prot · GS0992 · 2005-03-17 00:00:00 — Det ansvariga statsrådet tillmätte varken inspektionsresultatet eller förfalskningen någon som helst betydelse under åberopande att inspektionen var endast ett led i den utbildning av estniska inspektörer som åtagit sig och således ingen inspektion i formell mening. Statsrådet hävdade således på fullt allvar att det inte var de allvarliga bristerna i sig utan under vilka formella omständigheter de hade upptäckts som var avgörande för om de skulle tillmätas betydelse. Nästa osannolika upplevelse blev att majoritet accepterade det resonemanget. Det ansvariga statsrådet avkrävdes inga ytterligare synpunkter. Så avfärdade högsta rättsvårdande organ det vill säga vi, vad gäller krav på vidare utredning. Där står vi . Kanske anar vi att en liten ljusning nu har inträffat mörkläggning; vi får väl se. Framför allt har sedvanlig och i alla andra sammanhang ansedd nödvändig sjöförklaring ännu inte hållits. Mycket vatten har runnit i Strömmen . Den mörkläggning som omger Estonia ter sig osannolik för den som inte mött den. 852 personer uppges omkomna. 137 räddades trots allt. Med tanke på alla de rykten, motsägelser och konspirationsteorier som omgärdar denna vår svåraste och fortfarande ouppklarade sjöolycka framstår vittnesmål från de 137 överlevande som omistliga i strävan efter att vinna klarhet. Trots detta har enligt uppgift endast sex av de 137 överlevande förhörts. Riksdag och KU har låtit sig nöja. Originalfilmer från fartyget som är oredigerade eller oklippta är inte tillgängliga. Den oklippta originalfilm som togs för att dokumentera samtliga dykarbeten uppges dykerifirman ha eldat upp. När, eller ens om, finns inte dokumenterat. Inga bevis eller intyg om att de skulle ha bränts upp finns utan endast ett vagt muntligt besked om att det skulle kunna ha skett i en soptunna på dykerifirmans bakgård därför att dykerifirmans eget kassaskåp ansågs bristfälligt. Så har det viktigaste bevismaterialet från Estonia svåraste sjöolycka hanterats! Filmningen på bildäck förnekas trots bevis om motsatsen. Bildäcket är den från utredningssynpunkt kanske helt avgörande fartygsdelen. Att bildmaterial därifrån ej utlämnas behöver knappast påpekas. Oacceptabla jävsituationer som har avslöjats föranleder bara bortförklaringar. Och fick vi här höra att inte ens fartygsritningar finns kvar helt otroligt! Ytterst anmärkningsvärt är ett uppseendeväckande kritiskt brev till talmannen från den internationellt kanske mest respekterade organisationen för haveriutredningar. Där betecknas som ett historiskt misstag på grund av sin sammansättning. Detta har inte satt några som helst märkbara spår hos berörda utskottsledamöter. Begäran om att utfå lastmanifest från olycksresan avvisas först med motiveringen att de är förstörda. Därefter har man hittat, återfunnit, dem men hemligstämplat dem . Hur kan offentliggörandet av ett lastmanifest på en civil passagerarfärja utgöra ett hot mot rikets säkerhet ? Högst ansvariga myndighetspersoner för förlisning förklarar att de inte längre minns någonting om transport av krigskontraband och hänvisar till och med till att de just gått i pension och därför väljer att tiga. Oavsett vad, eller var man söker klarhet, när det gäller Estonia har man åtminstone hitintills mötts av en kompakt tystnad och mur av ovilja från myndigheterna. Den version som än gäller är den som tre regeringschefer enades efter förlisning innan några som helst tekniska undersökningar ens hade påbörjats. Man sade att Estonias visir hade lossnat i hårt väder därför att farten var för hög. Punkt, slut! Det är en version som ingen opartisk internationell expertis accepterar. Detta är en skam och en skandal för riksdag. Denna cynism är en följdriktig fortsättning på händelserna . Först löftet om bärgning, följt av ett närmast barbariskt beslut, skulle jag vilja säga, att gjuta in fartyg och omkomna i betong, för att slutligen ta ett cyniskt beslut om gravfrid cyniskt därför att inga hinder fanns att bärga de