prot · GT0926 · 2005-11-09 00:00:00 — Det är ju det resonemanget som gör detta väldigt bekymmersamt: Hur hanterar vi en situation där världen är satt under hot som vi säger att det är transparensen i rättssystemet och hur vi lagför människor som är viktigt? Här har jag inget svar, och det framgår väldigt tydligt att vi inte riktigt vet hur vi ska hantera detta. vet, men jag menar att det är en förenkling och inte den slutsats som KU drar i det här betänkandet. 84 () replik: Frågan är om det är annorlunda när det handlar om egyptier, araber och utlänningar som anklagas för terrorism. Gäller då andra regler än när svenska medborgare planerar annan typ av kriminell verksamhet? Jag menar så här: Är någon misstänkt, oavsett ursprung och oavsett om brottet ska betecknas som terrorism eller någon annan typ av brott, måste naturligtvis undersökningar göras. Om misstankarna befinns vara välgrundade ska förundersökning inledas och åtal väckas, och om personerna i fråga är skyldiga ska de dömas i domstol. Det är rättsstatens principer. Här har vi en gråzon, har det sagts, där vissa personer under vissa omständigheter inte behöver överbevisas om sin skuld utan i praktiken kan dömas på betydligt lösare grunder. Detta är, menar jag, icke förenligt med rättsstatens principer. Just i detta fall blir det särskilt allvarligt eftersom det också handlade om risk för tortyr. 85 (): Efter med asyldebatt och efter ett domslut i går där kritiserades för en avvisning som inte borde ha ägt rum ska vi nu diskutera KU:s granskning av regeringens handläggning av avvisningen av två egyptiska medborgare som enligt regeringens egen utsago kunde anses vara flyktingar enligt dåvarande utlänningslag. Helt klart fanns det möjlighet med hänsyn till vad som var känt om personerna, med hänsyn till rikets säkerhet och av särskilda skäl att vägra uppehållstillstånd. Regeringen tog det beslutet. Vi har inte granskat grunderna till detta beslut; som tidigare framgått av debatten är det inte vår uppgift. Frågan är dock om det funnits skäl med hänvisning till den välgrundade fruktan dessa personer anförde för att straffas med döden, kroppsstraff, tortyr eller annan omänsklig eller förnedrande behandling om de återsändes att göra annorlunda än vad regeringen gjorde. Det vi har granskat, fru talman vilket också har framgått tydligt av debatten hitintills är det som av regeringen lyfts fram som centralt för det beslut man tog, nämligen garantierna från . De var grunden till att regeringen ansåg att man inte behövde bevilja uppehållstillstånd med hänvisning till lagstiftningen. De var också grunden, fru talman, till att man inte såg något hinder för avvisningen utan ansåg sig kunna verkställa denna på det sätt som man gjorde. Garantierna är därför centrala. De kan naturligtvis ses som en väg ur ett dilemma, ett dilemma som bland andra har synliggjort. Måhända var det skälet: en väg ur dilemmat, en lösning för att klara det tydliga förbud som finns mot utvisning när risk finns för tortyr, när misstanke finns om att en person skulle kunna utsättas för det man inte får utsättas för vid en utvisning från eller avvisning, som det här var fråga om. I detta läge, fru talman, är det viktigt att se att garantin i sig är en signal om att regeringen såg att det förelåg en risk. I annat fall hade ju garantin inte kommit i fråga. Hade det varit en avvisning till, säg, tror jag inte att man hade efterfrågat en diplomatisk garanti. Bakgrunden var alltså att man såg en risk, och då borde avvisningen inte ha ägt rum. Mot den bakgrunden är naturligtvis det resonemang som förs om utformningen av garantin intressant. Hade den betydelse? Vi kan konstatera att utformningen av garantin var ganska legär och inte innehöll tydlighet när det gäller uppföljning och annat. Vi kan också konstatera att uppföljningen i sig inte har varit tillfredsställande, vilket även har framgått av den tidigare debatten. Slutsatsen för vår del är att garantin inte skulle ha godtagits och att avvisningen därmed inte skulle ha ägt rum. Har då detta ställningstagande någon betydelse för framtiden? Detta diskuterades i debatten mellan och . Även om inte drar några slutsatser är det viktigt att se, fru talman, att garantier är en modell som, om man söker använda dem, just syftar till att användas när misstanke om tortyr eller annan omänsklig behandling kan föreligga. Det är bara i de sammanhangen som det kommer upp. Då måste vi ha en diskussion där vi frågar om detta är en hållbar utveckling. Från min sida sett finns det en slutsats att dra: Garantierna som sådana är inte