prot · GS09135 · 2005-06-08 00:00:00 — har största andelen unga förtidspensionärer i en jämförelse mellan åtta europeiska länder. Särskilt gäller det alltså unga förtidspensionärer. Den regel om förtidspensionering sjukskrivning som infördes tycks tillämpas mycket strikt. Förtidspensionering tycks, tyvärr, vara en envägsprocess. Bara något mer än var tionde långtidssjukskriven har fått hjälp eller åtminstone kontakt med oavsett om det är samordning av rehabilitering eller direkta åtgärder som avses. Långtidssjukskrivningen leder vidare till förtidspension. Vad som är bekymmersamt i ministerns svar är att han säger att han håller med interpellanterna om problemet men inte anger en enda åtgärd för att bryta trenden och hur arbetet kan inriktas på att vi ska få så få förtidspensionerade som möjligt i stället för att med vett och vilja överföra sjukskrivna till gruppen förtidspensionerade. Vad som särskilt upprör mig är att ministerns enda svar i denna riktning är att det nu blir bättre därför att många förtidspensioner kommer att övergå till ålderspension . Jag vill därför upprepa min fråga till statsrådet: åtgärder ämnar statsrådet vidta för att minska antalet förtidspensionärer och vända den dystra utveckling som vi har sett? 104 Statsrådet (): Jag ska svara på frågan om på vilket sätt vi vill minska antalet förtidspensionärer och sjukersättningar. Jo, det vill vi göra genom att färre blir sjuka . är det så. Vi kan redovisa att antalet nya sjukfall , , ligger nivå. 1997 var då det ansågs vara ganska få som blev sjukskrivna. Det där leder naturligtvis det borde ni både veta och förstå till att det blir färre som så att säga rekryteras in i långtidssjukskrivning och färre som riskerar att hamna i förtidspension. Det stora och viktiga är just att färre blir sjuka. Dock återstår mycket att göra när det gäller att öka möjligheterna för de långtidssjukskrivna att i högre grad komma tillbaka. Där har vi mer framför oss att göra. Detta är ingen quick fix. Vi tror inte att det går att vidta en eller två åtgärder, och sedan har vi löst detta. Nej, vi måste göra många saker. Vi kan redovisa att det behövs ytterligare åtgärder, kanske nya sådana, för dem som är i förtidspension för att öka möjligheterna att komma ur en situation där man inte har kunnat arbeta men där kanske nya rehabiliteringsmöjligheter eller ett tillfrisknande gör att man faktiskt kan komma tillbaka också från en förtidspensionering. Därför har vi infört regeln om obligatorisk omprövning senast detta som kontrollstation och för att öppna frågan om det finns möjligheter att återgå i arbete. Kan man med olika åtgärder hjälpa en person tillbaka? Kanske behövs det fler verktyg i den processen för och för arbetsgivare när det gäller att stimuleras till att anställa också dem som varit förtidspensionerade. Avslutningsvis i det här inlägget: Ni är sorgligt ensidiga i er beskrivning. Jag tycker att jag här har redovisat att vi har bekymmer, att vi inte har nått de mål vi satt upp och att mycket återstår att göra. Ni däremot avstår kategoriskt från att med något enda ord i era två interpellationer och två inlägg nämna en av de faktorer som faktiskt betyder kanske mest både när det gäller uppkomsten och, framför allt, när det gäller rehabiliteringen, nämligen arbetsgivarens ansvar. Varför nämner ni inte det? Varför kan inte också ni se att det finns flera sidor av detta? Varför tar ni inte upp att den person som nämnde kanske inte fått stöd av sin arbetsgivare för att komma tillbaka från sin långtidssjukskrivning? Varför nämner ni inte det man med sunt förnuft kan räkna ut för det behövs ingen statistik nämligen att där antalet arbetarjobb dominerar, och det dessutom är orter med en svag arbetsmarknad, är arbetslösheten som högst och antalet sjukskrivningar som störst? Det finns ett samband mellan vad människor gör, hur sjuk man blir och vilken risk man löper för förtidspensionering. Detta är klassbundet. Detta är arbetsbundet. 