omkomnas kvarlevor. Bärgningen av atomubåten på mångdubbla djupet i ett stormigt ishav är bevis nog för att det hade gått. Men man ville inte bärga omkomna och inte heller Estonia. Det halmstrå som nu försöker rädda sitt skamfilade anseende med är den gravfrid som utlysts över förlisningsplatsen. Denna unika åtgärd, hävdar man med hör- och synbart skrymteri, har vidtagits för att tillmötesgå anhörigas önskemål. Vad man inte med ett ord nämner är de mångfalt fler anhöriga som vigt sina liv åt att söka skapa klarhet i varför deras nära och kära tvingades till en för tidig död med förlisning, de som vägrar att ge upp hoppet att ge sina döda en sista vila i vigd jord. Att deras förhoppningar brutalt omintetgörs bekymrar inte. I jämförelse med åtgärderna för offren i och framstår utredningen av Estoniakatastrofen som ett simpelt nationellt hyckleri. Säg den nationella tåg-, flyg- eller fartygskatastrof med nära tusentalet omkomna som i en rättsstat bokstavligen kan begravas i betong i stället för att utredas! Självfallet kan sanningen om Estonia vålla djupt obehag. I en rättsstat får det emellertid aldrig utgöra ett skäl för lydstatens passivitet. Helt avgörande är nämligen att regering och riksdag i en rättsstat alltid har den övergripande skyldigheten att värna det allmännas intresse. Det är en skyldighet som man ansvarslöst har krupit ur genom att i stället hänvisa till särintressen. En nationell katastrof av Estonias dignitet kräver utredningar som så långt det är möjligt förhindrar att den kan upprepas. Detta rättmätiga allmänintresse inte bara negligeras, utan direkt motarbetas, av regering och riksdag. Jag tvekar inte att påstå att den rådande gravfriden är ett sofistikerat led i dessa ambitioner. Hyckleri har sannerligen inte varit en bristvara under dessa år. Som sagt: ingen sjöförklaring, ingen ansvarig för det snabba sjunkförloppet, bara ett konstaterande att Estonia gick till botten med 852 personer på mindre än trekvart och en paralyserad rättsstat. I har brist på politiskt civilkurage förvandlat en internationellt ansedd rättsstat till en konsensusstyrd och auktoritär skendemokrati. Lyckligtvis är krafter redan i gång utanför vårt lands gränser där rättsmedvetande och ansvarskänsla väger tyngre än vår riksdags villkorslösa strävan efter politisk konsensus. Ett modigt estniskt parlament är värt all beundran och lycka till i sitt sanningssökande, ett sanningssökande som vi sett har satt spår, påtagligen förhoppningsfulla sådana, även här i den svenska . Jag yrkar bifall till reservation 5. 92 (): Det har förflutit förliste. Efter de första för många drabbade och anhöriga mycket smärtsamma åren har en tidens lindrande distans lagt sig till händelsen. Medan avsaknaden av de omkomna förblir ett sår i mångas hjärtan har andra sår blivit alltmer öppna och påtagliga. De senaste årens katastrofer och terrordåd har gett perspektiv på förlisning och gett en ny inramning. Medan man i alla stora händelser därefter, vare sig det har handlat om terrordåd eller naturkatastrofer, gjort åtskilligt, jag skulle vilja säga sitt yttersta, för att utreda och bringa klarhet i händelser har haveriutredningen efter förlisning lämnat mycket att önska. Jag skulle kunna säga att den befinner sig i en särskild strykklass. Också andra kringliggande händelser har bidragit till att göra frågetecknen fler och allvarligare, inte minst den senaste tidens avslöjande och utredande kring transporter av militärmateriel på , något som varit en grogrund för diverse konspirationsteorier som först avfärdats som nys och som sedan chockat både regeringen och andra och därefter tvingat fram en snabbutredning. Att ta ställning till frågan om kompletterande utredande eller en helt ny internationell och oberoende utredning av förlisning är inte i första hand en politisk frågan utan en samvetsfråga. När minst 852 personer omkommer i förlisning, varav 551 svenskar, infinner sig ett stort ansvar för dem som har att bringa klarhet i vad som inträffat och att dra slutsatser . handlar det också om att utkräva ansvar om det är någon som gjort fel. Jag vet att jag och många av dem som är anhöriga och överlevande efter Estoniakatastrofen 1994 har haft ett stort tålamod. Många har känt sig förhoppningsfulla inför den politiska processen och haft förståelse för att tidens läkande distans har varit välgörande för ett mer objektivt perspektiv på händelsen. Många har haft tilltro till och respekt för regering, riksdag och andra myndighetsutövare som har haft att hantera denna fråga. har frustrationen ständigt funnits där, liksom vetskapen om att direkta felaktigheter har gjorts vid haveriutredningen och att grundläggande utredande i vissa delar av händelseförloppet, till exempel att lyssna till vittnesmål från de överlevande som faktiskt var ute på havet när förlisning ägde rum, inte har beaktats. Trots att alltfler grunder att ifrågasätta haveriutredningens resultat framkommit har regeringens företrädare sagt, också , att inget nytt skäl har framkommit för att låta utreda frågan på nytt. tillhör jag dem som inte anser att det behövs ytterligare skäl för en ny utredning, det räcker gott och väl som det är. När regeringen i andra sammanhang använder utredningsredskapet brukar man låta utreda en fråga, tar emot en rapport och låter därefter rapporten sändas ut på remiss till olika relevanta myndigheter och andra instanser. Därefter drar regeringen sina slutsatser. Skulle denna rapport ha handhafts på samma sätt skulle rapporten i vissa delar ha blivit ogiltigförklarad av många remissinstanser. , , , Internationella transportarbetarefederationen, IFTA den internationella haveriutredningsorganisationen med flera hade underkänt flera delar av utredningen. är det korrekt att säga att så arbetar man inte med haveriutredningsrapporter. Det är riktigt. Men detta logiska i att man ifrågasätter om det dokument man har fått i sin hand har bäring eller om arbetet är genomfört på ett professionellt och trovärdigt sätt måste väl ändå finnas där? Man kan fråga sig varför , regeringen i stort och riksdagskolleger inte tänker på samma sätt. Jag vet att de flesta av dem är varken dumma, ointelligenta eller okänsliga inför den här frågan. Jag ska bara försöka att hitta några logiska tankar kring detta. En av dessa tankar är att Estoniafrågan direkt efter katastrofen och under de inledande åren därefter var väldigt misskött. Det var väldigt mycket som gick väldigt fel. Jag tror att man är rädd för att mycket av det som gick fel ska blossa upp igen. Man gör vad man kan för att hålla frågan avgränsad contained, som det heter på engelska. Man gör allt för att slippa ta i en fråga som man känner bara kan skada. I detta har de sakskäl som förts fram en underordnad betydelse, känns det som. Jag tror också att det finns sakskäl, till exempel de avtal som finns mellan regeringarna som mer eller mindre bakbinder regeringen att ta vissa initiativ. Det är ett sakligt skäl som kan göra det svårt för regeringen att agera. har det känts som att det är som är nyckeln till låset. Enligt vad vi erfar , efter kontakter med , finns det helt andra möjligheter till en dialog med i dessa frågor. I takt med att som nation vinner kraft och självkänsla är det inte omöjligt att det i stället är som kommer att kräva en ny internationell oberoende utredning. En annan fundering jag har är att många av dem som hade ett delansvar för den dåliga hanteringen efter fortfarande befinner sig i olika beslutspositioner. De vill naturligtvis ogärna ta upp frågan igen så länge de själva befinner sig i dessa positioner. I takt med att det kommer nya generationer i olika roller tror jag att den här frågan kommer att lösa sig successivt. För andra kolleger i den här kammaren kan det handla mycket om att de inte har tagit sig tillräcklig tid för att sätta sig in i frågan, och det har jag all respekt för. Vi har många frågor att hantera här. De ledamöter som verkligen har tagit sig kommer också fram till grubblerier. Det är inte så sällan som vi som har jobbat