godtagbara. Sedan har vi, fru talman, den andra frågan. Det är att avvisningen ägde rum omgående. Vi kan inte exakt tydliggöra historien i , därtill är handlingarna inte tillfredsställande utformade i . Vi svävar, fru talman, i en viss okunnighet. Vi kan dock konstatera att JO håller det för troligt att UD har haft kunskaper på en del av de områden som vi har granskat. Vi har ingen anledning att överpröva och får inte överpröva, men vi kan i alla fall konstatera att den typen av signaler finns i det här underlaget. Alldeles oavsett den frågan valde regeringen formuleringen omgående för när avvisningen skulle äga rum. I det här fallet är det anmärkningsvärt att man inte från regeringens sida valde, vilket vi konstaterar hade varit fullt möjligt, att ha samma omgående skyndsamhet när det gäller att informera de berördas ombud. Det hade varit proportionerligt och rimligt att man valde samma form för information om avvisningen och när den skulle äga rum till ombuden för de berörda som när det gällde signalerna till dem som skulle utföra själva avvisningen. Men det gjorde man inte, och det tycker jag också att det finns skäl att markera. Här finns inte någon tydligt uttalad kritik, men det finns ändå en mycket tydlig signal om att detta hade varit möjligt, och så borde regeringen ha agerat. En signal för framtiden, fru talman! Brommafrågan har varit uppe tidigare i debatten. Här är vi också eniga om frågorna. Jag vill bara konstatera att det är klart otillfredsställande när myndigheten som i det här fallet ska utföra en avvisning har noggranna anteckningar men den myndighet som fattar beslut gentemot den enskilde inte tar på sig ansvaret att säkerställa att lika noggranna anteckningar finns i den delen av beslutsprocessen. Det gör det omöjligt att granska i efterhand. Det är viktigt att vi har den möjligheten, inte minst för att , som ska granska regeringens handläggning, ska ha tillgång till handlingar som gör att vi kan genomföra en bra och fullödig granskning. Terrorhot lever vi med. Men det får inte leda oss till slutsatsen, fru talman, att vi ska åsidosätta rättsstatens principer eller mänskliga rättigheter. Terrorhot måste bekämpas, men i den kampen är just mänskliga rättigheter en nyckel, någonting som vi från svensk sida brukar hävda i många andra sammanhang och som det naturligtvis är viktigt att vi använder oss av och jobbar med när det också gäller våra egna beslut och ställningstaganden. Därför är det anmärkningsvärt att mot tortyr har riktat kritik mot svensk hållning och den agerande. Den utvecklingen av en fråga får inte ens förekomma som leder till att vi kan anklagas för att undanhålla eller inte skapa goda förutsättningar för kommitténs arbete. Vi kan konstatera att när det gäller de här avvisningarna finns det en del övrigt att säga. Avslutningsvis, fru talman, vill jag bara helt kort också kommentera Guantánamofångens frigivning. Här noterar vi samfällt att som vi har granskat , utifrån den anmälan som har gjorts, har regeringen gjort vad som kan uppfattas ha varit möjligt. Men också vi har ju tidigare diskuterat tidigare skeden av den frågan är det centralt att vi just har hävdat rättstaten, att det ska handla om internationella regler och att människor ska få en rimlig rättegång eller friges. Det är en viktig och riktig hållning. Den borde också ha gällt i det tidigare ärendet, fru talman. 86 () replik: och arabiska oljestater gjorde en jämförelse med. Jag kan inte riktigt det norska rättsväsendets principer men jag tror att det hade kunnat gå att hantera. Men det är inte det som är den stora frågan. Den stora frågan är just det som sade och som tidigare citerade, att fanns det inte skäl efter att tro att till exempel skulle kunna vara intresserat av att delta i det arbete som innebär en rättssäker och stabil värld? Därmed hade garantin en poäng. talar vi inte om vad vi vet, för då kan vi göra den bedömning som vi gör i ett enigt KU-betänkande, utan vi talar om själva principen. Hur kan vi i en värld som vår finna former för att nationalstaterna i världssamfundet ska kunna samverka för att lösa gemensamma problem? Inte heller nalkas ens den frågan utan kastar möjligen in , och dem litar vi också på. 87 () replik: Tack, , för den repliken. Det är klart att färgade den beslutssituation som fanns när regeringen fattade beslut om avvisning, helt klart. Men de facto är det oerhört viktigt att vi lär av den situationen, att vi konstaterar att även i den miljön är det angeläget att hävda rättsstatens principer. Det är viktigt att se att vi menar allvar med tortyrförbud, att inte ens misstanken om tortyr får förekomma om vi ska verkställa en avvisning. Den frågan måste man våga diskutera och våga ställa också i skenet av , därför att nya kan riskera att uppkomma, tyvärr. När vi då för samtalet om hur vi ska arbeta är det oerhört viktigt att vi nu lär av detta och konstaterar att modeller för att komma förbi de beslut vi har som grund för vårt rättsväsende inte bör användas. Det är beklagligt att regeringen aktivt arbetar för att försöka hitta former för att just få garantier att vara ett medel i det diplomatiska arbetet med avvisningar. Det är fel slutsats, fru talman. 