prot · GS0962 · 2005-01-21 00:00:00 — Det är riktigt att det inte är samma beviskrav och ska inte heller vara att det ska vara ställt utom allt rimligt tvivel. Det är omöjligt om man ska ha principen om barnets bästa. Däremot måste det naturligtvis finnas någon form av bevisning. Om det inte fanns några som helst krav på bevisning skulle ju lösryckta påståenden kunna innebära att det faktiskt inte blir den bästa situationen för barnen. Det ska självklart inte vara och är inte heller samma beviskrav som i en brottmålsdomstol där personer riskerar att sitta inlåsta i fängelse . Det är en helt annan situation. Det här och mycket annat är alltså sådant som man nu tittar på. Det gäller också det som just nämndes, nämligen hur barnet ska komma till tals som man måste skydda barnen. Vi vill inte ha barnen i rättegångssalarna. Det är ingen bra miljö för barnen. Om vi ska kunna leva upp till den här principen är det väldigt viktigt att klargöra vad som är barnets vilja och att den ska kunna komma till uttryck genom professionella utredare utan att de ska behöva hamna i den situationen att de ska behöva välja mellan mamma och pappa. Det är en väldigt delikat uppgift. Det finns fall och situationer som visar att det kan göras förbättringar. 103 (): Jag delar naturligtvis statsrådets uppfattning att det i de allra flesta fall går civiliserat till och att det finns en utredning som tillgodoser barnets intresse. Jag talar egentligen inte heller emot föräldrarna. Föräldrarna klarar i de allra flesta fall av det här på ett någorlunda anständigt sätt, även om det kostar en oändlig smärta för inblandade parter och barn att föräldrarna skiljs. Det finns, som sagt, ett antal larm som jag tycker att man måste ta på allra största allvar och lyssna på. Vi förväntar oss att kommer med väsentliga förbättringar för att säkra barnets intresse och att statsrådet fortsättningsvis driver detta hårt. I princip borde det vara så att gemensam vårdnad förutsätter att föräldrarna kan komma överens i väsentliga delar. Man kan naturligtvis inte slå fast att de måste vara överens och att det inte får finnas några undantag. I väsentliga delar måste man komma överens för att barnet inte ska skadas i processen. Våld i familjen även om det inte är våld riktat direkt mot barnet, utan mot kvinnan som det ju i regel är ska i princip utesluta gemensam vårdnad. Som statsrådet anför ska en enskild örfil naturligtvis inte för alltid diskvalificera mig som vårdnadshavare. Det vore också orimligt. Men i princip borde det vara uteslutet med gemensam vårdnad när våld har förekommit. Det finns exempel på och larmar om att man inte alltid beaktar detta våld ordentligt i rättsprocessen. Gemensam vårdnad får naturligtvis inte betyda att den ena föräldern blockerar att ett barn får psykologisk hjälp. Läget är att det kan ta månader och år innan rättsprocessen är över. Under den tiden kanske en förälder blockerar barnets behov av hjälp. Vi ser fram emot att kommer med fler lyckliga förslag. 104 Justitieminister (): Jag vill bara avsluta med att säga att vi förefaller vara helt överens. Principen är självklar: Förekommer det våld ska det inte vara gemensam vårdnad. Man kan dock inte ha absoluta regler om man vill upprätthålla barnets bästa. Likadant är samarbetssvårigheter någonting som finns med i förarbetena. Visar det sig att man i varje fråga använder barnet och den gemensamma vårdnaden som vapen för att sabotera är det inte bäst att ha gemensam vårdnad. Då är det bättre att en förälder får vårdnaden så att barnet slipper leva i ovisshet om alltifrån vilken idrottsklubb man ska vara med i till sjukhusbesök, tandläkare, skola eller vad som helst. Det är inte till gagn för barnet, utan då är det bättre att ha ensam vårdnad. Jag vill vara väldigt tydlig med att de principerna är de vi arbetar med och att min inställning är att de ska vara grunden för att det ska bli ensam vårdnad. Det är i princip bäst för barnet, och man kan inte ta hänsyn till föräldrarna i en sådan situation. Överläggningen var härmed avslutad. 