prot · GT0945 · 2005-12-06 00:00:00 — har gjort sig skyldigt till grova kränkningar av de mänskliga rättigheterna, och man har i sitt agerande i anlitat privata säkerhetsbolag som på goda grunder misstänks för övergrepp. Det har riktats anklagelser mot dem om tortyr som har lett till död. Det är svårt att utkräva ansvar för mord och övergrepp på oskyldiga med den här konstruktionen. Det innebär tyvärr, herr talman, att orsakar mer skada än nytta i . krig, stödet till de här krigsherrarna och kränkningarna av mänskliga rättigheter i måste upphöra. Övergrepp måste lagföras. Skyldiga måste ställas inför rätta. Det är hoppingivande att president själv har sagt att det inte längre finns något större behov av militär terroristbekämpning i . Kritiken mot övergrepp står alltså inte i motsatsförhållande till att man stöder FN:s insats i . Den står inte i motsatsförhållande till att man fortsätter med ett generöst bistånd till . Den står inte i motsatsförhållande till att ökar sitt bidrag till FN-styrkan. Tvärtom förutsätter dessa saker varandra. Vi är inte beredda att offra den civila befolkningens framtid på antiamerikanismens altare. Därför stöder vi förslaget om att ska öka bidraget till FN-insatsen i . 93 () replik: Jag har egentligen bara två korta frågor till i den här debatten. Den ena frågan gäller just det här med en gemensam chef för operationen. Enligt det uttalande som också Isafgeneralen har gjort innebär detta en total samordning mellan de två grupperingarna. Man kommer också att ömsesidigt komma till varandras hjälp. Ser man inte detta som problematiskt ihop med det som sade om problemet med krigföring och agerande i ? Den andra frågan gäller övergreppen. Jag ställde den också tidigare under debatten. När det handlar om enskilda personers övergrepp så kan man ju peka ut att det är enskilda personer, privata vaktbolag eller vad man nu har hyrt in som utövar tortyr. Men det är ett faktum att man har fängelser där man håller flera hundratals fångar, vilket Amnesty och flera andra organisationer också klart har definierat, och att man från USA-alliansens sida vägrar att släppa in Röda Korset eller andra internationella organisationer för att granska. Man har inte någon rättegång, man tillåter inte fångarna att träffa sina familjer och de får ingen advokat. Det är ett klart brott mot internationell rätt och mänskliga rättigheter. går vi in i ett närmare samarbete. Det är förstås inte enskilda personer som man kan peka ut för övergreppen, utan detta är något som är stadfäst från USA-alliansen i kriget mot terrorismen i . 94 () replik: brukar man säga att har lyckats med sitt uppsåt, nämligen att underminera våra demokratier och våra parlaments frihet. När vi inskränker våra egna mänskliga rättigheter så är det en vinst för terrorismen. På samma sätt kan man säga att har lyckats vinna över den här debatten till att handla om utrikespolitik i stället för att handla om det som den egentligen ska handla om, nämligen FN:s fredsfrämjande insats och bidrag till denna. frågar mig om vi inte ser problem. När det gäller chefen är det viktiga för , och det som vi har understrukit i vårt särskilda yttrande, att den FN-insats som genomförs har en egen ledning och att det inte blir samma ledning för den amerikanska insatsen och FN:s insats. Samordning kan ju låta komprometterande, men det är viktigt att de två insatserna har en samordning så att man inte börjar ha ihjäl varandra eller på andra sätt gör så att människor förolyckas. Den ena sidan måste veta var den andra sidan befinner sig. Man får inte ta miste, göra fel och skapa förödelse och i värsta fall död. Det konstateras här att det inte bara är enskilda personer som begår övergrepp. Det är en riktig iakttagelse. Det är självklart att det är enskilda personer som är problemet, men problemet är också den officiella amerikanska politiken och hur den förs. Å ena sidan säger man sig stödja president , å andra sidan stöder man de grupper och de krigsherrar i som är emot Karzai. Man stöder deras uppbyggnad av milis och underminerar därmed möjligheterna till en fortsatt demokratiprocess. Det är ett problem. Därför är det så viktigt att vi i vår solidaritet med inte bara ställer upp i FN-insatsen och fortsätter med vårt bistånd utan också kritiserar de delar av amerikansk utrikespolitik som är oacceptabla. 