105 (): Jag har talartid kvar, så jag kommer till ansvarsfrågan, var lugn. Jag noterade dock att den fråga som jag ställde om tilltron berörde inte statsrådet med ett ord i sitt inlägg, men statsrådet har också talartid kvar. I mitt förra inlägg handlade det mycket om statistik och allvaret i utvecklingen. Jag tycker faktiskt att utvecklingen är allvarlig, både statsfinansiellt och för de människor som det handlar om. Främst handlar det ju om människor. De enskilda individerna drabbas hårt av regeringens bristande politik och också på grund av bristen på tilltro till systemet. Det är många , alltför många. söker statsrådet tröst i en uppbromsad ökningstakt, ett minskat inflöde. Men det är en förfärande lång kö av människor på väg in i det som vi kallar för förtidspension. Som jag sade tidigare fungerar förtidspensionen som en inlåsning i ett system. Ytterst få människor hittar vägar ut annat än den dag de går i ålderspension. Man stängs ute från arbetslivet . Detta är en fruktansvärd situation som många människor hamnar i och som de också, som vi hört här, ofta tvingas in i. Kön av människor i riskzonen är lång. Omkring 150 000 personer är sjukskrivna . Av dessa är 107 000 sjukskrivna . Så ser riskzonen ut, alltså människor som är på väg in i det som vi diskuterar här. Vad är det som fattas de här människorna? Ja, naturligtvis en genomtänkt rehabiliteringsplan och en effektiv rehabilitering. erbjuds inte ens var tionde långtidssjukskriven en verklig rehabilitering, trots att statistiken visar att två tredjedelar av dem som rehabiliteras helt eller delvis kan gå tillbaka till arbetet. Många har dessutom drabbats så att de hamnat i springorna mellan samhällets olika aktörer. De har bollats från bord till bord. Med en samlad rehabiliteringsförsäkring av den modell som föreslog skulle flertalet säkert uppleva sig både sedda och åtgärdade . I stället för att ta det samlade greppet har regeringen lappat och lagat med åtgärder hit och åtgärder dit, oftast i panik när man sett att utvecklingen har skenat i väg på ett område. Det är ett mönster som man dock kunnat se och det kommer tillbaka i inlägget också och det är att det är arbetsgivarnas fel att det är som det är. Det är arbetsgivarnas ansvar att åtgärda. Synsättet kommer tillbaka också i interpellationssvaret, och jag har hört det förr i den här talarstolen. Arbetsgivarna borde kunna ta ett större ansvar för att anpassa arbetet till den sjukskrivne medarbetarens behov. Javisst, vem kan utesluta att det inte kan vara så i många fall? Men är det verkligen det som är huvudproblemet när man ser till den dramatiska utvecklingen och när man ser till vilka kostnader som arbetsgivarna redan har genom medfinansieringsansvaret, som de fått av regeringen? ska en särskild utredare se över rehabiliteringsansvaret i arbetslivet. Borde inte hon eller han främst se på hur den enskilda människan hanteras i en starkt sektoriserad rehabiliteringsprocess ? Är det inte det som är huvudproblemet? Jag vill inte frånta någon arbetsgivare ansvar. Jag tror att många, de allra flesta, känner det också. Men jag tycker att fokusering är oerhört ensidig. kräver att arbetsgivarna ska ta ansvar, men var finns regeringens samlade ansvar? Jag har ställt den frågan förr, men det finns tydligen anledning att upprepa den. Varför har regeringen till exempel lagt förslag om en samlad rehabiliteringsförsäkring i byrålådan? Både eget LO, TCO och en rad andra aktörer tyckte att det var en bra idé. 106 (): Det är tyvärr väldigt få som får rehabilitering. Jag vill gärna kommentera arbetsgivarnas ansvar. Den stora andelen av dem som blir förtidspensionerade är kvinnor på stora offentliga arbetsplatser, där det uppenbarligen kan göras mycket mer. Det styrks av statistiken. Jag hoppas att man kan arbeta på ett mycket bättre sätt med detta. Sett på helheten är det av de förtidspensionerade som upplever att de har fått någon hjälp. Det styrks också av statistiken att antalet personer som är i rehabilitering minskar stadigt . Varje förtidspension börjar med en