prot · GS0959 · 2005-01-18 00:00:00 — Regeringen brukar annars anse något annat när det gäller hur arbetsmiljön ser ut; i sjukförsäkringssammanhang talas det ju mycket om att arbetsgivarna ska skärpa sig så att de anställda har en bra arbetsmiljö. Det gäller väl också när staten är ytterst ansvarig om det nu är detta det beror på. Det ges inget svar på det från statsrådet. Man kan också fundera över om man ska läsa svaret så att regeringens och statsrådets uppfattning är att en sådan här beskrivning gäller en bra hantering och att den berörda kassan har handlat helt rätt. Inget utrymme för medmänskliga undantag ryms i lagstiftningen. Byråkratin ska ha sin gång oavsett hur okänsligt den drabbar medborgarna. Är det så jag ska tolka svaret? 74 (): Jag tycker att den ettårsregel som gäller för förtidspension är olycklig. Det blir en onyanserad tillämpning som är fyrkantig, som i det exempel vi har hört. Dessutom är detta dyrbart. Det kanske låter hjärtlöst av mig att ta upp frågan om pengar i sammanhanget, men jag vill bara visa konsekvenserna inte bara för enskilda utan även för samhällsekonomin och det stora hela. Man ser skyndsamt till att många blir förtidspensionerade , och det har inneburit att förtidspensioneringarna ökar med rasande fart. Den sammanlagda skulden lär uppgå till , vilket är lika mycket som mer än halva statsskulden. förtidspensioneras uppåt 10 000 personer. har vi här sett ett exempel på hur regeln också drabbar en enskild utan hänsyn till sjukdom eller till tillståndet i det enskilda fallet. Min fråga till ministern är: Skulle ministern vara beredd att ändra på direktivet till mer eller mindre bestämd förtidspensionering sjukskrivning så att vi kunde få en mer nyanserad tillämpning? 75 Statsrådet (): Det är inte alldeles enkelt att i en interpellationsdebatt utgå från ett tydligt beskrivet enskilt fall. Låt mig försöka vara principiell, men ändå vara det med utgångspunkt från de frågeställningar som ni reser omkring det exempel ni tar. Det är inte alldeles enkelt att tillämpa regelverk som ska tillgodose allas lika rättigheter till bedömning, till trygghetsanordningar och till de villkor som vi har som vi ska upprätthålla kravet på allas skyldighet att arbeta om man kan. Det kräver att utgångspunkterna går att förena. Detta ska göras som människor ställer krav på att få bli behandlade som unika individer. Det är inte svårt att visa medkänsla för alla dem som tycker sig bli behandlade som någonting annat än unika individer. Det behöver inte betyda att myndigheter avser att behandla människor fyrkantigt; det räcker med att man upplever sig bli behandlad så. Det är illa nog. Det här ska göras med hänsyn till rättssäkerhet, med rätt regeltillämpning i de enskilda fallen och med empati från handläggare och myndigheter. Det är inte lätt, men det är en rasande viktig uppgift att göra allt detta. Jag har inte svårt att känna igen mig själv i exempel på hur man blir bedömd och behandlad av myndigheter. Det är lätt att undra varför just jag, i mitt fall, jag som är speciell i det här avseendet, ska behandlas så. Så upplever vi alla då och då att myndigheter behandlar oss. För min del brukar det gå över om jag förmår tänka att det krävs vissa formalia för att garantera allas rätt och lika behandling. krävs det formulär som man tycker är fyrkantiga. Det där kan man oftast fördra om man inte befinner sig i en utsatt situation. Ju mer utsatt man är, desto känsligare är man och desto viktigare är det att myndigheter visar stor respekt, stor empati och stor hänsyn till den unika människa man har att handlägga i varje byråkratiskt ärende. Jag är inte beredd, , att förändra den här ettårsregeln. Den innebär att man ska utreda om en person ska ha förtidspension eller kvarstå i sjukförsäkringen. Denna utredning ska göras på ett sådant sätt att människor blir värdigt behandlade. Jag tror att det är bra att vi har en tidsgräns som säger när ett ärende ska börja utredas för att pröva att man har rätt ersättningsslag. Det betyder inte att det finns en obligatorisk gräns för när förtidspensionering ska börja gälla. 