95 () replik: Jag blir ändå lite konfunderad när säger att det är viktigt att man håller isär de två operationerna. Det är ju tydligt, och det står också i propositionen, att man nu kommer att utse en chef som kommer att vara en gemensam chef för både OEF och Isaf. Man kommer att ha en person som man har en gemensam ledning tillsammans med. Det är tydligt att man sammankopplar detta. Precis som utrikesministern sade och som det har sagts här tidigare i debatten är det viktigt med mer samarbete och mer informationsutbyte när vi utvecklar truppen. Men för mig är det här också ett informationsutbyte där man kan ha skaffat sig informationen genom tortyr och genom att hålla människor fängslade på ett sätt som inte tillhör internationell rätt. Jag ska läsa upp en mening i yttrande: Om inte förmår hålla sig till folkrättsliga regler i sitt agerande mot terrorismen förlorar all utländsk närvaro sin legitimitet. Det är det som är vårt stora problem. Vi säger att genom att gå in i ett tätare samarbete med en gemensam chef så legitimerar vi också det sätt som kampen mot terrorism förs på. Då riskerar man att all närvaro i förlorar sin legitimitet. Vi har också sagt, och jag sade det i debatten, att vi är beredda att ha svensk grupp och att utöka den om OEF drar sig tillbaka eller om man håller isär de två operationerna på det sätt som krävde från första början. Men utvecklingen har gått åt fel håll. Någonstans måste man säga att man måste välja sina samarbetspartner. När man går in i ett sådant nära samarbete som man gör nu legitimerar man också någonting som vi inte kan stå för. 96 () replik: Jag tror att det är viktigt att vi från svensk sida och från världssamfundets sida för upp de övergrepp som är bevisade, påtalar de brott mot de mänskliga rättigheterna som begås och kräver en lagföring av de personer som bryter mot folkrätten i den amerikanska insatsen och att vi fortsätter att föra fram kritik mot amerikanskt stöd till de krigsherrar som motverkar demokratiseringsprocessen i . Det är viktigt för trovärdigheten i den internationella FN-insatsen, viktigare än kanske någonting annat. Det som bekymrar oss i mest är inte detta utbyte av information. Det finns nämligen en grund för nödvändigheten av det för att undvika dödsfall, olyckor och felaktigheter. Utan det som är avgörande är att dessa två insatser, där den ena har ett FN-mandat, och där den andra genomförs under ledning, har separata operativa ledningar, vilket de också har. Om dessa två insatser skulle få samma operativa ledning, kommer stöd inte att finnas för en sådan insats längre. Jag tycker att det är tråkigt att man försöker läsa in mer i den samordning som är en nödvändighet än vad som faktiskt finns där och att man tar amerikansk utrikespolitik, de delar av den där det brister, till intäkt och ett argument för att FN-styrkan inte ska finnas kvar och att inte ska bidra till detta, när det i praktiken leder till en motsatt utveckling än den som vi vill ha. Det är viktigt att fortsätta med biståndet till . Det är viktigt att FN:s insats och närvaro fortsätter och förstärks. Och det är viktigt att som ett av världens rikaste länder ökar sitt bidrag till FN-insatsen. Det tillsammans med kritik av en dålig amerikansk politik kan gagna den afghanska civilbefolkningens framtid och utvecklingen av självbestämmande. 