med frågan får viskningar här i korridorerna. Man säger: Jag håller egentligen med er och delar er uppfattning, men jag måste följa partilinjen. Ett femte skäl skulle kunna vara att man inte vill riva upp gamla sår. Av alla de anhöriga som jag har haft kontakt med med all respekt tror jag att jag ändå har träffat fler än vad de flesta i den här kammaren har gjort har jag inte träffat en enda som motsätter sig en kompletterande eller en ny utredning om det handlar om att bringa klarhet i varför Estonia sjönk inte en enda. Den känsliga frågan har varit huruvida man skulle bärga eller ej, men det är det inte tal om här. Det är likadant när det gäller gravfriden. Även ärkebiskopen har uttalat att detta inte handlar om att störa gravfriden. Om det handlar om kompletterande utredande för att bringa klarhet i varför Estonia sjönk bryter det inte mot gravfriden, och det är kyrkan själv som säger detta. Trots dessa kanske logiska reflexioner om varför det skulle vara så omöjligt att låta utreda frågan på nytt känner jag ändå tillförsikt för att den kommer att utredas igen. har vi kanske tagit ett första steg för att bringa klarhet. Frågan kommer inte att läggas till handlingarna. Kontinuerligt, år , och mer än någonsin intresserar sig många för kris- och katastrofhantering. är och här och gör en dokumentär om den och myndigheternas handläggning av Estoniafrågan. Kontinuerligt visas dokumentärer i internationella medier om hanteringen av den här frågan. Där har vi i denna kammare och regeringen ett stort ansvar för hur den bilden formas. Den bild som ges i många av dessa sammanhang tyska medier är nu här och följer diskussionen är bilden av ett samhälle som har haft svårigheter och oförmåga att hantera en utredning av Estoniakatastrofen. Den nu aviserade sjunkförloppstudien är ett första viktigt steg, och jag välkomnar det. Det känns väldigt bra. Jag har tillförsikt för att den här frågan kommer att finna sin lösning. Oavsett om vi har kraften, modet och styrkan att fatta de nödvändiga besluten eller om det kommer att ske under andra generationer i den här församlingen och i regeringen kommer dessa beslut att fattas. kommer vi att få reda på orsakerna till Estonias haveri. Om en ny utredning görs som kommer fram till samma slutsatser och kompletterar den tidigare utredningen är det bra. Om man kommer fram till nya slutsatser och vill dra lärdom av dem är det också bra. Jag är inte konspiratoriskt lagd, och jag driver ingen speciell tes om det ena eller det andra. Men jag kan inte känna mig nöjd med en utredning som är ifrågasatt på så många punkter som den här är. Som sagt, jag har inga speciella teorier. Men den rapport som finns har så många frågetecken kring sig att det krävs en granskning av rapportens slutsatser. Jag tycker att det är fullständigt självklart och också någonting som de människor som gick under förtjänar. För framtidens sjösäkerhet krävs det en rimlig och godtagbar slutrapport för att vi ska kunna dra lärdom för framtiden. Att rösta i denna fråga är en samvetsfråga och inte i första hand en politisk fråga. Jag yrkar bifall till reservation nr 5, och jag vill avge den röstförklaringen att jag i andra hand tänker rösta för reservation nr 4. Överläggningen var härmed avslutad. (Beslut fattades under 11 §.) Föredrogs trafikutskottets betänkande 2004/05:TU6 Fordonsfrågor. 93 (): Vi ska nu behandla trafikutskottets betänkande nr 6 som handlar om fordonsfrågor. I betänkandet behandlas 26 yrkanden från den allmänna motionstiden . Betänkandet behandlar mycket varierande frågor. Det handlar till exempel om vem som ska utföra kontroll av fordon det vill säga status och vem som ska ha ansvar för förarprov när man tar körkort. Det finns yrkanden om hur fordon ska vara skyltade och utrustade. Det finns också förslag angående parkeringsfrågor, främst parkeringstillstånd, och frågor kring hur övergivna fordon ska hanteras. Utskottet föreslår avslag på samtliga motionsförslag. Detta görs med anledning av att vissa förslag redan är genomförda eller av att åtgärder redan är aviserade, men även på grund av pågående beredningsarbete och av att utskottet anser att vissa frågor ankommer på myndigheter och kommuner att besluta om. I betänkandet finns fem reservationer. Med denna korta inledning och sammanfattning kan debatten börja. 