76 (): Nej, det finns kanske inte en obligatorisk gräns när det ska börja gälla, men det tycks uppenbarligen finnas en obligatorisk gräns när man ska skicka ut formulären. Det finns anledning att fundera över detta när människor befinner sig denna situation. Om tog kontakt med behandlande läkare eller med den enskilde själv borde man inse att man inte ska skicka ut ett sådant formulär. I svaret skriver statsrådet att handläggningen ska vara omsorgsfull. Man ska inte förorsaka den enskilde onödigt besvär. Men hur värdigt blir det och vilka hänsyn tar man om man i ett sådant här fall skickar ut en blankett där den enskilde ska fylla i och bedöma sin framtida arbetsförmåga som man vet att den framtiden kanske bara är några månader? Jag menar att detta inte får förekomma. Statsrådet lägger, i och för sig välvilligt, ut texten och säger att det ska hanteras med empati och att en utredning ska bestämma framtiden och den fortsatta ersättningen. Men jag skulle ändå önska att statsrådet tog klar ställning för att i de lägen där det tydligen måste framgå för att det är en svårt sjuk människa och i det här fallet var det uppenbart och tydligt tar man en personlig kontakt innan man skickar ut ett formulär där svårt sjuka människor kvar att leva ska fylla i en bedömning av den framtida arbetsförmågan. 77 (): Kommunikation är ju väldigt viktigt, som vi var inne på i den förra diskussionen. Vad som egentligen är lite fantastiskt med till skillnad från sjukvården är att här har man faktiskt en handläggare som tar hand om en och följer ens fall. Här finns det ju möjligheter om resurserna finns, som vi var inne på förut. Men som jag sade är detta en mycket regelstyrd verksamhet. När ministern i en proposition har skrivit att så här ska det gå till, tolkar det som tvingande. Det är därför jag gång på gång efterfrågar förändringar. Regelförändringarna måste komma från ministern själv. Jag menar att en tydligare medicinsk grund och tydlig praxis mycket väl skulle vara förenligt med likformig tillämpning. Det skulle vara mer förståeligt och kanske till och med lättare att tillämpa på ett likformigt, men inte fyrkantigt, sätt anpassat till en dokumenterad praxis ungefär som man hanterar sjukfall i sjukvården. Det finns en tågordning. Vi har efterfrågat en sådan förändring av reglerna vad gäller både sjukskrivning och förtidspension för att få en närmare anknytning till den medicinska grunden. Min fråga är naturligtvis: Är ministern beredd att se över reglerna för sjukskrivning och förtidspension så att de får en närmare anknytning till medicinsk behandling och medicinskt tillstånd? 78 Statsrådet (): Kravet på utredningen innan man ska fatta beslut om sjuk- eller aktivitetsersättning, tidigare förtidspension, betyder inte låt mig nu få säga det utan att ta ställning i ett enskilt fall som ni refererar utförligt i denna debatt att det finns en regel som säger att man ska skicka ut sexsidiga formulär. kan avgöra hur man vill tillämpa detta och hur man vill använda sig av utredningsmetodiken. Däremot ska man utreda, och det vanliga torde nog vara att man tar kontakt. Man sköter nog detta rätt smidigt. I denna debatt diskuterar ni som om vi har ett generellt problem. Vi har olika individuella tillämpningar. De kan vara mer eller mindre bra, mer eller mindre empatiska. Därmed ser jag inget skäl att förändra i regelverket när det gäller tiden för när en person som har sjukpenning ska prövas mot möjligheten att övergå till sjuk- och aktivitetsersättning. Jag tror att det är bra med en gräns. Jag tror att det är bra att den utredningen kommer i gång tidigt, av många olika skäl. Det handlar om att man ska vara i rätt ersättningsslag. Det är rimligt och krävs ur rättssäkerhetssynpunkt. Att tar initiativ till utredning betyder att man kanske får tag i nödvändiga åtgärdsbehov som finns för en person. På det sättet kan man kanske undvika en framtida