prot · GS0959 · 2005-01-18 00:00:00 — säger här: Vi har ändå gjort så långt att det blir individuellt och är en kompetensstege inom vård och omsorg. Men det omfattar bara en liten del av dem som arbetar där och också en liten del av alla som är ute i arbetslivet. Det går inte ens att jämföra med det individuella kompetenssparandet som diskuteras och har diskuterats. Hur kan man säga att det redan finns alla möjligheter i världen för den enskilde för utbildning och utveckling? Vi vet att människor blir alltmer rädda för att sätta sig i studieskuldsfällan. Det gäller speciellt om man har lämnat ungdomsåren och kanske redan varit inne och studerat på högskolan eller . Det finns ingen möjlighet att komma tillbaka och utbilda sig, och inte heller någon ekonomisk möjlighet. Kan förklara hur regeringen tänker när man snävar in alltmer och när man en gång har lovat en sak och sedan låtsas som ingenting? Vi vet att behovet av kvalificerad, välutbildad arbetskraft växer i takt med att vi får en alltmer kunskapsbaserad ekonomi. Det är en följd av den tekniska utvecklingen, globaliseringen och den ökade mångfald vi har inom många områden. Det är en utveckling som är väldigt positiv. Men då måste vi ha system som också är rustade för den utvecklingen, för den globaliseringen och för den ökade mångfalden. Samhället ställer också högre krav än någonsin på människors kunskap. Man kan räkna med att det tillkommer nya arbetstillfällen med krav på höga kvalifikationer . försvinner en lika stor andel med enklare arbetsinnehåll. Det förutsätter att fler människor får möjlighet till kvalificerad grundläggande utbildning och återkommande utbildning och fortbildning genom hela livet. Vi tycker att det är viktigt att den enskilda människan uppmuntras att kunna ta ansvar för sin egen utveckling på arbetsmarknadsområdet. Det är tvärtemot vad regeringen säger. Man uppmuntrar hellre till mer bidragsberoende och skuldsättning. Vi säger: Här får du en möjlighet att vara aktiv och göra ett individuellt val. Du får möjligheten att utvecklas och också att utbilda dig och inte sätta dig i bidragsberoende återigen. Vi förespråkar ett individuellt kompetenssparande där individen själv tar ansvar och ges möjlighet att spara för sin egen utbildning och utveckling. Det skulle gynna arbetsgivare, samhället och individen. Alla skulle tjäna på det. Varför är det så farligt att man har det individuella egna ansvaret och också egna möjligheter? Vad är det som skrämmer så kring det? Tänker ministern vidta några åtgärder för att ekonomiskt uppmuntra människor att ta ett eget ansvar för arbete och försörjning? Vilka är i så fall de stegen? 106 Statsrådet (): Inledningsvis vill jag ställa en fråga till . I interpellationen står det att den enskilde inte heller uppmuntras att ta ansvar ekonomiskt för sin egen utveckling på arbetsmarknadsområdet utan att regeringen uppmuntrar till bidragsberoende även på detta område. Det är något som också själv påtalade här. Det är en intressant signal till alla som är studerande att det är ett bidragsberoende. Det är snarare så att vi ska fundera över hur vi skapar förutsättningar att studera. Man kan också ställa sig frågan, och det tycker jag också att kan göra: Har alla förutsättningar att sätta av lika mycket pengar? Det är ingen oväsentlig fråga i sammanhanget när individen ska spara. talade sig varm för vilka grupper det är som har ett behov av att skaffa sig ny kunskap. Det är människor som kanske har funnits i en industri eller inom en verksamhet där mindre kvalificerade jobb helt plötsligt ersätts med mer kvalificerade jobb. Många har kanske i det sammanhanget en kort tidigare utbildning. Det är sannolikt också grupper som inte har de allra högsta lönerna i samhället. Det är klart att vi ska fundera över de bästa möjliga sätten att ge dem ett stöd i deras kompetensutveckling. När det gäller kompetensutveckling för att behålla sitt arbete hävdar jag bestämt att detta är en del av arbetsmarknadspolitiken och att arbetsgivarna