94 (): När vi nu ska debattera TU6 om fordonsfrågor handlar det inte speciellt mycket om att regeringsföreträdarna har några nya visioner och vågar lyfta blicken för att se på nya möjligheter, men det är vi ganska vana vid. Vår första reservation, nr 1, som jag för övrigt yrkar bifall till handlar om fordonskontrollen och förarprövning. Utskottets majoritet kan som vanligt inte se någon fördel med att såväl som förarprövningen kan utföras av andra än de som har monopolställning. i vårt land utförs professionellt, det är det ingen tvekan om, men varför det ska vara ett monopol är för mig ofattbart. Om detta vore en konkurrensutsatt verksamhet skulle ju även den svenska kunna ge sig ut på den internationella marknaden och konkurrera. Detta är inte möjligt, och det är synd att denna kompetens inte kan utnyttjas fullt ut. Det är dessutom tråkigt för den kompetenta personal som har att den inte kan få möjlighet att utöva sitt kunnande på en internationell arena. I utskottets ställningstagande kan vi läsa att utskottets majoritet ser avregleringen som ett hot mot såväl trafiksäkerhet som effektivitet. Jag vill gärna redan nu passa på att fråga , som företräder majoriteten i detta ärende, vad det är som är ett hot mot trafiksäkerhet och effektivitet med en avreglering. Det ska bli intressant att få höra den redovisningen. När det gäller att trafikskolelärare ska kunna bli licensierade för förarprov är det samma socialistiska syn som gäller. Det må stoppas av vänstermajoriteten. Det är monopolsynen som är det viktigaste, inte att det blir fler aktörer som kan avhjälpa de köer som finns för att få göra förarprov. När det gäller fordonsekipagens totalvikt är det intressant att se hur majoritetsföreträdarna sakta men säkert motvilligt dras fram i ljuset. Tänk som vi har drivit frågan om att det behövs ändrade regler för släpvagnsekipage. Om vi drar oss till minnes var utskottsmajoriteten till en början helt kallsinnig till förändringar. När det sedan visar sig att EU intresserar sig för frågan, vaknar sossarna lite yrvaket och tycker att det är bra att frågan tas upp inom EU. Vi har i ett särskilt yttrande i detta betänkande utvecklat att med kraft måste driva denna fråga inom EU, så att det kan gå den väg som vi önskar. Det måste visas att detta är en fråga som ska drivas på i EU, och jag hoppas att och hans kompani nu verkligen tar sig an denna fråga och bevakar sina förhandlare nere i så att det blir något positivt i fordonsviktsfrågan. Vi har även en reservation i detta betänkande som gäller typgodkännande av fordon. Jag ska inte utveckla denna reservation ytterligare här i kammaren . Men jag vill ändå säga till utskottsmajoriteten, som känner sig så nöjd och glad över att vissa åtgärder har vidtagits och andra har aviserats, att det kommer att vidtas åtgärder. Det räcker inte alltid att vara nöjd med att man säger att man kommer att ta tag i problemen. Den regering som sitter har väl alltför visat att den inte har någon särdeles stor handlingskraft. Ett litet tips till majoriteten är att ni nog får bevaka att något händer i den här frågan, så att vi inte nästkommande år behöver ta upp ärendet till debatt och ställa frågan vad som har hänt. Ni kan slippa den frågeställningen från mig om ni lägger de ord som jag nu sade på minnet. När det gäller vår reservation om fordonsskyltning har vi uppfattningen att det är svårt att skilja på en fyrhjulig motorcykel som går på väg och en så kallad ATV-maskin som körs i terräng. Utskottsmajoriteten har ingen uppfattning. Att ni inte har någon uppfattning tycker jag är skrämmande. Att ni dessutom i utskottstexten redovisar för svenska folket att ni ingenting vet är förstås lite förvånande. Vi har