förtidspensionering. Jag vidhåller min uppfattning. Jag tror att vi har en ordning när det gäller tidsgränserna som är ändamålsenlig och som i allt väsentligt fungerar bra. 79 (): Jag konstaterar att vi efter en stunds diskussion skulle kunna tolka det så att ettårsregeln gäller. Vi är ganska överens om att den kan ha sina fördelar, men när ser att man närmar sig den tidpunkten ska man ha en personlig kontakt. Hade man haft det, och har man det, i fall då människor till synes inte har så kvar, kan man också avstå från att föra diskussionen om att förändra. Då kan man fortsätta med sin sjukpenning. Överläggningen var härmed avslutad. 15 § Svar på interpellation 2004/05:221 om intyg om sjukhistorik 80 Statsrådet (): har frågat mig på vilket sätt de svagaste på arbetsmarknaden skyddas med det nya förslaget om medfinansiering av sjukförsäkringen. Genom beslut har drivkrafterna ökat för arbetsgivare att förebygga ohälsa i arbetslivet och att genom aktiva insatser underlätta för sjukskrivna att komma tillbaka i arbete på hel- eller deltid. Dessutom tydliggörs förväntningarna på när det gäller att göra rehabiliteringsplaner och att kalla till avstämningsmöten för att diskutera förutsättningarna för sjukskrivna att komma tillbaka till arbete. Redan innan lagstiftningen trädde i kraft har jag kunnat märka en påtagligt ökad aktivitet både på arbetsplatserna och inom socialförsäkringsadministrationen. Detta är av stort värde för den som är sjukskriven och behöver aktiva insatser för att komma tillbaka i arbete. Utgångspunkten för fråga är en uppgift om att antalet uttagna registerutdrag från har ökat. Jag vill därför framhålla att uppgiften gäller samtliga typer av registerutdrag och att det inte finns någon specifik statistik över de utdrag som avser sjukhistorik. Enligt är den mest sannolika orsaken till att antalet begärda registerutdrag har ökat att en ny tjänst införts som gör det möjligt för allmänheten att via automatisk telefoni och Internet begära sådana utdrag. När det gäller risken för att funktionshindrade, kroniskt sjuka och långtidssjukskrivna ska sorteras bort vid nyanställning kan självfallet inte den risken negligeras. Denna risk finns oavsett medfinansiering eller inte. Jag vill framhålla att när det gäller gruppen funktionshindrade finns det ingen orsak till bortselektering på grund av medfinansieringen. Det finns knappast anledning att anta att en arbetssökande med synskada, hörselskada eller en rad andra funktionshinder skulle löpa större risk att bli långtidssjukskriven än andra arbetssökande. Inom arbetsmarknadspolitiken finns dessutom ett anslag som finansierar särskilda insatser för personer med funktionshinder som medför nedsatt arbetsförmåga. Avsikten är att kompensera och kanske till och med undanröja de svårigheter i ett arbete som ett funktionshinder kan medföra. Arbetsförmedlingen har möjligheten att ge både individen och arbetsgivaren olika stöd för att en anställning ska komma till stånd. Arbetsförmedlingen har dessutom att prioritera dem som har det svårast på arbetsmarknaden till alla övriga program. I den nya lagstiftningen ingår ett högriskskydd för personer med kroniska sjukdomar som innebär att dessa personer efter ansökan kan undantas från medfinansieringen. Regeringen kommer att noga följa tillämpningen av bestämmelserna om det särskilda högriskskyddet och konsekvenserna av medfinansieringen för olika grupper. Regeringen är också beredd att vidta ytterligare åtgärder om det skulle vara påkallat. 