har ett mycket stort ansvar. Individen ska inte ta det ekonomiska ansvaret för att hålla sig uppdaterad med det som är ens arbetsuppgifter. Men naturligtvis tar individerna ett ansvar; det vill jag verkligen säga. En individ bidrar både med tid och med att leva på en lägre nivå än den som lönearbete ger. Individen lånar till och med för att finansiera sitt uppehälle . Så visst tar individen ett ansvar! Det offentliga bidrar med ett generöst studiesystem och en del skattelättnader för arbetsgivare som satsar på arbetstagarnas kompetensutveckling men också genom att tillhandahålla vuxenutbildning och högskola. Där har vi principen att inte ha avgifter i vårt utbildningsväsende. Arbetsgivarna satsar i sin tur genom att betala för sina arbetstagares vidareutbildning. Så nog finns det ett delat ansvar, och nog tar individen både ett ansvar och en risk! Men här kallas det för bidragsberoende när vi i stället väljer att utveckla delar som möjligheten att ta del av studiestödssystemet även efter , upp till 54, och när vi minskar avtrappningen från 41 till 45. Det är viktiga delar som jag inte tycker att vi ska glömma bort. Det är inte gammal politik, utan det är nya steg. Jag hoppas att vi kan ta ytterligare steg på den vägen och jag hoppas också att kan vara med och driva den politiken, för detta är nog så viktigt. Jag vill också tydliggöra att det inte är så att vi känner att vi har ett samhälle där alla kan lära allt de vill med de bästa förutsättningarna, men vi är på god väg att nå dit. Jag vill gärna nämna en siffra i sammanhanget. Den siffra som EU har satt upp som riktmärke är att av den vuxna arbetsföra befolkningen ska delta i livslångt lärande . är redan på , och jag hoppas och förutsätter att vi har möjlighet att öka den andelen betydligt mer. Det är naturligtvis så som säger; vi lever i ett kunskapssamhälle där man måste lära om, lära nytt och lära mer. Men individuellt kompetenssparande är inte bara ett enkelt system som säger att var och en sparar och att vi delar på ansvaret, utan det handlar om hur en kompetenspremie ska delas ut för att inte låsa ett sparande utan för att ge en möjlighet. Vem avgör vad som är en utbildning? Vem avgör hur mycket man ska studera för att kunna plocka ut sin kompetenspremie? Vilka i samhället har råd att sätta av pengar till ett kompetenssparande? Allt detta tycker jag är frågor som man bör fundera över och sätta i relation till många av de andra insatser som görs. Det handlar inte om individuellt kompetenssparande eller ingen satsning över huvud taget, utan det handlar om att göra någonting annat. Jag menar inte att Kompetensstegen ersätter IKU, utan jag menar att en del av de resurser som avsätts för IKS används just till grupper som jobbar inom vård och omsorg och som har ett minst sagt stort behov av stärkt kompetens. 107 (): säger att det finns många frågetecken för individuellt kompetenssparande. Det kan det göra. Man kan säga att det kan fungera ungefär som det individuella pensionssparandet och utveckla det därifrån. Det är viktigt att fundera över det, säger hon också. Jamen då ska vi göra det då! När detta var som hetast och regeringen sade att det minsann skulle sättas i gång så var alla på gång, både och , och ville vara med och formulera och utforma ett system som skulle vara hållbart individuellt för varje enskild så att det skulle kunna fungera. Det gällde både det enskilda individuella ansvaret och den individuella möjligheten. Det är viktigt att komma ihåg att både och och många andra var väldigt positiva och ville utveckla och arbeta med det här. Men helt plötsligt blev det tyst från regeringens sida, och har man också plockat bort alla pengar. Vart har de tagit vägen? Helt plötsligt är de puts väck borta i budgeten, vilket är väldigt lustigt. Regeringen har därmed också svikit det tidigare löftet om införandet av den stärkta kompetensutvecklingen och det individuella kompetenssparande som man har gått ut och diskuterat. Jag tycker att regeringen har misskött