märkt det , men att ni själva börjar skriva ned i text att ni inte har någon uppfattning är något nytt. Vi i oppositionen försöker att väcka er, så att ni ska kunna få en uppfattning, när vi skriver motioner i angelägna frågor. Det vore ju av värde om ni åtminstone tog ställning till de förslag som läggs på bordet och inte bara avfärdade dem med att säga att ni inte vet om det är ett problem. Jag är övertygad om att det inom en ganska snar framtid kommer att märkas att fyrhjuliga motorcyklar på vägar är ett stort problem. Jag vill avsluta med att ta upp vår reservation om registerhållningsavgiften för skattebefriade fordon. Den årliga registerhållningsavgiften på är rena Ebberöds bank. Det vet , som tillsammans med mig satt med i där vi fick klargjort att kostnaderna vida överstiger dessa . Men utskottets majoritet utgår från att myndigheten regelbundet gör en översyn av avgifterna och vidtar lämpliga åtgärder om det visar sig att avgifterna eventuellt underskrider kostnaderna för administration när räkningarna ska skickas ut. Så står det i betänkandet. Vad är det för vilja från sida? Vi vet ju alla här i kammaren att kostnaderna är högre än intäkterna på det här området. Vad tycker och att det ska vidtas för åtgärder? Har ni någon uppfattning? Är det en höjning av registerhållningsavgiften som är er lösning eller vilken är det? Kan här tala om ifall ni har någon uppfattning i frågan, eller ska vi tro att ni är nöjda med att kommer med förslag om radikala höjningar av registerhållningsavgiften för att få det kostnadsneutralt? Det är det vi kan befara eftersom ni inte har någon egen uppfattning. Vi moderater har en uppfattning, och det är att denna löpande kostnad kan tas bort. Den kan tas bort av ekonomiska skäl, inte höjas för att öka intäkterna för . Vi står givetvis bakom alla våra reservationer, men som jag sade inledningsvis nöjer vi oss med att yrka bifall till reservation nr 1. 95 (): Det här är inte en av de största debatter som vi i trafikutskottet har . Men det är ändå rätt viktiga frågor, tycker jag, till exempel frågan om avreglering. Jag skrev en liten rubrik i mitt betänkande, Avreglera mera. Jag har sett någon valslogan som lyder så. Det är bedrövligt tråkigt att socialdemokrater inte vågar avreglera mera. När jag står här gör jag det som en glesbygdspolitiker, landsbygdspolitiker, som tycker att det skulle vara jättebra om vi vågade avreglera . Jo, det skulle bli mycket, mycket lättare att leva och bo i svensk lands- och glesbygd när det gäller möjligheten att helt enkelt besiktiga sin bil. Man skulle slippa ta ledigt från jobbet och åka sex, sju och . Vi vet ju att vi har auktoriserade motorverkstäder vid vilka man kunde licensiera vissa personer att vara bilprovare. Det vore inte bra bara för den enskilda människan i svensk glesbygd och landsbygd om detta skulle ske. Bäst vore det för . Jag är inte bara en landsbygdsbo utan jag är också en gränsbygdsbo, fru talman, som vet att förbi mitt hus åker 500600 långtradare från andra länder som skulle kunna stanna till i eller och besiktiga sina bilar om kunde få bli avreglerat så att man kunde jobba på en större marknad än . Man skulle kunna etablera sig i , och jag försöker faktiskt driva frågan också i . Men det här är ju otänkbart när företaget ska ha monopolställning. Våga, mina kära vänner i den socialdemokratiska politiken, avreglera! Våga tro på företagare! Våga auktorisera verkstäder så att det blir en möjlighet att förenkla proceduren! Detsamma gäller, som tog upp här, i frågorna om typgodkännande och olika trafiktillstånd. Det skulle vara mycket enklare om de lades under andra hattar, som man kunde agera utifrån samma myndigheter. Jag yrkar förresten, fru talman, bifall till reservationerna nr 2 och 5. Jag går över till den femte reservationen. Vi har lovat varandra att vi ska försöka se till att den här debatten inte blir för lång. Vi tar en längre debatt när frågorna om trafiksäkerhet, vägar, järnvägar och infrastrukturen i i sin helhet kommer upp.