88 () replik: Jag är inte alls säker på det. Vi har konstaterat att det i det här fallet inte gick som vi önskade. Vi är eniga om våra bedömningar, även om man har svårt att tro det när man lyssnar till debatten här, där vi tyvärr tvingas att skruvas åt olika håll. Jag menar snarare att det är precis det här vi måste våga diskutera. Hur kan vi få afrikanska, arabiska, asiatiska och amerikanska stater att tillsammans finna lösningar för det här? Det är ju det som är den verkliga utmaningen. Den verkliga utmaningen är inte om vi kan bli en lycklig ö i världen där vi hanterar de här sakerna utan hur vi sköter det här internationellt sett. Därför fanns det en god ansats då, som nog gick fel, och det finns en god ansats nu som måste gå bättre, för utan medverkan från nationalstaterna i det här arbetet i världssamfundet kommer vi aldrig att klara de här frågorna. De frågorna närmar sig inte en gång, och det är det vi måste göra, för det är där som det blir skarpt läge. Hur gör vi det här i praktiken? 89 () replik: Den intressanta frågan är ju: Varför behövs en garanti? Jo, därför att det finns en rädsla, en misstanke om att människor som avvisas till en nation riskerar att utsättas för kränkande behandling, för tortyr eller kanske till och med för dödsstraff. Det är de åtgärderna vi måste hävda. Det är där som det är viktigt att vi för det internationella samtalet. Länder måste säkerställa att de inte bedriver sin rättsstatsutveckling med hjälp av tortyr, att de inte använder sig av förnedrande behandling eller dödsstraff som ett sätt att lösa problemet med terrorism. Så länge som vi misstänker att länder gör detta vore det väl en konstig hantering, fru talman, att vi med de länderna vill utveckla garantier. De borde snarare i handling och agerande synliggöra, göra tydligt och trovärdigt, att de har valt en annan väg. Vi bör kritisera dem när de inte gör det. I fallet fanns många exempel. Därför var det inte så förvånande att man med den erfarenheten valde att söka en brasklapp i form av en garanti. Så skulle man kunna se på den garanti vi nu har betraktat. 90 (): Fru talman, kammarkamrater och ni på läktaren! Tänk er det otänkbara. Tänk att ni skulle få elektriska trådar kopplade till de känsligaste delarna av era kroppar, bli fastbundna vid en blöt och bli utsatta för kontinuerliga, torterande stötar. Tänk er bara att frukta den tortyrbehandlingen, som enligt rapporter är vanlig i egyptiska fängelser. Tänk er att på grund av denna fruktan fly ert land, fly det ni håller kärt tillsammans med er fru och era barn. Tänk er att komma till ett land som säger sig stå upp för artikel 14 i konventionen om mänskliga rättigheter, det vill säga att den som riskerar förföljelse har rätt att söka och åtnjuta för denna förföljelse. Tänk er att som ni tror att denna prövning om ni ska få en fortgår plötsligt upptäcka att ni blir hämtade med polisbil, tagna till en flygplats, mött av maskerade och skarpt beväpnade vakter. Tänk er att dessa utan ett ord klipper av er era kläder, förser er med bojor och huvor likt dem från de ökända bilderna från och för er ombord på ett flygplan. Tänk dig att värdlandets polis bara står och tittar på när övergreppen mot dig sker. Tänk dig sedan vara utan kontakt i veckor, att man år senare fortfarande inte vet var du var eller vad som hände dig under dessa första veckor. Tänk dig att landet som skulle sörja för att du inte blev torterad till och med menar sig ha garantier för att så inte skulle ske. Tänk dig att när de träffar dig du berättar om den omilda behandlingen och att den började redan innan planet lyfte, och trots att du berättar detta får ingen reda på vad du har sagt. Tänk dig nu att landet i fråga är , att det inte är någon obskyr diktatur, inte något krigiskt land, utan det är som har avvisat dessa män. Kampen mot terrorism ska bedrivas med respekt för folkrätten och de mänskliga rättigheterna. Rättsstatens principer ska hävdas. Så hette det i