Den palestinska myndigheten har ställt upp så långt som de över huvud taget har kunnat göra. De utredde möjligheter till ett rättsligt agerande. Det fanns ingen möjlighet till det. I det sammanhanget vill jag också påpeka att även om inte är erkänd som en stat är det inte så att svensk lag gäller på det området. Det är inget laglöst land. Det fanns inga rättsliga möjligheter att agera från myndigheternas sida, men de medverkade på alla de sätt de kunde för att sätta press på fadern och den familj som omgav honom. Det var det som gav resultat. Jag kan till och med gå så långt och påpeka att detta ärende hade kunnat lösas tidigare. var det uppmärksamheten i medierna, som följdes noggrant av fadern, som ledde till att när det var nästan färdigt att han skulle gå med på att barnen skulle få återvända ångrade han sig. Därför måste man tänka efter i varje enskild situation. Det handlar faktiskt om förtvivlade föräldrar och väldigt svåra situationer. Jag vädjar till dem som vill engagera sig och det är bra att engagera sig att varje gång ta reda på hur situationen är för att inte i stället för att hjälpa till stjälpa det hela. Jag har medgivit utrikesministern att dra över tiden. Utrikesministern har möjlighet att fortsätta att ta upp de andra delarna som debatten gäller i ytterligare anföranden. 15 (): Utrikesministern står och ljuger i kammare! Det går att kolla med kammarkansli. Jag har försökt ända att få . Den första tid jag fick var . Det vet utrikesministern. Kolla med kammarkansliet. som jag arbetade med de kidnappade barnen i och jag besökte har ett antal mammor, morföräldrar och andra ringt och mejlat mig för att berätta om liknande fall och givit mig tillstånd att nämna dem här . Enligt finns det 55 liknande ärenden som familjen . Barn bortrövas oftast av sina fäder, och förtvivlade mödrar vänder sig till UD för att få hjälp. Svaret har ofta varit detsamma som till , nämligen att inte kontakta medier. Men varför ska inte möjliga medel användas? Varför ska inte enskilda riksdagsledamöter och privatpersoner, via medierna om så behövs, sätta press på myndigheter i andra länder? När man pratar med barnen en är och en är ger de en helt annan version av händelseförloppet än vad utrikesministern gör. Jag undrar om utrikesministern har pratat med de två barnen, varav en var svårt sjuk i diabetes där nere och verkligen hade behov av att snabbt komma hem till ? Vi har också fallet med den sjuåriga flicka som är bortrövad av sin grekiska pappa . På grund av den långa handläggningen på UD har grekiska myndigheter slagit fast att flickans hemvist är . Det är en flicka som är född, uppvuxen och gått i förskola i , har svenskt medborgarskap, och mamman har ensam vårdnad om flickan. Vad sysslar UD med? Sedan är det den fyraåriga flickan som är bortrövad och vars pappa är tysk medborgare. Mamman har arbetat dag och natt med advokater, myndigheter och ambassader. Hon har inte ens fått ett livstecken från sin försvunna dotter. , och har undertecknat . När hon fick besked att dottern är lokaliserad till är det falskt alarm. Varför är handläggningen så långsam på UD? kan man inte skylla på att länderna inte har undertecknat . Det arbetar inom UD totalt ca 2 540 personer. Det behövs både vältaliga diplomater men också handlingskraftiga brandmän. har skrivit på . I artikel 11 står det att dessa medlemsländer ska bekämpa att barn olovligt förs bort. är , och skrev . På UD:s hemsida står följande: Syftet med är att förhindra att barn olovligen förs bort till eller hålls kvar i ett främmande land. Om det sker ska barnet snabbt återföras till landet där det var bosatt. Denna konvention, liksom , bygger på grundtanken om barnets bästa. Jag har därför följande frågor till ministern: ministern att UD är organiserat så att bortrövade barn snabbt kan komma tillbaka till igen? Om inte, vad tänker ministern vidta för åtgärder för att UD och regeringen ska uppfylla sina åtaganden om att barnets bästa som man har skrivit under på i kan uppfyllas? Sedan återstår min fråga: Hur var det möjligt att dessa fem barn kunde registreras som statslösa palestinier när de är svenska medborgare? Det kräver ett svar i denna kammare. 16 (): På en punkt kan utrikesministern och jag vara överens, nämligen att det blir en enastående konstig debatt med alla de tre frågorna. Det hoppas jag kommer att hanteras i särskild ordning. Låt mig komma tillbaka till fallet med den kidnappade turkiska flickan. Det är en flicka som är svensk medborgare, som har en mamma som är svensk medborgare bosatt i . Hon har en pappa som har bott i i massor av år under hela flickans levnad. Jag talar om . Jag vet att utrikesministern inte kommenterar enskilda fall, men vi använder detta som ett exempel. Både jag och har engagerat oss i fallet och har börjat lära oss en del om hur det inte fungerar på UD. Mamman fick i detta fall rådet att anlita en advokat. Hon har använt hela sin extraförtjänst hon har två arbeten och arbetar som