långtidssjukskrivning. har gjort en undersökning som publicerades och där man i en rubrik skrev: Nedslående resultat. ville arbeta enligt undersökningen. En förklaring är kanske arbetsgivarna. Långa köer i sjukvården är också vad man kom fram till. Slutsatsen blev den sorgliga: Många är sjukskrivna i onödan. När man kommer vidare blir man tyvärr förtidspensionerad. Det är faktiskt så att det är statsrådet som i en proposition har sagt att man och senast ska göra en prövning för att se till att den sjukskrivne kommer till rätt ersättningssystem. Enligt statsrådets föredragandetext skulle detta också innebära en statsfinansiell besparing. Ministern har enligt mitt sätt att se det satt i gång utvecklingen genom det här beslutet. har hörsammat direktiven. Vi har hört förut att det till och med har betalats ut något som kan liknas vid provision på några håll. Ministern säger att detta har upphört, och det är verkligen bra. fortsätter emellertid tillämpa de här direktiven så länge det inte finns ändrade direktiv. Såvitt jag förstår inleds redan efter åtta månaders sjukskrivning en utredning med sikte på förtidspension. Så vill jag kommentera ministerns uttalande om att man nu löpande ska se över och utvärdera förtidspensioneringarna. Ja, det tror jag är ett klokt och bra direktiv som regeringen har gett. Men det här kommer inte att ske och avse förtidspensioner som inleds . Det dröjer alltså . För del innebär detta att hon knappt kan hoppas på att få någon hjälp eller översyn av sin situation. Jag vill komma tillbaka till min fråga: Vad avser ministern att vidta för åtgärd för att ändra inriktningen att sjukskrivna ska förtidspensioneras , vilket i realiteten numera visar sig vara ? 107 Statsrådet (): Det är klart att människor ska ha rätt försäkring. Något annat är orimligt. Man måste göra prövningar för det. Det ger statsfinansiella intäkter. Men det sätter också i gång någonting som är väldigt bra, nämligen att man får börja pröva. får ett skäl till att ta tag i ett ärende och se efter om rehabiliteringsinsatser är gjorda. Har arbetsgivaren gjort sitt? Har sjukvården gjort sitt? Finns det ytterligare medicinsk rehabilitering som kvarstår? Det är inte ett sätt att med en deadline säga att nu ska alla som har varit sjukskrivna ha förtidspension. Det vet ni också mycket väl. Det ska startas en process där frågan ska ställas om man haft en nedsatt arbetsförmåga så länge att man ska vara i sjukersättning i stället för sjukskrivning. Låt mig komma tillbaka till: Ja, det var väl skönt att ni äntligen säger något om att arbetsgivarna också Men säg inte att jag ändrat fokus beträffande arbetsgivarna. Det är inte sant. Men visst, det handlar om arbetsgivarna också, sjukvården också, försäkringen också, regeringen också; det är många och mycket som ska förändras och förbättras. Jag tänker ta ansvar för det, men jag tänker min själ inte låta vare sig arbetsgivare eller opposition smita från sin del av ansvaret. Vi har tillsatt en utredning som ska titta på rehabfrågorna. Jag skulle, om det är möjligt, vilja pröva att ha en regel som innebär att arbetsgivarna har skyldighet att erbjuda rehabilitering vilket de i och för sig är skyldiga att göra och att den anställde dessutom får rätt till rehabilitering. Det skulle i så fall bli en arbetsrättlig reglering som gav den anställde denna rätt. Då kanske vi får, tillsammans med de åtgärder som i övrigt ska vidtas, ytterligare fart på detta. har interpellanterna frågat mig jag vet inte hur vad vi gör, vad regeringen gör, vad regeringen tänker göra, om inte statsrådet är bekymrad och allt vad ni frågar. Låt mig få fråga er: Vad hade ni själva tänkt göra? Är det den rehabiliteringsförsäkring som kd vill ha som är lösningen på allt? Ni är inte särskilt mångordiga i fråga om att beskriva vad er politik är. Vad är ert alternativ? är inte så dåliga. De talar åtminstone om att det blir ordentliga sänkningar i sjukpenning, förtidspensioner och a-kassa. Det kommer att medföra att folk arbetar i högre grad i stället för