frågan . De nödvändiga utlovade reformerna har gång på gång skjutits , och säger man att detta är svårt och att vi måste diskutera det. Jag välkomnar att vi gör det. När det gäller individens ansvar så tar många människor verkligen ansvar för sin egen utbildning. Titta bara på alla dessa som studerar på universitet och högskola! De har vetskapen om att de år som de studerar där inte kommer att ge ekonomi tillbaka, utan att de kommer att gå back i slutändan. Men de vill ändå ha möjligheten att gå in i ett yrke som de tycker om. Vi måste då också ge möjlighet för de enskilda individerna att fortbilda sig och att göra det individuellt med sina möjligheter. 108 Statsrådet (): Ambitionerna har jag inte förnekat under något av mina inlägg när det gäller ett individuellt kompetenssparande. Men jag har redogjort två gånger för svårigheterna med att införa ett individuellt kompetenssparande, så det tänker jag inte göra . Däremot kanske inte hörde min korta redogörelse för att pengarna inte på något sätt är borta. Man har i stället valt att satsa på Kompetensstegen för personer som arbetar inom vård och omsorg en grupp som har stort behov av en stärkt kompetens. Det tror jag att vi kan vara överens om. Det handlar också om de satsningar som görs för att man ska kunna studera som äldre. Det är ju inga svårigheter för dem som är 30, 35 eller 40 att studera. Svårigheterna gäller dem som börjar bli äldre och som redan har trätt in i den del där studiestödssystemet ska trappas av. De kanske till och med har passerat den gräns för när man över huvud taget inte får låna längre. Att ge möjlighet att låna även , nämligen till , är ett första steg. Jag hoppas att vi kommer att kunna ta fler steg i den riktningen. Det var en bra formulering som använde när hon sade att många tar ett eget ansvar för sina studier. Jag tycker att det är en bättre formulering än att säga att det finns bidragsberoende också i detta system. Det handlar ju om att alla delar ansvaret individ, arbetsgivare, stat och samhälle. Det ska också fortsätta att se ut så, även om systemen kan se ut på många olika sätt. Överläggningen var härmed avslutad. 19 § Svar på interpellation 2004/05:246 om studiefinansiering på heltid för unga collegestuderande 109 Statsrådet (): har frågat utbildnings- och kulturminister vilka åtgärder han ämnar vidta för att personer ska kunna bedriva collegeutbildning med en studiefinansiering som är likvärdig med den som äldre studerande och studerande inom andra skolformer får. Arbetet inom regeringen är så fördelat att det är jag som ska svara på interpellationen. tog beslut om att förbättra gymnasieskolan. Regeringens ambition är att gymnasieskolan ska utvecklas så att fler elever når de gemensamma målen och därmed får de kunskaper som krävs för ett bra liv i arbete och fritid. Fler måste fullfölja en gymnasieutbildning. En fullföljd gymnasieutbildning ger de förutsättningar som krävs för att påbörja en högre utbildning. Regeringens ambition är att bredda rekryteringen till högre utbildning. Mot bakgrund av detta är det viktigt att överbrygga avståndet mellan gymnasieskola och högskola. Flera undersökningar visar att benägenheten att studera vidare bland grupper med samma formella förutsättningar är olika beroende på individens bakgrund. Den så kallade collegeutbildningen är ett samarbete mellan högskolan och vuxenutbildning, och är alltså inte en egen utbildningsform. Syftet med utbildningen är att stärka deltagarnas formella kompetens samt att ge dem tillfälle att pröva på högskolestudier i högskolemiljö. Kommunen kan överlåta till till exempel en folkhögskola att genomföra vuxenutbildning på gymnasial nivå. Även om kommunen uppdrar åt någon annan att genomföra den gymnasiala delen av collegeutbildningen är det kommunen som finansierar och är huvudman för denna del. Det är kommunernas och högskolornas uppgift att genom aktiva rekryteringsinsatser försöka nå ut till individer och grupper som kanske inte annars skulle söka sig till