17 § Svar på interpellationerna 2004/05:260 och 261 om kommunernas kontroll av EU:s jordbruksstöd 105 Jordbruksminister (): har frågat mig dels vilka åtgärder jag avser att vidta för att det redan från ska råda likvärdiga villkor för landets lantbrukare vid inspektionerna av tvärvillkoren, dels vilka åtgärder jag avser att vidta för att inte kostnaden för kontrollen kommer att innebära orimliga taxehöjningar för de enskilda lantbrukarna. har frågat statsrådet vilka åtgärder denne avser att vidta för att förenkla kommunernas planering, prioritering och taxesättning till följd av de nya uppgifter som kontrollen av tvärvillkoren innebär. Arbetet inom regeringen är så fördelat att det är jag som ska svara på den frågan. Jag vill framhålla att det från konkurrenssynpunkt är viktigt att företagarna följer vår svenska lagstiftning och att kontrollen av att så är fallet faktiskt sker i hela landet på ett likvärdigt sätt. Jag vill även framhålla att det är viktigt att hålla i minnet att det nu inte är fråga om en skärpning av lagstiftningen. Samma regler som gäller ska tillämpas också i fortsättningen. Om tillsynen och kontrollen inte är likvärdiga i hela landet är detta knappast något som kan skyllas på EU:s tvärvillkor. Hur tillsynen och kontrollen sker i landet är dock högst väsentliga frågor generellt sett. Detta gäller i hög grad också hur finansieringen av verksamheten ska utformas. De kontroller som ska genomföras stickprovsvis kommer att omfatta av företagen . och påstår att en anmärkning vid en inspektion kommer att kunna få konsekvenser för EU-stödet . Detta är inte riktigt. Information om anmärkningar ligger nämligen inte kvar hos utbetalningsmyndigheten. Det är inte heller riktigt som interpellanterna uppger att kommunerna först skulle ha fått vetskap om kontrollsystemets utformning. Regeringen redovisade hur kontrollen skulle genomföras. Jag utgår nu ifrån att berörda myndigheter och kommunerna i konstruktiv anda diskuterar hur de eventuella problem som den nya situationen kan föra med sig ska lösas, bland annat just mot bakgrund av de aspekter som jag nu nämnde. Regeringen har gett i uppdrag att utvärdera kontrollsystemet . Då , som framställt en av interpellationerna, hade anmält att han var förhindrad att närvara vid sammanträdet medgav talmannen att fick ta emot båda interpellationssvaren. 106 (): Jag tackar för svaret på min och interpellation. Den nya jordbrukspolitiken innebär förändringar för lantbrukarna. Vid förändringar är det viktigt att kontrollsystemen är rimliga och också kan garantera rättssäkerheten. I det här fallet har det faktiskt blivit något av ett hafsverk. Så sent som fick kommunerna besked om att de skulle sköta denna tillsyn. De flesta kommuner har skrivelse i ärendet diarieförd . Utbildningen för den uppgift de åläggs kommer länsstyrelserna att genomföra under sen vår 2005. Kommunerna ska utföra dessa uppgifter utan extra kompensation från staten, alltså ännu en ofinansierad statlig överföring till kommunerna. Vem kan bedriva en effektiv och väl planerad verksamhet med den framförhållning som staten nu ger kommunerna? Det förs ofta fram att kostnaden för detta täcks via kontrollavgifter. är det ju så att kommunerna beslutar om sina avgifter i samband med budgeten , vilket gör att beskedet om denna uppgift kom så sent att det inte hann komma med. Den tillsyn som sker är olika i olika kommuner och finansieras olika i olika kommuner. Vissa har enhetstaxa, vissa har lägre avgifter för små lantbruk och högre för större, medan vissa debiterar . I och för sig är detta möjligt. Nivån på avgifterna är nämligen en primärkommunal fråga, vilket innebär att olikheter i avgiftssystemet kommer att föreligga över landet. I kommunalrätten är huvudspåret att kommunernas medelsbehov täcks via skatt. Om kommunerna själva ska bestämma nivån blir det inte lika villkor över landet. vet jag att det nu pågår en utredning om