att vara sjukskrivna eller arbetslösa. Tänk, det tror jag också. Jag tror att ni har en poäng där. Färre kommer att ha råd att vara sjukskrivna. Det kommer alltså att bli färre sjukskrivna. Ni löser det statistiska problemet, men det blir inte färre som är sjuka. Det tror jag inte. Däremot blir det färre som är sjukskrivna. när både moderater och kristdemokrater finns på bänken har ni chansen att berätta vad som gäller. Jag utgår från att det blir som bestämmer vilken politik som ska gälla på det här området. De är mest tydliga. De är mest genomtänkta. Det är väl de som kommer att bestämma i egenskap av största parti. Eller blir det på något annat sätt? I så fall kan väl berätta om det i sitt återstående inlägg. Om det inte blir sänkningspolitik, vad blir det då? 108 (): väljer som vanligt att diskutera något annat än det som frågan gäller. Vi får säkert anledning att återkomma till ersättningsnivåerna, men jag ställde faktiskt en annan fråga . Jag har ställt den två gånger tidigare, och gör jag det för tredje gången. Jag har frågat om det som gäller tilltron, men har undvikit att över huvud taget ta upp den tråden. Det kanske är klokt gjort att undvika den. Sedan till frågan om arbetsgivarnas ansvar. Ja, arbetsgivarna har ett ansvar, vilket jag också tillstått. Problemet är att både arbetsgivare och försäkringstagare, enskilda människor, lämnas i sticket av regeringen. De får egentligen ingen möjlighet att leva upp till det ansvaret, och det tycker jag är tragiskt. Slutligen vill jag säga något om det så kallade bonussystemet. har statsrådet tydligen hört från att det inte längre lämnas några ersättningar. Då är det svårt att läsa detta på annat sätt än att det förekommit, vilket är högst anmärkningsvärt. Här handlar det verkligen om ett underskott i tilltron till systemet. Bilden är den att olika länskassor tävlat om att vara det politiska målet till lags genom att minska långtidssjukskrivningarna och i stället förtidspensionera människor. Vem kan veta om det var rätt eller fel i det enskilda fallet, men debatten har i alla fall förts och vittnesbörd lämnats från många håll. Det är anmärkningsvärt att statsrådet på ett så nonchalant sätt går förbi detta uppseendeväckande påstående. Den här debatten handlar inte främst om statistik. Den handlar om drygt en halv miljon människor i som befinner sig i ett i princip livslångt utanförskap och utestängning från arbetsmarknaden. I skrämmande många fall är det en påtvingad utestängning. Det är vad den här debatten handlar om. Övriga frågor får vi säkert anledning att återkomma till. 109 (): Det är regeringen som har ansvaret för hur den dagliga politiken ska bedrivas. Jag blir lite förstämd när ministern förfaller till den vanliga retoriken som går ut på att spekulera om vad man tror är moderat politik när vi faktiskt ställt frågor om den socialdemokratiska politiken. Det skulle leda alltför långt att här beskriva den långa lista av åtgärder som vi för fram i våra motioner . Till exempel skulle det leda för långt att nu ta upp sjukvårdens roll, eftersom den inte var med i den ursprungliga frågan. Jag vill återvända till det som vi har diskuterat, nämligen förtidspensioneringarna, hur de ökar och vad vi kan göra för att inrikta politiken på att få så få förtidspensioneringar som möjligt. vill nu ändra inriktning genom att inte bara halvera sjukskrivningarna utan också förtidspensioneringarna. Här har ministern en rejäl chans att vända utvecklingen, men då måste få de rätta direktiven och verktygen. Därför vill jag återkomma till en annan av mina frågor. Vilka åtgärder ämnar ministern vidta för att ändra inriktningen så att i stället ska arbeta för att vi får så få förtidspensionerade som det någonsin är möjligt, med sikte på en halvering av antalet förtidspensionärer? 