97 (): Beslutet med anledning av dagens ärende är ett av de mest ansvarstyngda beslut som har att fatta. Regeringen ber om godkännande att få sända ytterligare militär personal till . Som har sagts här har vi haft en svensk styrka på plats. Vi har varit förskonade från svenska förluster ända fram till då en svensk fordonskonvoj utsattes för ett sprängattentat. Som vi tragiskt nog vet omkom en svensk, och tre soldater skadades, två av dem mycket allvarligt. Jag beklagar detta djupt. Tyvärr måste vi vara beredda på att något liknande kan och förmodligen kommer att inträffa igen. Det är bland annat därför som det är just vi i denna kammare som ska fatta denna typ av svåra beslut. Det är också som är ytterst ansvarig för beslutet och konsekvenserna av att sända väpnade styrkor utomlands. Efter det slut och murens fall ser den säkerhetspolitiska kartan helt annorlunda ut. Det finns, som vi också hörde här tidigare, inga direkta militära hot mot , utan hoten är av helt andra slag. Därför har Försvarsmakten numera en annan uppgift . Vi ska vara beredda att försvara svenska intressen utomlands och främja fred och säkerhet i vår omvärld. är ett land som så innerligt väl behöver hjälp med att skapa fred och säkerhet. är världens sjätte fattigaste land och har plågats av krig, konflikter och terrorism . är också ett av världens största producentländer av opium. Beräkningar av FN visar att av världens illegala opium odlas i . Detta opium tar sig vidare via och till bland annat . Som vi smärtsamt nog vet följer grov kriminalitet och mänskligt lidande i dess spår. Det finns många goda skäl för oss i att hjälpa till. Och kan och vill hjälpa till. är tredje största biståndsland. En förutsättning för att vi ska kunna få till ett fortsatt fungerande bistånd är att det finns en relativ stabilitet och säkerhet i landet. Syftet med den internationella säkerhetsstyrkan, Isaf, som tillkom 2001 och som har bidragit till /02, är att stödja övergången till ett demokratiskt styre i och att skapa och upprätthålla säkerhet som möjliggör återuppbyggnad och utveckling mot ett mer demokratiskt samhälle. Här har vi ett förslag från regeringen om att vi ska fortsätta med dessa insatser och till och med utöka våra insatser. har fått uppgiften att leda en regional enhet för säkerhet och återuppbyggnad, ett så kallat PRT, i Mazar-i-Sharif. Den här enheten kommer att ansvara för ett antal nordliga provinser. Insatsen kommer att bestå av ungefär 185 svenskar. Eventuellt tillkommer 20 personer ytterligare. Detta är vi positiva till från sida. Men regeringen har önskat att få ett bredare mandat än så. Man har nämligen önskat sig ända upp till 375 man, eller personer, för att kunna förstärka styrkan som är i och för att kunna genomföra en evakueringsinsats. Detta tycker vi också är mycket bra. Det behövs reserver, och de kan komma att behövas väldigt snabbt. Det visar inte minst erfarenheterna från Kosovo . Vi moderater ser det som väldigt positivt att regeringen nu lärt sig av erfarenheterna och tar till lite i överkant, kan man kanske tycka, i fråga om antalet soldater. Men detta är ett sätt att snabba på beslutsprocessen. Och som man kan läsa i betänkandet uppmanar hela utskottsmajoriteten regeringen att ge Försvarsmakten befogenhet att agera snabbt inom denna övergripande ram, det vill säga att inte i varje fall behöva invänta ett regeringsbeslut för att kunna skicka förstärkningar. I detta ärende är vi helt överens med regeringen. Men vi i har generellt sett, vilket ni också har hört , en högre ambitionsnivå när det gäller långsiktiga internationella insatser. Vi vill att ska klara av att leda och delta i två insatser av bataljons storlek samt några mindre insatser i fredsbevarande operationer. Och bör vi ha förmåga att sätta upp en egen snabbinsatsstyrka, en så kallad . Vi vill också betona vikten av att vi kraftsamlar. När vi gör någonting ska vi göra det med färre men större insatta förband. Det ger bättre resursutnyttjande. Det ger också bättre möjligheter till övning för våra officerare att öva i ledning av högre förband. Större styrkor på plats ger oss också ett större inflytande där vi är större inflytande att få ta del av underrättelser och att få ta del i besluten. Det som vi dessutom behöver är en strategi för de internationella