statliga normer för avgiftssystem över huvud taget i landet. Som jag ser det är detta dels ett ingrepp i det kommunala självstyret, dels emot grundlagen. Ändå är min fråga till statsrådet om det inte vore mer rimligt att den kontrollverksamhet som ska utföras sköttes av staten direkt via länsstyrelserna och att kommunerna alltså slapp denna tillsyn. Att fördela detta över 290 kommuner kommer att medföra olika bedömning, vilket inte är någon bra utveckling. De uppgifter jag fått är att det nya kontrollsystemet i det extraordinära fallet kan innebära konsekvenser för lantbrukarens EU-stöd . Det är bra att statsrådet dementerar detta. Som situationen nu är kommer landets miljöinspektörer att bli ekonomiska poliser, en roll som de knappast är vana vid. Det är inspektören som ska bedöma om ett eventuellt regelbrott har skett med avsikt eller av slarv. Det är ett stort ansvar som läggs på dessa personer. Denna uppgift läggs vid ett årsslut helt plötsligt över på de här enskilda individerna utan att de är utbildade i frågan. Då kan man fråga sig: Hur rimmar detta med rättssäkerheten? Och hur främjar detta det förtroende som ska finnas mellan myndigheter och lantbrukare? Som jag ser det blir följden att den gamla traditionella och stela myndighetssynen återskapas, där det är någon där uppe som ensidigt styr, i stället för den fortlöpande dialog för att finna goda lösningar som utvecklar verksamheten som vi har strävat efter i kommunerna . Det har varit en strävan att komma bort från det stelbenta myndighetstänkandet och i stället se de goda resultaten som mål. Som jag upplever det är detta förslag att ta ett steg tillbaka i stället för ett steg framåt. 107 Jordbruksminister (): Jag håller med om att det är väldigt viktigt att vi har fungerande kontrollsystem. Det är viktigt för företagens konkurrensförutsättningar, och det är också viktigt för tilltron till systemet. refererade till ett pågående arbete inom när det gäller tillsynsavgifter. Jag kan också meddela att regeringen i går fattade beslut om en proposition om förbättrad djurskydds- och livsmedelstillsyn där syftet bland annat är att få en likvärdig djurskydds- och livsmedelskontroll i hela landet. De åtgärder som föreslås i propositionen handlar om samverkan, vilket ska ge kommunerna bättre förutsättningar att klara tillsynen. Det handlar om samordning och planering av tillsynsverksamheten där ytterligare ansvar läggs på de centrala myndigheterna, ytterligare möjligheter att utföra normerande inspektioner och även möjligheter att hjälpa kommunerna om de inte klarar ett uppdrag. Om en kommun grovt åsidosatt sin tillsynsskyldighet ska eller kunna överta uppdraget. Vad det går ut på är att hjälpa och stötta kommunerna och även ge dem ett utrymme för att beakta inte bara provtagning när man fastställer taxor utan också andra åtgärder inom ramen för inspektionen. Sedan, i fråga om EU-systemet, kan jag säga att jag inte är nöjd med resultatet när det gäller att hitta fram till ett enkelt kontrollsystem inom ramen för den reform som vi nu genomför. Men vi måste ha ett kontrollsystem. Då var det naturligt för oss att bygga på det vi har eftersom vi ju i princip inte tillför några nya krav. Här handlar det om att för att få det här frikopplade stödet måste man leva upp till vissa verksamhetskrav och vissa skötselkrav. Det är en kodifiering av sådana krav som jordbrukarna redan har. Därför är det rimligt att bygga på det system som finns. Kommunerna har varit med och haft företrädare i utvecklingsarbete i ett projekt som heter av verksamhetskrav. Det är alltså inte så sent som man har involverats i det här systemet. Vi försöker minimera byråkratin i detta. är utbetalningsmyndigheten och måste styra över kontrollen enligt . Det måste vi ansvara för i förhållande till förutsättningarna i den svenska förvaltningsmodellen. kommer att ta fram riktlinjer som kommunerna kan använda. kommer också att ha en rådgivande grupp som ska hjälpa till. Som jag sade i mitt