81 (): Jag tackar statsrådet för svaret. ordnade en offentlig hearing med anledning av regeringens så kallade drivkraftsförslag. Om det förslaget och beslutet finns det naturligtvis mycket att säga, men här ska vi fokusera på effekterna för de svagaste på arbetsmarknaden. Vid hearingen frågade jag statssekreteraren hos , , om han inte kunde se en målkonflikt i det liggande förslaget, som ju så uppenbart innebär en minskad arbetsmarknad för personer med funktionshinder eller frekvent sjukfrånvaro. Jag ställde den frågan utifrån att regeringen ju i andra måldokument säger sig ha ambitionen att bredda arbetsmarknaden, just av omsorg om samma människor. Det svar jag fick av var att politiken vimlar ju av målkonflikter. Så är det förvisso. Det är redan gott om sådana konflikter. Just därför förstår jag inte varför regeringen med berått mod skapar ytterligare en, när det nu redan finns så många. Vissa målkonflikter uppstår oförutsett, men den här gången tillskapas den faktiskt mot bättre vetande. En indikation på den berättigade oro som både många remissinstanser, organisationer och enskilda har uttryckt emot detta förslag är att det stänger arbetsmarknaden för en stor grupp svaga människor. Det är också bakgrunden till min fråga här , liksom det ökade uttaget av intyg om sjukhistoria. säger i sitt svar att den här ökningen skulle bero på att det blivit så mycket lättare att få de här intygen. Det tycker jag är en ganska häpnadsväckande förklaring. Det skulle alltså vara så att många fler nu har upptäckt att det är lätt att få intyg, så det har blivit en folklig rusning efter dem. Det kan ju vara bra att ha, tycks många ha resonerat, enligt statsrådets teori. Men jag tror faktiskt inte att man springer och hämtar intyg bara för att det är trevligt att få intyg och för att det är så lätt att få dem nu därför att man helt plötsligt kan beställa dem på Internet och att har infört en automattelefon. Nej, det är faktiskt inte så. Det människor uppger som orsak är att arbetsgivare frågar efter det här intyget vid anställningsintervjuer, och jag tror som sagt inte att man gör sig besvär att begära intyg för skojs skull. Bakgrunden är naturligtvis allvarligare än så. Det är faktiskt så att har ringt runt till ett antal försäkringskassor med anledning av den här ökningen, som startade , och där uppger man att de flesta angett som skäl att arbetsgivarna vill ha det i samband med anställningsintervju. En av enhetscheferna på säger att hon inte är förvånad. Hon säger: Jag tror att det kommer att bli än vanligare när arbetsgivaren ska vara med och finansiera sjukförsäkringen . Förklaringen är alltså inte att det finns automatisk telefoni och möjlighet att begära Internetintyg, utan det är naturligtvis en betydligt allvarligare bakgrund. Det här gör mig orolig, herr talman. Det är en oroande brist på insikt från regeringens och statsrådets sida. Problemet är ju inte att får mera jobb med att skriva intyg problemet är att så många över huvud taget behöver de här intygen och att alltfler svaga personer ställs utanför arbetsmarknaden, samma arbetsmarknad som i andra sammanhang säger sig vilja öppna just för de här människorna. Politiken vimlar av målkonflikter, sade statssekreteraren, och här har det då tillskapats ytterligare en sådan målkonflikt. Jag skulle vilja fråga statsrådet : Ser han inte en målkonflikt här? Och vad är lösningen på den frågan? 82 Statsrådet (): Jag tror att och jag debatterar samma fråga för femte eller sjätte gången nu här i . Om man får tillåta sig att vara lite sarkastisk kan man nästan tro att kd har ersatt sina informationsblad med protokoll. Så är det naturligtvis inte. Det är väl så att frågan om medfinansieringen engagerar kd. Resultatet av kd:s och flera andras engagemang i den här frågan om medfinansieringen och dess konsekvenser har blivit att tusentals småföretag nu kontaktar det kundcenter som vi har inrättat för att ge företagen korrekt information och stilla den oro som finns hos många företag när det gäller innebörden av den nya medfinansieringen. Jag besökte det här kundcentret för att försöka förstå och ta reda på vad det är för slags frågor som kommer, hur företagen resonerar och också vad de får för svar. En av de handläggare som finns på detta kundcenter, som är lokaliserat till och för hela landet, säger så här i en tidningsintervju dagen efter: Jag trodde att de som ringde skulle vara mera arga, men det är de inte. Det är mest småföretagare som ringer. De blir jätteglada