insatserna som försöker prioritera och ange politiska mål och skapa förutsättningar för ett mer effektivt resursutnyttjande. Jag skulle lite mer ur ett försvarsmaktsperspektiv vilja erinra kammaren om att vi i vår iver att göra dessa insatser internationellt inte får glömma grunden här hemma. Grunden för vår förmåga är en väl fungerande utbildning på alla nivåer, från värnpliktsutbildning upp till högre utbildning för officerare, och väl fungerande materiel. Våra förband som vi skickar ut måste ha tillgång till hela registret. De måste egentligen kunna spela på väldigt många nivåer, allt från det traditionella fredsbevarande, peacekeeping, till att ha en fredsframtvingande förmåga. Ju bättre utbildade och utrustade vi är, desto bättre förutsättningar har vi att få ned konfliktnivån i stället för att höja den. Till skillnad från förr kommer de svenska förbanden att behöva komma upp till bevis då och då. Priset för brister i utbildningen materiellt kan bli smärtsamt högt, och det vill vi inte vara med om. Avslutningsvis yrkar jag bifall till förslaget i utskottets betänkande. 98 (): Många ledamöter har redan i den här allvarliga debatten talat om den mycket aktiva och viktiga roll har spelat som både biståndsgivare och fredsfrämjare i och om vikten av att vi nu fullföljer utökningen av våra militära insatser trots den tragiska händelse som tog en svensk soldats liv och skadade tre andra i deras fredsbevarande arbete. Jag kommer därför under mina talarminuter att koncentrera mig enbart på motion eller, rättare sagt, på anledningen till att vi skrev motionen. Vi skrev den utifrån erfarenheterna främst från Kosovo och oroligheterna där . En del av oss ledamöter i försvarsutskottet besökte Kosovo och den svenska bataljonen på Camp . Vi hade där möjlighet att på nära håll se det fantastiska arbete som våra pojkar och flickor uträttade i syfte att skapa stabilitet och trygghet för befolkningen i med omgivningar. Vi kunde själva se och fick också bekräftat från flera håll vilken betydelse den svenska styrkans närvaro hade. Det rådde ingen tvekan om att dess insatser rönte stor respekt från alla befolkningsgrupper. efter vår hemkomst ändrades emellertid det till synes stabila läget på ett okontrollerat sätt. Allvarliga oroligheter bröt ut. Läget blev snabbt kritiskt för den svenska styrkan. Det var uppenbart att man omgående behövde göra kompletteringar med materiel och personal för att kunna hantera situationen på ett effektivt sätt och utan att riskera allvarliga konsekvenser för den svenska personalen på plats i området. Rapporter som nådde våra öron här hemma kunde låta så här: Våldet är välorganiserat och uthålligt. Det är tusentals människor som slåss mot svenska, finska, irländska och norska soldater. De svenska fordonen är fulla av kulhål, sönderslagna och brända. Soldater har blivit träffade av gummikulor. En officer har fått ett skott rakt i bröstet. Kulan sitter kvar i skyddsplattan. En soldat har fått ett järnrör kastat rakt igenom sin kravallsköld, från ansiktet. Så gott som alla har träffats av ett stort antal stenar. Två soldater fick låsa in sig i sin . Mobben hade tätat igen deras avgasrör så vagnen kunde inte starta. De blev utsatta för ett antal brandbomber. Kamraterna slogs och kämpade för sina liv för att tränga undan mobben och rädda sina kamrater som var inlåsta i Sisun. hade Kfors ledning givit order om att alla i alla länders trupper skulle transporteras i pansarbilar. Men pansarbilarna räckte inte till alla svenskar. Likaså räckte inte de skottsäkra västarna till alla soldater. Det dröjde från det att oroligheterna hade startat till dess att regeringen i beslutade att skicka trupp och materielförstärkningar. De av oss som hade daglig kontakt med någon där i oroshärden och som dag och natt kunde få färska rapporter om händelserna kunde inte annat än förundras över att alla våra hjältar klarade sig, i alla fall i fysiskt hänseende. Efteråt har vi utifrån rapporter om händelserna kunnat konstatera