svar har regeringen också lagt ett uppdrag på att utvärdera hur det här fungerar, för det är klart att vi ska förbättra den här apparaten om vi ser att det finns behov av det. 108 (): Det är bra att man gör den här uppföljningen. Jag tror att den kommer att behövas. Jag har förståelse för tankegången, att man ska bygga på ett redan uppbyggt system. Men det kommer ändå att innebära att det blir olikheter. Jag vill ge en bild från verkligheten. Det är ändå så att miljönämnderna i många kommuner har stor omsättning på sina inspektörer. Ofta är det nyutbildade personer som kommer, framför allt till små och medelstora kommuner. De saknar givetvis den erfarenhet och smidighet som kanske ofta behövs i det här mycket svåra fallet. Det innebär att det ofta blir en bokstavstrogen tolkning i alla sammanhang, och det innebär att vi får olika tolkningar i de olika kommunerna. Det är ingen önskvärd utveckling. Det vore bättre om man hade en kontrollinstans där man kunde samla erfarenheten, med andra ord på länsstyrelsenivå. Dessutom går man in från regeringens sida och normlägger avgiftssystemet. I gällande lagstiftning sägs att det är en primärkommunal verksamhet att avgöra den typen av frågor. Det anser jag vara ett ingrepp i det kommunala självstyret. Då tycker jag att det vore mer lämpligt än att vidta så drastiska åtgärder att faktiskt låta länsstyrelserna ta över verksamheten. Jag skulle ändå vilja höra en åsikt om tankegången. Om i respektive län har det här kan vi garantera likarätten för samtliga lantbrukare i hela landet. 109 Jordbruksminister (): Vi bygger på det kontrollsystem som vi har, men redan genom den proposition som har överlämnats till om en förbättrad djurskydds- och livsmedelstillsyn finns det möjligheter för , för länsstyrelserna, att ha en mer aktiv roll när det gäller att leda och samordna, när det gäller att få information från kommunerna och när det gäller att hantera kommunerna. Kommunerna ska också vara skyldiga att lägga fram olika typer av tillsynsplaner. Jag tycker att vi ska vara mycket öppna för att rätta till brister som vi uppfattar i den här tillsynen. Det är klart att vi måste ha en bra tillsyn, dels för att berörda företag ska känna en tilltro till systemet, dels också för att medborgarna ska känna en tilltro till systemet. Man accepterar inte livsmedelssnusk. Man accepterar inte att djur lider. Därför måste vi ha olika typer av tillsynssystem. I det här fallet talar vi om tillsynen av det nya frikopplade stödet i den jordbrukspolitik som har genomförts i från . Egentligen handlar det inte om några nya krav som ska hanteras, utan det handlar om verksamhetskrav som finns inom ramen för miljölagstiftningen, djurskyddslagstiftningen och livsmedelslagstiftningen. De här kraven kommer att genomföras som ett tvärvillkor i tre olika omgångar med början . Sedan kommer en omgång 2006 och en omgång 2007. Jag tycker inte att man ska överdriva att det här är en ny lagstiftning som kommunerna ska ha tillsyn över. Det kommer i alla fall i ett initialskede, vill jag erkänna, att bli vissa nya uppdrag för kommunerna. Det handlar om utbildningsaktiviteter. Man måste se till att personalen kan hantera den nya situationen. Det handlar om uppgifter som ska vidarebefordras till länsstyrelserna. Det kanske också i viss mån handlar om nya strukturer när man ska fatta sina beslut, om det handlar om nämndbeslut eller delegering till enskild tjänsteman. har haft en ambition att lyssna på kommunerna. De kommer att inrätta den här rådgivande gruppen, och vi kommer att följa upp den här kontrollordningen. Ambitionen är givetvis att få ett så smidigt system som möjligt som lever upp till de krav som ställs i och också är förenligt med den svenska förvaltningstraditionen. 