regeringsförklaringen , och de orden brukar upprepas när klargör sin position om hur man ska hantera kriget mot terrorismen. vet vi att så tydligt är det inte i många andra länder. När äntligen hade blivit utkört ur yttrade dåvarande ledare att i och för sig hade lyckats med sin föresats men att man hade skapat sig ett Frankensteins monster genom att bekosta talibanernas träningsläger och det som senare skulle bli nätverket . skapas terrorism och terrorister genom en världsordning där folkrätten allt oftare sätts på undantag, där människor fråntas värde och rättigheter. Svenska medier har belyst, vilket också har kommit upp i internationella diskussioner av internationella människorättsorganisationer, fenomenet renditions. kidnappar, enligt ett komplicerat system, människor, misstänkta eller bara informatörer, i olika länder, också demokratier, och flyger dem till egna baser och fängelser eller mindre nogräknade diktaturer där tortyr eller utpressning kan användas för att få reda på det man vill veta. Det finns anledning att ställa frågan om inte en av dessa första Bushregimens renditions var när landade med Guantánamoplanet på och och avvisades. Vi vet i vart fall så mycket att avvisningen i sig, hur den försiggick, hur den sköttes, var ett övergrepp mot männen. har enligt de regler och det som stadgas för vår verksamhet granskat regeringens inblandning i avvisningarna och vad regeringen har sagt. Flera talare före mig har pekat på de olika punkter som tar upp för sitt arbete och de punkter där vi har kritik mot regeringen. Den första och den kanske viktigaste punkten i eniga ställningstagande handlar om de diplomatiska försäkringarna, den så kallade icke-tortyrgarantin. Garantin syftade till att garantera att ett land med mycket dåligt renommé på området mänskliga rättigheter, ett land som sysslar med den tortyr jag har pratat om här, inte skulle tortera just de två män som avvisades från , och . Garantin var betydligt svagare skriven än tidigare garantier som presenterats och förkastats i till exempel det brittiska domstolsväsendet där sådana måste testas i en domstol. Garantin saknade diskussion om hur den skulle följas upp. Den åtföljdes inte av några uppföljningsinstrument, utan var helt enkelt en politisk utfästelse om att männen skulle behandlas på vissa sätt. I efterhand, vet vi, har vi ett visst facit. Vi vet att de stora människorättsorganisationerna, bland annat Human Rights Watch, menar sig vara säkra på att männen har torterats. Vi vet att har kritiserat på grund av avvisningarna eftersom man menar att risken för tortyr var uppenbar, vilket är det som räknas när tortyrkonventionen följs. Vi vet att männen inte har fått en rättvis rättegång utan har blivit dömda i militärtribunaler, där för övrigt den ena friades. Därför konstaterar också utskottet, såväl med facit i hand som efter ett resonemang om hur man kan se på garantier, att garantin inte borde ha godtagits och att männen därmed inte borde ha avvisats med den som grund. Det är ett bra, enigt konstaterande som borde efterföljas i regeringens agerande i liknande ärenden. Övriga punkter som lyfts fram i det eniga ställningstagandet och som förtjänar ett omnämnande är frågan om misstankarna mot männen. Utskottet noterar där att förfarandet inte kan jämställas med en domstolsprövning, att beviskraven för beslut om avvisning eller utvisning i säkerhetsärenden inte är densamma som en fällande dom i en brottmålsprocess. Att dessa två parallella system existerar , där människor som heter eller och inte har medborgarskap men som befinner sig på svensk mark kan behandlas på ett sätt och därmed också riskerar att utsättas för tortyr och svenska medborgare misstänkta för brott behandlas på ett annat sätt, är olyckligt och bör ändras. Men det är en politisk fråga snarare än en granskningsfråga. Granskningsmässigt kan vi konstatera att vi inte kan gå in och göra en bedömning av de dokument som har cirkulerat mellan olika säkerhetstjänster och legat till grund för Säkerhetspolisens bedömning av Agiza och El Zary. Men jag vill göra understrykandet att alltid i sådana här sammanhang självständigt bör testa de anklagelser som riktas mot personer. Hade det gjorts kanske vi inte behövt ha den här debatten . Jag har redan nämnt uppföljandet av garantin, fru talman. Det har också före mig nämnts hur agerat mot mot tortyr och hur det agerades mot männens båda juridiska ombud. Jag kan bara instämma i det flera talare har sagt. I detta ärende, fru talman, diskuteras också händelserna på och vilken vetskap som fanns på om att avvisningen