vilken enorm betydelse våra trupper hade för att dämpa och begränsa de uppkomna skadorna detta utan skottsäkra västar till alla, utan bepansrade bilar och med sina liv som insats. Ändå kunde inte Försvarsmakten agera och skicka nödvändiga förstärkningar, utan man var tvungen att vänta på regeringens beslut. Detta gjorde mig och övertygade om att det måste finnas en möjlighet för Försvarsmakten att agera, naturligtvis inom den ram man beslutat innan, och att utan dröjsmål agera genom att skicka både materiel och mänsklig förstärkning om situationen så kräver. Därför anser vi att det alltid bör finnas en marginal inom vilken Försvarsmakten kan agera om behov skulle uppstå. Mot den bakgrunden välkomnar jag den skrivning som det till slut blev i utskottsbetänkandet. Eftersom vi anser att de syften som eftersträvar i sin motion i allt väsentligt är tillgodosedda har vi ingen anledning att följa upp våra yrkanden i folkpartimotionen. Därför yrkar jag bifall enbart till utskottets förslag i betänkandet. 99 (): Det här är svårt; låt mig redan från början klargöra det. Beslutet att stödja fortsatt och utvidgat svenskt truppbidrag till slinker inte igenom utan konvulsioner, särskilt inte hos mig. Före mig på talarlistan har en av våra duktigaste retoriska begåvningar utgjutit sig, och efter mig kommer en annan självlysande grön tänkare och talare. Mellan dem står jag och, tror jag, även flertalet i vårt parti. är ett genuint fredsparti, och vi är antimilitarister. Men vi är inte radikalpacifister, det vill säga: Vi lever med insikten att det, tyvärr, behövs legitima vapen för att stävja våld och vapen i fel händer. Jag personligen har varit djupt engagerad mot regelvidriga och oförsvarliga krigföring i världens fattigaste land, , och jag har hållit ett otal torgtal och kammaranföranden och skrivit artikel efter artikel mot amerikansk illegitim närvaro och mot den idiotiska kontraproduktiva terroristjakten som ibland dessutom antagligen har andra motiv än de som föreges för världen. åkte jag till . Tyvärr fick jag av säkerhetsskäl inte åka in i landet. I stället gick jag omkring i flyktinglägren längs West Frontier. Där grät jag över barnteckningarna med amerikanska bombplan som släppte sin gruvliga last över deras gamla hembyar. fick jag veta att svensktillverkade AT 4-pansarskott också hade använts mot afghanerna. Det finns ingen moralisk eller folkrättsligt hållbar grund för OEF:s närvaro Operation Enduring Freedom i bergen i eller i . Men över det råder inte riksdag, och över det råder inte och inte ens vår regering. Vi kan bara kritisera dem för de här övergreppen och ifrågasätta motiven. Vi kan se över våra egna vapensamarbeten och dra oss ur Natos kompisklubbar och vända EU:s nästan i det närmaste Natos europeiska framväxande militära strukturer till att bli mer civila och förebyggande. Vi kan få fler människor att inse att motivet för amerikansk närvaro i detta pinade bergsland stavas som det brukar stavas, nämligen o l j a och därför kräva att drar sig ur. finns där också vad man kallar för krigsherrar klanhövdingar och talibaner med stor lokal makt och med vapen som blivit kvar från alla tidigare härskare och krigförande styrkor och vapen som inplanterats och som betalas till exempel med opiumpengar. I landet finns det knarkhandlare som saknar all form av moraliskt sinne. I landet finns det också privata militära företag som alldeles på eget bevåg säljer sina dödliga tjänster till den som vill betala, något som för övrigt inga andra än tar upp. terroristbekämpningskoalition Enduring Freedom finns där. Slutligen finns också Isaf där, FN:s mandaterade skara vars uppdrag är skydd och uppbyggnad efterfrågad av den afghanska regeringen men för tillfället under Natos ledning. FN har ju inga egna förband och inga officerare. Mitt och dilemma gäller följande: Hur skiljer sig de stora stridande krafterna åt? Och hur skiljer man dem åt? Visserligen har de numera olika färg på sina bilar. Men de har samma färg i