när de förstår att de inte drabbas särskilt mycket, när de får höra om fribelopp, högkostnadsskydd. En man sade att det föll en sten från hans bröst. Många har varit på kurs på revisionsbyråer och fått fel information, säger personalen som jobbar med kundcentret och medfinansieringen. Den stora insats som kd har gjort är kanske i första hand regionalpolitisk. Genom att skrämma upp företagen om medfinansieringen till sådana höjder att de är näst intill förskräckta tvingades vi upprätta det här kundcentret för att ge företagen information och kunskap. oroar sig för att vi inte är oroliga för att medfinansieringen innebär en ökad risk för selektering. Nej, vi är inte oroliga för det, . Vi kan ju ha fel. Men tänk, det kan ju ni också ha. Kanske är det så att ni grovt har överskattat riskerna med selektering därför att företagen när de får reda på hur det här fungerar tycker att det är ett ganska rimligt avvägt system för sjukförsäkringen. Det kanske kommer att visa sig, , att det här är något som företagen önskar få bevara när man nu blev av med den tredje sjuklöneveckan som man så gärna ville och i stället fick det här systemet. Tänk, , om det är ni som har gjort en felbedömning. Då får vi väl anledning att återkomma i andra sammanhang till den här frågan. Jag tror på det här förslaget, och jag tror inte att det finns stora risker med ökad selektering. 83 (): Visst är vårt parti mycket engagerat i den här frågan, och vi är faktiskt inte speciellt ensamma på den arenan. försöker och han har gjort det fem sex gånger förut; jag håller med om det tona ned de här riskerna och säger att det nog inte är så farligt. Det kanske inte blir så farligt. Det ordet återkommer ganska . Det kanske inte blir så farligt. Det kanske lyckas. Det är i sig en ganska alarmerande signal, tycker jag, att regeringen lägger fram ett förslag som är så vittomfattande och så ingripande i både företags och människors värld och som grundar sig på kanske. Det kanske kan gå. Det kanske kan gå dåligt. Det tycker jag är en väldigt dålig grund. När nu försöker tona ned de här riskerna och dessutom väljer att över huvud taget inte kommentera mitt resonemang om hälsointygen, som trots allt var det som var utgångspunkten för den här diskussionen, står det faktiskt i bjärt kontrast till i princip samtliga remissinstanser, som ju har pekat på de här uppenbara riskerna. Statssekreteraren som deltog i hearingen med flera sade också: Javisst, det föreligger en risk för en ökad selektering på arbetsmarknaden. säger i sitt svar att den risken nog finns oavsett arbetsgivarnas medfinansiering. Ja, det gör den naturligtvis. Den är en realitet på arbetsmarknaden . Därför tycker jag att man med all rätt måste reagera mot att regeringen lägger fram ett förslag som förstärker det som redan är ett problem på arbetsmarknaden. Man skulle kunna efterlysa förslag som mildrar effekterna. säger också i svaret att det finns särskilda insatser för personer med nedsatt arbetsförmåga. Det är bra att de särskilda insatserna finns. De fyller naturligtvis en uppgift. Men tror statsrådet verkligen att särskilda insatser och ett så kallat högriskskydd är det som väger tyngst när en arbetsgivare har att välja mellan två arbetssökande? Den ene har med ett intyg från som visar på hög sjukfrånvaro, och den andre har en positivare historia. Man behöver väl inte ha så väldigt mycket fantasi för att ana hur det valet utfaller. Arbetsmarknadsministern måste ändå ha en rimlig bild av hur arbetsmarknaden ser ut, inte bara hur man önskar att den skulle se ut utan hur den i verkligheten ser ut. Arbetsförmedlingen, säger statsrådet i svaret, ska också prioritera dem som har det svårast på arbetsmarknaden. Det är en god ambition. Men är det ju inte arbetsförmedlingen som anställer. Det gör enskilda små arbetsgivare som måste riskminimera för sitt företags överlevnad. Det gör också stora offentliga arbetsgivare som redan toppar ohälsoligan och som inte är särskilt benägna att ta ett större ansvar