110 (): Jag är helt övertygad om att vi är helt överens om målsättningen, att vi ska ha en bra djurhållning i landet. Jag tror också att vi är helt överens om att vi ska ha ett kontrollsystem som ser till att det här följs. Ett system där en myndighet ska kontrollera kommunerna, som också utför en myndighetsuppgift, blir något administrativt tungrott som man som jag ser det inte kan garantera likavärderingen över landet. Därför har jag helt klart uppfattningen att det vore bättre att länsstyrelserna skötte den här tillsynen i respektive län. Det är bra att statsrådet i sitt svar säger att av företagen ska kontrolleras . Jag hoppas att den informationen går vidare ut till kommunerna, för uppenbart är att det har varit kommunikationsproblem i den här frågan. vill jag avsluta med att säga att jag ser fram emot den utvärdering som trots allt ska göras i ärendet. Överläggningen var härmed avslutad. 18 § Svar på interpellation 2004/05:262 om äganderätten i EU:s jordbruksreform 111 Jordbruksminister (): har frågat justitieministern dels vilka åtgärder han avser att vidta för att EU:s jordbruksreform inte ska medföra att betydande markvärden kan överföras från jordägaren och till arrendatorn eller staten, dels vilka åtgärder han avser att vidta för att äganderätten inte ska överträdas, samt vilka åtgärder han avser att vidta för att ta initiativ i eller EU för att ändra eller förtydliga jordbruksreformen så att inte äganderätten riskerar att kränkas. Arbetet inom är så fördelat att det är jag som ska svara på interpellationen. Jag vill inleda med att säga att det inte är någon nyhet att stödet lämnas till den som brukar marken. Så var det även innan den senaste jordbruksreformen trädde i kraft. Syftet med stödet har således aldrig varit att det skulle kapitaliseras i högre markvärden. Att så ändå har skett ändrar inte på detta förhållande. Det som vi tidigare kallade produktionsstöd kommer att omvandlas till ett frikopplat inkomststöd till brukaren. På detta sätt förutser vi att stödets effektivitet kan ökas jämfört med det tidigare systemet eftersom brukaren får ökade möjligheter att producera på marknadens villkor. De särskilda stödrätterna som är förutsättningen för att kunna söka stöd är nödvändiga ur administrativ synvinkel eftersom brukaren inte längre kommer att redovisa vad denne producerar utan får stöd utifrån historisk produktion. Som redan vet hade vi stora valmöjligheter när det gäller hur vi ville genomföra reformen. valde att inte införa en ren regionmodell eftersom den skulle leda till stora omfördelningar. Vi valde också bort en ren gårdsmodell eftersom en sådan skulle leda till ett behov av en orimligt stor nationell reserv på grund av de omstruktureringar i företagen som skett sedan referensperioden. Bland annat för att minimera dessa negativa effekter beslutade vi oss för en blandmodell. Genom valet av modell kommer stödrätterna att fördelas till dem som brukar mark 2005. En fördel med modellen är att de förändringar i brukarstruktur som inträffat efter referensperioden till stora delar kan beaktas. Dessutom innebär modellen att stödrätter fördelas ut på all mark vilket begränsar intresset av att handla med stödrätter. Som en följd av vårt val av modell kan vi därför vänta oss en större stabilitet på fastighetsmarknaden. Jag anser att har fel när han anger i sin interpellation att det faktum att stödrätterna kommer att fördelas till den som brukar marken 2005 innebär en överträdelse av äganderätten och en expropriation från jordägaren. Rätten till stöd finns hos den som tilldelats stödrätten, det vill säga brukaren och ingen annan. Därför anser jag inte heller att argumentet om expropriation eller kränkning är relevant. Jag avser inte att vidta några åtgärder när det gäller rätten till stödrätterna. Det bästa är naturligtvis att markägare och arrendatorer kan komma överens om hur stödrätterna ska hanteras när arrendetiden har löpt ut. Det finns normalt inga hinder för de markägare och arrendatorer som så önskar att göra tillägg i nuvarande arrendeavtal. Äganderätten till marken är någonting annat och berörs inte av jordbruksreformen. För den markägare eller arrendator som inte har tilldelats stödrätter 2005 och