undersköterska för att kunna betala advokaten. Såvitt jag kan bedöma av de handlingar som vi har sett hade hon behövt hjälp från en översättningsbyrå och inte en dyr advokat. Det är först i nästa skede, om det blir en rättsprocess i med anledning av bestämmelser, som hon kommer att behöva advokathjälp. Varför ger UD den typen av råd? Dessutom kan hon inte få rättshjälp så länge som hon har dubbla jobb. Myndigheterna har därför rått henne att avstå från sitt jobb och säga upp sig. Då går hon ned i lön, och då är hon berättigad till rättshjälp. Systemet uppmanar alltså till system-smartness. Detta är fullständigt oacceptabelt. När det gäller sekretessen har vi haft vissa problem att få ut en del handlingar från UD. Man har inte vetat om de har omfattats av utrikessekretessen eller inte. Eftersom jag arbetar mest med utrikesfrågor har jag stor förståelse för att det finns en utrikessekretess en del handlingar kan inte lämnas ut, och en del handlingar kan lämnas ut. Men då måste UD ha några klara regler så att man kan följa den regelboken i varje enskilt fall utan att det ska ta dagar och veckor innan det ut huruvida handlingarna omfattas av utrikessekretessen eller inte. Detta är inte ett acceptabelt förhållande, utrikesministern. Man kan jämföra med de palestinska barnen som debatten har handlat mycket om. Då är det på det viset att inte heller turkiska myndigheter har fått tillräcklig information om detta ärende beroende på att svensk utrikesförvaltning inte har legat på och inte betraktat ärendet som tillräckligt viktigt. och jag måste väl ändå vara överens om att det just nu är rätt tillfälle att ha en dialog med om sådana här saker? har skrivit på och andra konventioner när det gäller barns rätt att få återförenas med sina föräldrar, och är på väg att bli EU-medlem, vilket vi alla hälsar med tillfredsställelse. och den turkiska regeringen försöker omforma landet så att det ska bli modernt. behöver vår hjälp och vår support. Mina kolleger från det turkiska parlamentet säger att det är bra att det blir en pressdebatt i . Och de gör sitt yttersta för att hjälpa till. Men varför agerar UD så långsamt och så taffligt i detta fall? Pappan, , har uppenbarligen en inflytelserik familj i sin del av . Hans bror eller farbror är borgmästare på orten. Det talar sannolikt till vår fördel därför att inte vill ha ett antal tråkiga debatter om personer med anknytning till regering och myndigheter som är inblandade i kidnappningar av barn från andra EU-länder. Jag ber utrikesministern visa lite mer engagemang, lite mer empati, kanske till och med mycket mer empati, och klara och tydliga regler för hur man agerar i sådana här fall rutinmässigt, så att inte enbart de fall där vi riksdagsledamöter eller andra inflytelserika personer engagerar sig kommer till en lösning. Alla svenska medborgare ska få en chans till den hjälp som de behöver. 17 (): Jag skulle vilja fråga, när nu detta med de fem barnen har hänt, vad UD redan nu har lärt av detta och hur man avser att se till att det inte händer igen. Det som har varit kan ju inte göras om, tyvärr. Min fråga är då: Hur gör UD för att förbättra detta? Jag förutsätter nämligen att även utrikesministern tycker att det ska förbättras. Jag tänker också på som alltid ska ligga till grund för alla våra handlingssätt som rör barn. Det handlar inte bara om att införliva en barnkonvention, skriva vackra ord i regeringsförklaringar och så vidare. Det handlar även om att bruka denna barnkonvention. Jag skulle också vilja ställa en fråga med anledning av interpellationen om katastrofen, som också besvaras i detta sammanhang. Vilka åtgärder har regeringen redan vidtagit, om en liknande katastrof skulle inträffa ? En katastrof av stora mått som berör vår nation kan ju inträffa . Om en sådan katastrof inträffar kan man väl inte säga att vi väntar på vad de myndigheter eller den arbetsgrupp som ska följa upp detta säger? Jag tror också att frågan om ordning och reda i interpellationsdebatterna i stora mått kommer att engagera oss riksdagsledamöter vad vi ska kunna göra för att förbättra detta. Jag hoppas att det kommer att ske på talmansnivå och i . 18 (): Jag har givetvis förståelse för att utrikesministern är i tidsnöd här, men hon har fått lite mer tid. Jag hoppas därför att jag har möjlighet att få något svar på min fråga. Min fråga var: Har utrikesministern förståelse för att medborgarna de fem barnen som kidnappades till och de många människor som stod mitt i katastrofen i undrade vad medborgarskapet egentligen innebar. De kände sig övergivna av nationen . Särskilt de människor som befann sig i stod ensamma medan de såg att representanter från ett antal andra nationer som var på plats gjorde stora insatser från början. Har utrikesministern förståelse för att medborgarna betvivlade innehållet i medborgarskapet? Såvitt jag kan läsa ut av svaret säger utrikesministern att det har jobbats dygnet runt. Jag tänker då på barnen som satt fast i .