ansiktet och snarlika uniformer, så frågan är: Vem är fiende vem är vem och hur mycket och om vad samarbetar de? Mitt parti biträdde svensk styrka för att säkerhetsläget då uppenbarligen var så svårt att folk som inte stred mot afghanerna verkligen behövdes där. Vi bedömde att det fortfarande behövdes, och när styrkan inte bara ska finnas inne i bedömer vi, om än med stigande tvekan och obehag, att den civila befolkningen är utsatt för allvarliga dagliga hot från folk som inte borde vara där och som inte borde ha vapen. Isafs uppdrag är som sagt att skydda och stabilisera, höja säkerheten och demobilisera, se till att hjälporganisationer kan arbeta med sina icke-militära uppbyggnadskrafter, att Médecins Sans Frontières kan verka igen. Vi hoppas och förutsätter därmed att det inte finns dolda agendor eller mörkade motiv. Men jag ska villigt erkänna att jag tvekar. Som tur är har också ett alldeles tillräckligt bra samvete den här gången om vilka andra och civila insatser som vi också bidrar till. De finns i olika former, har gott rykte och visar gott resultat . Så kvarstår därför den helt avgörande frågan: Blir det värre eller bättre för afghaner nu och på plats om Isaf inte skulle vara där? Blir det lättare för Isaf om med vår kapacitet inte finns med i förbanden? Mitt svar, min bedömning, herr talman, är tills vidare: Nej. FN:s styrka behövs även om överlappnings- och sammanblandningsrisken är stor och även om alla motiv och samverkansformer säkerligen inte ligger på bordet. stöd till truppen är dock villkorat vi måste fortsättningsvis kunna skilja tydligt mellan olika befälslinjer och olika uppgifter. Isaf är inte och får inte bli terroristletare, inte rikta vapen mot civila, inte vara en täckmantel för amerikanska OEF:s behov eller legitimera deras närvaro. Utfallet av kommer att bli avgörande för oss härvidlag. Sammanfattningsvis: Alla argument för att inte stödja Isaf har varit implicita och teoretiska. Jag behöver bevis för att Isafs närvaro skulle göra vardagen sämre eller otryggare för vanliga vardagsmänniskor i för att kunna säga nej till trupp. De har jag ännu inte sett. Låt oss inte glömma läxan från . Sveket mot befolkningen är att teoretisera mer än handla. 100 (): Vi ser bilder från hela världen om hot och terror, om våld och död och om fattigdom. Det är väldigt lätt att tänka att detta inte angår oss, att vi kan stänga av bilderna och blunda och likt det lilla barnet inta förhållningssättet att det jag inte ser inte finns. Men trots det blir vi påverkade. Jag personligen har mist två av mina vänner, Per, kallad , och , där livet slutade i ond bråd död, inte på grund av krig utan på grund av droger. Det är också lätt att tänka att de själva rådde för sitt beroende av narkotika. Många i har gått samma öde till mötes. Men en så enkel förklaring duger inte. Från kommer av världens illegala produktion av opium enligt ett fackorgan i FN. Det har ett exportvärde av av landets bruttonationalprodukt. har det dock rapporterats att den totala odlingsarealen för opiumvallmon minskat . Det kan tolkas som ett tecken på att insatserna mot narkotikaproduktionen långsamt börjar få effekt. Den svaga förvaltningsstrukturen och rättssystemets avsaknad gör också att de mänskliga rättigheterna i är oacceptabla. Det gäller speciellt kvinnor. De traditionella maktstrukturerna gör att övergreppen fortsätter. Brist på säkerhet är ett stort problem. är det sjätte fattigaste landet i världen med en väldigt kort medellivslängd, hög barnadödlighet och omfattande analfabetism. Attacker mot kvinnor har blivit allt vanligare som krigsstrategi. När kvinnor bli måltavlor i krig och konflikter ökar belastningen på samhällsstrukturen drastiskt genom att belastningen på det omsorgsarbete som kvinnor utför och som håller ihop familjer ökar och samhällen söndras. Att dessutom sexuellt våldföra sig på kvinnor, helst inför mannens ögon, är en krigsstrategi som ofta används i syfte att bryta ned familjer och orsaka social instabilitet.