än de redan gör. Det är bland annat och inte minst kommunerna som har hissat varningsflagg för medfinansieringsförslag. Nej, försöket att tona ned och skönmåla situationen står i bjärt kontrast till vad både arbetsgivarsidan och arbetstagarsidan säger. Jag undrar egentligen: Vilka lyssnar statsrådet på i de här frågorna? Jag skulle också vilja att statsrådet här något kommenterar den dramatiska ökningen av hälsointygen och den förklaring som själv ger, att den inte alls grundar sig på att man har infört automattelefoni och Internet utan grundar sig på de berättigade krav som arbetsgivarna ställer på att få se de här intygen. 84 Statsrådet (): Det kanske är som jag säger, , att arbetsgivarna har blivit onödigt oroliga för konsekvenserna av medfinansieringen. Syftet med medfinansieringen är att fokusera på de långa sjukskrivningarna. Det är de som är det stora problemet i vår sjukfrånvaro , det som kanske är svårast att lösa. vidtar vi en åtgärd som innebär att vi fokuserar på problemet långtidssjukskrivna, där arbetsgivarna får ett större åtagande, en större ekonomisk risk, om du så vill, om man har anställda som är långtidssjukskrivna. Det innebär att man kommer att försöka göra någonting åt det. Jag mötte en gång någon från som argumenterade på ungefär samma sätt som gör. Det visade sig att redan före den här reformen var det av företagen som svarade ja på frågan om man skulle avstå från att rekrytera om en viss företeelse gällde för en person, om denne var rökare, överviktig, homosexuell eller vad det nu var. Hög sjukfrånvaro var ett sådant kriterium. Hundra procent av företagen sade redan före den här reformen att man sannolikt skulle avstå från att rekrytera på det kriteriet. argumenterar som om vi förut inte hade ett problem och har fått ett problem. Problemet med att vi har selektering på arbetsmarknaden fanns där. Det var på plats för länge sedan, förmodligen på grund av mängder med långtidssjukskrivningar. inför vi en förändring som innebär att vi ska minska antalet långtidssjukskrivningar och därmed förhoppningsvis minska underlaget för arbetsgivarna att selektera bort människor som har varit sjukskrivna. Vi vidtar en åtgärd för att minska risken för att arbetsgivarna selekterar. Jag tycker att det i allra högsta grad är både logiskt och rimligt att gå den vägen. Jag förstår inte att om av företagen avstår från att rekrytera en långtidssjukskriven tidigare skulle det efter medfinansieringen bli av företagen eller av företagen, eller hur blir det? Kanske är det så, , att företagen resonerar på samma sätt som alliansbröderna till och hans parti i och sade när jag var där. Den ene säger: Jag måste erkänna att jag var skeptisk när jag fick höra om reformen. Från mitt partis sida ett av de borgerliga partierna har vi kritiserat den, men jag uppmanar i alla fall mina partikamrater att ge den här reformen lite tid. Vi behöver få ned sjukskrivningarna. Den andre alliansbrodern instämde och sade att han också var belåten. Låt reformen få en chans, bara den inte innebär försämringar för småföretagen. De båda personerna har lyssnat på de frågor som kommer från småföretagen och de svar som de får från kundcenter i och när det gäller innebörden av regelverket. 85 (): Det är ganska intressant med sådana här debatter där statsrådet under en kvart eller konsekvent undviker att svara på de frågor jag har ställt. Han säger att alla de som har uttryckt oro är onödigt oroliga. Jag tror faktiskt inte att seriösa företagare, handikapporganisationerna, de stora riksorganisationerna och andra som har yttrat sig över förslaget hispar upp sig i onödan. Det är seriösa aktörer som noga överväger sina ställningstaganden. Det känns lite nedlåtande att statsrådet säger att de oroar sig i onödan och om de begrep detta skulle de förstå att det inte är så farligt. Redan före denna drivkraftsreform om vi nu kan kalla det reform fanns förvisso denna situation med selektering på arbetsmarknaden. Varför ska man då öka riskerna ytterligare?