110 Statsrådet (): Jag vill börja med att tacka för debatten. Jag får inga svar när det gäller er gemensamma regeringspolitik. Vi återkommer till den. Jag trodde att jag klart och tydligt hade svarat på frågan om bonusen. Ja, det förekom ett slags bonussystem. Det uppfattades, eller misstänkliggjordes, att systemet användes för att premiera de handläggare som förtidspensionerade människor. Även om det inte var på det sättet var det dock tillräckligt allvarligt. Det var ett dåligt system, som inte var legitimt bland människor. Det upphörde eftersom sade ifrån det skulle inte förekomma. Ni två tycks vara de enda, i varje fall i den här landsändan, som inte uppfattat att bestämt sagt att detta inte ska förekomma. upprepar jag det för er två så att också ni får höra det och slipper undra. Jag redovisar vad vi gör, vad vi gjort och vad vi tänker göra. Det är minsann inte så att jag smiter ifrån det. Dessemellan frågar jag försynt vad ni hade tänkt göra. Vad är er politik? Vad är ert alternativ? Det vill ni dock inte prata om. Möjligen gillar ni inte mina svar, men beskyll mig inte för att inte redovisa vår politik. Den politiken kommer att utvärderas, och den får vi stå för. Vi ska också försöka vinna nästa val på den politiken. Jag tackar för debatten! Överläggningen var härmed avslutad. 19 § Svar på interpellation 2004/05:629 om äldre i arbetslivet 111 Statsrådet (): har frågat mig dels vilka åtgärder jag har vidtagit eller ämnar vidta för att regelverket för sjukersättning och arbetsmarknadsåtgärder ska vara lika oavsett ålder, dels om jag vidtagit några åtgärder för att staten ska gå före med gott exempel så att fler äldre kan vara kvar i tjänst eller nyanställas i statlig verksamhet. ställer frågorna mot bakgrund av utvecklingen på arbetsmarknaden för de äldre och att hälften i åldersgrupperna 6065 arbetar som undersökningar visar att fler vill arbeta. Hon framhåller att det emellertid är svårt för äldre att få arbete och att attityder har befästs att äldre arbetskraft skulle vara dyr och mindre flexibel. Mot bakgrund av att nu ska införa EU:s direktiv mot åldersdiskriminering på arbetsmarknaden är det enligt oroväckande att det tycks finnas regler som missgynnar äldre och att äldre diskrimineras av staten som arbetsgivare. Staten har därför ett särskilt ansvar att medverka till att äldre inte diskrimineras och att fortsatt yrkesverksamhet uppmuntras. gör gällande att när statliga myndigheter nu ska flyttas ut till landet ska den naturliga lösningen ha blivit att lösa ut de äldre tjänstemännen med förtida pension som staten anställer mycket få äldre. Inledningsvis vill jag understryka att jag inte har någon annan uppfattning än när det gäller att regelverken inte får leda till att äldre kvinnor och män missgynnas i arbetslivet. Som jag uppfattat den första frågan om sjukersättning och arbetsmarknadsåtgärder gäller att regelverket för sjukersättning, som infördes , inte är åldersrelaterat på annat sätt än att längden på den så kallade ramtiden som ligger till grund för beräkning av antagandeinkomsten varierar något med åldern. Den är mellan fem och och är kortast för personer som är och längst för personer som är och yngre. Garantinivån är densamma för alla som uppbär sjukersättning och uppgår till 2,40 prisbasbelopp. För arbetsmarknadsåtgärder finns generellt sett inga särskilda sådana med hänsyn till ålder, bortsett från att det särskilda anställningsstödet kan utges till personer om de deltagit i aktivitetsgarantin mer än . För övriga gäller att de ska delta 18 månader i denna för att få tillgång till det särskilda anställningsstödet. Beträffande den andra frågan gäller att de statliga myndigheterna inom ramen för den arbetsgivarpolitiska delegeringen har att anställa, lönesätta, utveckla, motivera och avveckla sin personal. Denna delegering innebär således en betydelsefull frihet för myndigheterna att självständigt utforma organisation, arbetsprocesser, lönebildning och kompetensförsörjning med hänsyn till verksamhetens krav. Regeringen följer löpande, inom ramen för den arbetsgivarpolitiska uppföljningen, bland annat könsfördelning, åldersstruktur och rörlighet inom statsförvaltningen, och denna uppföljning redovisas i