högskolan. Målgruppen för collegeutbildningen är personer från studieovana miljöer som känner osäkerhet för att ta steget in i högskolan. Avsikten är inte primärt att nå dem som just lämnat gymnasieskolan. Enligt uppgifter från () är det ytterst få deltagare som är i collegeutbildningen. Det är viktigt att collegeutbildningen inte skapar en orättvis genväg in i högskolan för personer som inte behöver utbildningen. Skillnaden mellan collegeutbildningen och basårsutbildningen är bland annat att basårsutbildningen drivs i högskolans regi och vänder sig till personer som behöver läsa in den särskilda behörigheten till en specifik utbildning. Det kan till exempel röra sig om personer som valt fel program på gymnasiet. Deltagarna antas till basåret och efterföljande högskoleutbildning . Collegeutbildningen är mer generell och ger deltagarna möjlighet att läsa in den grundläggande behörigheten. Målgruppen är som nämnts personer från studieovana miljöer där avståndet till högskolan kan kännas stort. I collegeutbildningen kan dessutom en annan pedagogik tas till vara genom de erfarenheter som finns inom vuxenutbildningen och folkbildningen. Vilka studiestödsbestämmelser som ska tillämpas beror på utbildningens nivå och på den studerandes ålder. Till studerande som läser vid eftergymnasiala utbildningar, det vill säga utbildningar som fordrar att de studerande för att antas till utbildningen har ett slutbetyg från en treårig utbildning i gymnasieskolan eller motsvarande, kan studiemedel lämnas utan en nedre åldersgräns. Detta gäller för basårsutbildningen. Däremot kan studerande som läser på gymnasial nivå bara få studiemedel från och med det andra kalenderhalvåret det år han eller hon fyller . kan i stället studiehjälp lämnas för studier på gymnasial nivå. Gränsdragningen mellan studiehjälp, det vill säga , och studiemedel, som är , vid gymnasiala studier syftar till att förebygga avhopp från gymnasieskolan. Det är heller inte rimligt att unga studerande skuldsätter sig i samband med sin gymnasiala utbildning. Att sänka åldersgränsen för rätt till studiemedel på gymnasial nivå skulle därför skapa felaktiga incitament. Studiemedel får lämnas för då den studerande bedriver studier på minst halvtid. Studiehjälp lämnas däremot i huvudsak bara för heltidsstudier i enlighet med gymnasieskolans utformning. När collegeutbildningen infördes var avsikten att deltagarna skulle få studiestöd enligt gällande bestämmelser både för den gymnasiala delen och för högskoledelen. Det är nu inte aktuellt med förändringar i denna del. Jag är inte heller beredd att nu föreslå några förändringar av bestämmelserna om studiernas omfattning i studiehjälpssystemet eftersom detta stöd är så starkt förknippat med gymnasieskolan. Däremot ska hela frågan om collegeutbildning ses över 2006. 110 (): Tack, minister , för ett ganska genomarbetat och långt svar. Jag hade dock hoppats att det skulle vara mycket kortare. Det låter kanske konstigt, fru talman, att, när man får ett långt och ordentligt svar, säga till ministern att jag hade hoppas att det skulle vara kortare och att det bara skulle stå: Ja, interpellanten har rätt. Här har vi gjort ett fel. Men vi får väl uppleva den dagen i det här huset då regeringen vågar säga att man har gjort ett misstag i ett bra beslut. Här har man missat en åldersgrupp på två årsklasser. Vi skulle naturligtvis ha gett dem samma möjligheter som andra studerande. Är man , fru talman, är man väl myndig i det här landet? Då kan man väl själv bestämma hur man vill ha det? Anledningen till min interpellation är att mitt hjärta klappar för folkhögskolorna. Jag tror att jag vågar påstå att jag, i katedern i klassrummen, har kunskap om ungdomar som studerar. Jag har också kunskap om skolpolitik. Jag kan garantera ministern att om det vore en folkpartistisk skolminister skulle detta ändras . Eftersom jag egentligen inte jobbar med skolfrågorna i men ändå är skolman har jag diskuterat med företrädare på utbildningsområdet. Det är helt obegripligt