som vill ha sådana finns alltid möjligheten att köpa. Det kommer också att finnas möjligheter för markägare som har haft sin mark utarrenderad och som begär självinträde efter 2005 att få tilldelning från nationella reserven. Dessutom kommer den som har ärvt ett jordbruksföretag och där arvtagaren själv bedriver jordbruksverksamhet att kunna få tilldelning från nationella reserven. Ett av flera villkor för att få tilldelning är att marken varit utarrenderad . Tilldelning kommer att ske från och med det år som brukaren ansöker om det. 112 (): Tack för svaret, som jag naturligen är mycket missnöjd med. I i hela vår moderna tid har jordägare ofta arrenderat ut sina åkrar. Brukaren av åkrarna, antingen det har varit jordägaren själv eller en arrendator, har sålt spannmålen och även uppburit senare tiders arealersättningar. För rätten att erhålla dessa stöd har arrendatorn bevisligen betalat ett arrende till jordägaren. Jordvärdet har delvis berott på de spannmålstullar och arealstöd som länder har använt för att skydda en inhemsk livsmedelsproduktion. Gårdar har köpts och sålts, och marknadsvärdet har satts utifrån bland annat dessa förutsättningar. Värdet av både tullar och stödrätter har utbetalats till brukaren, men de har alltid varit kopplade till åkermarken och alltså ägts av jordägaren, som i många fall har valt att arrendera ut rätten att bruka jorden och då uppbära dessa till jorden kopplade ersättningar. beslutar EU plötsligt att den som brukar jorden i ett slag ska erhålla äganderätten till de stödrätter som kommer att erfordras för att erhålla de årliga arealstöden. Arrendatorn kan plötsligt sälja rätterna till någon annan brukare eller låta dem tillfalla staten. I båda fallen lämnar dessa stödrätter på i all modern tid den gård och den bit mark som de varit kopplade till och som jordägaren köpt med den förutsättningen. I så fall står jordägaren där med skägget i brevlådan, med en mark som har tappat kanske per hektar av sitt värde kanske av sitt värde. Markvärdet har alltså av EU tagits från jordägaren och skänkts till arrendatorn. Vad då, säger jordbruksministern. Det är väl bara för jordägaren att komma överens med arrendatorn om att han ska skänka tillbaka stödrätterna. Annars får väl jordägaren köpa nya på den öppna marknaden. Visst, och då är konfiskationen ett faktum! Jordägaren tvingas köpa in nya stödrätter i stället för dem som EU tagit från honom eller henne. Då har jordägaren alltså fått köpa en del av sin gård en gång till. Någon annan har fått den till skänks. Jag har i min interpellation utförligt utvecklat min analys av denna konfiskering. Jag hävdar och det är allvarligt för EU och att hävda något sådant att EU begår ett övergrepp mot äganderätten. Jag gillar EU, och det är inte roligt när EU gör detta. Jordbruksministern kommenterar inte min analys utan hävdar med en sorts maktens arrogans att eftersom EU har beslutat att ge brukaren äganderätten till de nu frikopplade stödrätterna är det självklart att det är brukaren som äger dem. Eller med andra ord: har fel och jag har rätt, vilket skulle bevisas. En brännvinsadvokat kunde inte ha gjort det bättre! Jag tycker inte att argumentationen är särskilt djupsinnig. Jag riktade min interpellation och mina allvarliga frågor till justitieministern, för med den oro och upprördhet som många jordägare känner över att riskera en del av sin gårds värde kommer detta att sluta med domstolsprocesser. Det kommer att vara till skada för och EU. Jag ville ha justeringar och åtgärder för att slippa detta. Justitieministern har överlåtit svaret till jordbruksministern, som har varit med om att koka ihop det hela. Båda står alltså bakom det. Jag ställde min interpellation för att få svart på vitt på vad regeringen anser i den här frågan. Det har jag fått . Men vore jag värnare av rättssäkerhet och äganderätt jurist och justitieminister eller jordbruksminister så skulle jag inte sova så bra om nätterna när dessa mål kommer upp i rättssystemet.