budgetpropositionen. Av den senaste, som lämnades i budgetpropositionen , framgår bland annat att staten tillsammans med landstingen har den i genomsnitt äldsta personalstyrkan på arbetsmarknaden. var medelåldern för dessa båda sektorer , medan medelåldern för hela arbetsmarknaden var . De senaste årens redovisningar visar sammantaget på en hög medvetenhet om problematiken kring åldersstrukturen. I myndigheternas redovisning av arbetet med sin kompetensförsörjning redovisas många olika utvecklingsinsatser, till exempel för att tillvarata äldres kompetens och erfarenhet. Exempel på detta är bland annat möjlighet till delpension enligt delpensionsavtalet, kompetensöverföring i form av mentorskap, inrättande av nätverk bland äldre medarbetare med mera. 112 (): För så där utmålades det fortfarande som ett mål att kunna ha evig semester, kanske i solstolen på , efter 55. Så är det inte längre. Många äldre vill arbeta och ser inte längre overksamhet som ett mål, tack och lov. De äldre behövs också. Ålderspyramiden har blivit uppochnedvänd, och för att vi inte ska få en krympande ekonomi med färre i arbete behöver de äldre tas till vara i arbetslivet. Problemet är att det är mycket svårt för äldre att få arbete. Uppfattningar har befästs på ett olyckligt sätt, till exempel att kostnaderna är höga för äldre arbetskraft vad gäller avtalsersättningar för dem som är över 40, och för dem som är över 55 var det de förmånsbestämda pensionerna. Detta har förändrats, åtminstone till en del, men attityderna består. Anledningen till min interpellation är att jag menar att det är viktigt att just den del av arbetslivet som styrs av staten kan föregå med gott exempel. har förbundit sig att om genomföra EU:s direktiv mot åldersdiskriminering. Jag menar att man redan nu måste fundera över hur man agerar. Jag tycker till exempel att det är ett olyckligt steg i utvecklingen när utflyttning av verk och myndigheter får som resultat att äldre kommer att bli de som i första hand avvecklas och förtidspensioneras på det ena eller det andra sättet. Jag tycker naturligtvis att det är glädjande att man i staten har många äldre. I den meningen är det ju bra. Men problemet är när vi tänker för mycket i balanser mellan olika grupper. Det är då man lätt kommer in i tänkandet att man ska arbeta med ålderssammansättningen. Det blir ofta, tyvärr, ett sätt att säga att arbetsgivaren prioriterar yngre personer. Därmed kommer vi att diskriminera äldre. Om vi däremot försöker se till individen menar jag att vi ger alla lika chans och att kompetens och erfarenhet kan prioriteras. Staten skulle kunna gå före även om det leder till att tänkta balanser, som sagt var, inte kommer att uppnås i första hand. Jag vill återigen upprepa min andra fråga, vad man har vidtagit för åtgärder för att äldre ska kunna vara kvar i tjänst och inte minst nyanställas i statlig verksamhet. 113 Statsrådet (): , dels är jag inte alldeles säker på att jag har förstått och det beror på mig vad vill diskutera, dels kanske jag helt enkelt inte är rätt person, om man ska se till ansvaret i regeringen för de statliga anställningarna och arbetsgivarpolitiken. Låt mig utveckla den andra frågan som tar upp. Jag är inte säker på att vi har så vansinnigt stora åsiktsskillnader. Jag bejakar verkligen nödvändigheten av att på olika sätt möjliggöra för äldre att vara kvar i arbetslivet. Jag tycker att en av de riktigt problematiska frågorna är frågan om alla dem som inte orkar jobba fram till 65, än mindre till 67 och kanske längre. Det måste hända mycket i arbetslivet innan vi kan tycka att sakernas tillstånd är bra. När det gäller staten som arbetsgivare och det statliga området kan det ändå vara intressant att få nämna vad som gäller på det statliga området. Jag nämnde medelåldern där jämfört med arbetsmarknaden i stort. Åldersstrukturen i staten är betydligt mer ojämn i staten än vad den är på arbetsmarknaden i sin helhet. av de statsanställda var , medan var . På hela arbetsmarknaden var av de anställda och var .