att man inte kan ändra en sådan här enkel liten sak och ge möjligheter att skaffa sig en ekonomi. Vi vet ju alla hur det är de där åren i gymnasiet. Jag har haft två gymnasieklasser på besök som jag har guidat runt i huset. Man vet ju hur det är. Några i klasserna har inte studiemotivation fullt ut till dess att de går ut gymnasiet. Det fattas kanske något betyg när de går ut. Men insikten om att nu vill de komplettera kommer fort som bara den. De vill in på en högskola eller universitet och läsa vidare. Även Socialdemokraternas skolföreträdare måste väl tycka att detta är bra. Det finns möjligheter att genom ett enkelt beslut i regeringen säga att det som gäller för dem som är också ska gälla för studerande . De kan kanske påbörja en kurs på högskolan med de betyg de redan har, men de kompletterar till exempel på folkhögskolan i , som jag besökte. Jag blev alldeles förfärad när jag såg de möjligheter många ungdomar i den här åldern hade att få den här hjälpen. Ministern skriver också i svaret att säger att det inte handlar om så många. Varför i all världen då inte göra en så enkel grej och gå upp i talarstolen och titta på mig som interpellant och säga: , vi har kommit på att det är en mycket enkel grej att ändra på detta så att det blir lika? Man hör alltid skolelever säga att det ska vara rättvist, magistern eller fröken. Tänk på det! Försök att fatta ett enkelt beslut i regeringen så att den här frågan blir rättvis! 111 Statsrådet (): Även om det inte var ett så kort svar hade kanske verkligen kunnat läsa igenom svaret och ta del av allt det som beskriver svårigheter med att göra en liten enkel ändring, att byta ett ord mot ett annat eller en punkt mot ett kommatecken. Vi vet alla att orden har väldigt stor betydelse i politiken. Det är inte riktigt så enkelt. Det som i grund och botten föreslår är egentligen att vi ska sänka åldersgränsen inom hela vuxenutbildningen. Det betyder att man redan ska kunna få studiemedel, inte studiehjälp på . Det innebär att man ska kunna skuldsätta sig och få betydligt mycket mer än vad man fick när man gick på gymnasieskolan. Det finns tre stora frågetecken med den typen av reform, och det är verkligen en reform som talar om. För det första handlar det om de incitament som man skickar till dem som går på gymnasiet. De får veta att om man struntar lite i gymnasieskolan nu kan man faktiskt läsa in det på komvux, och dessutom får man . Jag tycker att det incitamentet vore olyckligt. Det andra är att det kan leda till att vi låter en ung generation skuldsätta sig för det som vi menar borde vara en avgiftsfri gymnasieskola. Det tredje är kostnaden för hela den reformen och vad det skulle innebära för studiestödssystemet. Jag uppfattar inte att interpellationen huvudsakligen handlar om folkbildningen, även om vi kan diskutera det också. Här handlar det om skillnaden mellan basår och collegeutbildning, . Jag har själv fått gräva ordentligt i frågan för att förstå skillnaden. Jag vill naturligtvis veta om det ligger någonting i det som här föreslår eller om det finns goda skäl till att systemet ser ut som det gör, och jag finner att det finns goda skäl till att systemet ser ut som det gör. Basåret innebär att man har en gymnasieutbildning men man valde fel program och saknar den särskilda behörigheten. Man antas till en utbildning på högskolan. Egentligen är collegeutbildning kanske ett felaktigt ord och en felaktig benämning. Det handlar om möjligheterna att läsa 20 poäng, det vill säga , på vuxenutbildning och läsa en särskild introducerande högskoleutbildning på 20 poäng. För den introducerande högskoleutbildningen får man naturligtvis studiemedel precis som alla andra, men för den del som är en gymnasial vuxenutbildning, där man kompletterar därför man saknar behörighet i grundläggande kärnämnen, gäller samma villkor för som alla andra gymnasiestuderande. Om vi skulle ändra på det och säga att man ska kunna få studiestöd i stället gör vi inte bara det möjligt för de 8 studenter av 500 som för tillfället är , utan för alla de andra som är över 25, vilket är en stor majoritet, tar vi bort möjligheten att få den stora delen. De har nämligen i bidrag. Det är det som gäller inom och gymnasial vuxenutbildning. Man får i bidrag och i lån som vuxen. Om vi talar om att för collegeutbildning är det nu helt plötsligt så att man får studielån och studiebidrag, det vill säga 7 000 månaden och i bidrag, innebär det att vi hjälper en grupp men en annan grupp får det svårare, nämligen de som är äldre. De har faktiskt lämnat gymnasieskolan . Det är ett dilemma att basåret är en egen utbildningsform, men det är inte collegeutbildningen. Det är en blandning och ett möte däremellan. Låt mig försöka avsluta detta lite grann. Om kommunen valde att säga att läser man vuxenutbildningsdelen som man ska komplettera och får man läsa den introducerande utbildningen på högskolan för att nosa på vad högskolan innebär, skulle det inte alls verka lika märkligt när det gäller ersättningen till den enskilde även om man är . 112 (): Jag var inte ledsen därför att svaret var så långt att jag inte hade läst det. Jag har också grävt noga i det här. Jag är tacksam för svaret. Jag har fått mycket lärdom av svaret från ministern. Jag har lärt mig att det inte är nödvändigt att göra en så enkel sak så krånglig. Det är kraft i svaret från ministern. Jag förstår att min interpellation har gjort att det har varit diskussioner om vad det innebär. Och det är fullständigt klart, även efter det här svaret, att det här finns problematik mellan de kommunala utbildningarna. Jag besökte en annan folkhögskola för ett par då vi hade svuxa, komvux och alla tänkbara saker, som regeringen det är ju samma regering till min stora glädje nu har ändrat på. Det är också det interpellationen handlar om, fru talman: ett steg till, och ta hand om dessa ungdomar! Vi behöver inte hålla på och prata om dem , för då har man varit ute i arbetslivet ett tag. Något har kanske gått snett så att man känner att man vill komplettera. Dem ska vi vara rädda om, och den möjligheten ska finnas! Men vad handlar det om nu? Jo, gymnasieungdomar som inte är nöjda med sitt resultat och som vill komplettera och ha möjlighet att kanske få ta CSN-lån eller få andra möjligheter att finansiera sin utbildning. Och möjligheterna ska vara lika oavsett om man väljer en vuxenutbildning, en folkhögskola, eller något annat. Det är så invecklat, det svar som jag får av ministern, så jag tror inte ens ministern själv förstår hur komplicerat det är ute i skolvärlden. Eleverna sitter bredvid varandra på olika villkor. Jag återkommer till mitt uttalande. Om man sitter i katedern och säger: ska vi göra så här! till klassens elever så får man ofta svar av någon om man inte har tänkt sig för. Men det här är orättvist! säger barnen eller eleverna i skolan. Jag vet inte om ministern, som är lärare, har suttit i katedern. Man måste tänka sig för om man är lärare, så att man inte lägger fram ett förslag som är orättvist till eleverna. När jag besökte den andra folkhögskolan för ett par hade någon arbetsmarknadsutbildning, någon hade svuxa och någon hade någonting annat. Jag kommer ihåg att det var fem olika betalnings- och bidragsmöjligheter i samma klass i en vuxenutbildning. Men det var en annan ålder på dem. pratar vi om pojkar och flickor mellan som vill komma ut i arbetslivet så fort som möjligt med en ordentlig utbildning. Deras möjligheter är så komplicerade och krångliga. har ju den här regeringen skapat collegemöjligheten. Varje gång avslutar minister med att säga: Vi ska se över det här 2006. Någonting är fel. Säg det i interpellationsdebatten: Jag ska gå hem till mitt departement och se över det här! Det här är någonting som vi kan göra någonting åt snabbt och bestämt genom att lägga fram en ny proposition som innebär att pojkar och flickor mellan får samma villkor och möjligheter att komplettera sina studier, så att de kommer ut i arbetslivet, i jobbarlinjen, fru talman, så fort som möjligt.