skulle ske med ett amerikanskt plan och med hjälp av amerikanska agenter. Det konstateras att vi inte kan få full klarhet i vilken kunskap som fanns på och var den fanns. För min del leder det till slutsatsen att även om är färdigt bör fortsatta granskningar vidtas. Detta återkommer vi till i nästa debatt. Slutligen, fru talman, finns i betänkandet också ärendet om regeringens handläggning av ärendet om en fängslad svensk medborgare på Guantánamobasen. Det har efter utskottets diskussion påbörjats en diskussion om hur man ska se på de noter som vi också haft tillgång till vi har gjort vår bedömning. Även personer med god kunskap om diplomatiska relationer och tradition av diplomatiska förhållanden till andra länder har höjt på ögonbrynet över uppgifter som har framkommit externt. Det är möjligt att vi bör titta vidare på de här frågorna framöver, men vår bedömning baseras på att dessa noter och där har regeringen varit tydlig mot oss inte ska ses som ett avtal gentemot den amerikanska regeringen. Det är det som har legat till grund för den eniga bedömning som kunnat göras där. Hade det förhållit sig på ett annat sätt, hade detta setts som ett avtal, där diskussionerna i utskottet säkerligen varit annorlunda och bedömningen likaså. Överläggningen var härmed avslutad. (Beslut fattades under 15 §.) 10 § Fråga om utredning av avvisningsförfarande Föredrogs betänkande 2005/06:KU3 Fråga om utredning av avvisningsförfarande. 91 (): Under allmänna motionstiden inlämnades en flerpartimotion av företrädare för , , med förslag om dels en nationell utredning, dels en internationell utredning av omständigheterna bakom det ärende vi har debatterat. I mitt anförande i det förra ärendet sade jag att det fanns många obesvarade frågor kvar, eller i varje fall frågor där svaren är ofullständiga och osäkra. Här är några: Vilket underlag hade för bedömningen att Agiza och El Zary utgjorde ett sådant hot mot landets säkerhet att de måste avvisas? Vem tillhandahöll det underlaget? Hur kvalitetsgranskades det? Varför blev det helt plötsligt oerhört viktigt att avvisa de båda männen ? Varför kunde inte avvisningen vänta ens ? Försökte regeringen undvika ett inhibitionsbeslut i ? Vilket intresse hade i denna affär? Hur agerade amerikanska myndigheter? Hur visste CIA att behövde transporthjälp? Var detta ett exempel på en så kallad extraordinary rendition, där hjälpte till att föra personer som man betraktade som terrorister till en allierad stat för förhör? Var medveten om att avvisningen skulle verkställas av amerikansk och egyptisk personal? Var regeringen medveten om detta? Varför valde regeringen att lita på den så kallade diplomatiska garantin från ? Varför dröjde med att besöka de båda männen efter att CIA lämnat över dem till den egyptiska säkerhetstjänsten? Har de båda männen torterats i egyptiskt fängelse? Det här var några frågeställningar, och det finns många fler. Varken JO eller KU har förmått eller ens haft uppgiften att besvara alla dessa och många andra frågor. Min och reservation ska inte ses som en kritik av eller ett underkännande av vare sig JO:s eller KU:s arbete. Däremot menar vi att det är angeläget att vi inte stannar här. Ansvaret för avvisningsbeslutet ligger hos regeringen; därom råder ingen tvekan. Men vem har ansvaret för genomförandet av avvisningen, för det faktum att den genomfördes av utländsk personal på ett sätt som inte är förenligt med svensk lagstiftning? JO beslutade med tvekan att inte väcka åtal mot någon Säpotjänsteman eftersom agerandet föreföll ha sanktionerats informellt av ansvarig minister. KU kan emellertid inte göra ministern eller regeringen som helhet ansvarig för det som hände på , eftersom det formella myndighetsansvaret helt klart låg på . Alla är nog överens om att det som skedde på inte borde ha skett. Ändå kan ingen ställas till ansvar. Det är djupt otillfredsställande. Därför menar vi att det på nationell nivå bör genomföras en översyn av förfarandena vid avvisningar med utgångspunkt i det nämnda avvisningsärendet och att den bör göras av en oberoende . Denna granskning kommer inte att vara någon överprövning av redan genomförda granskningar och självfallet inte heller någon domstol i ett enskilt fall något som regeringsformen förbjuder. Även på internationell nivå finns det behov av ytterligare utredningar, inte bara av huruvida de två avvisade utsatts för tortyr, utan också av ett bredare spektrum av frågor jag har redan nämnt några av dem i inledningen till detta anförande. På denna punkt är utskottet enigt. Jag yrkar därmed bifall till reservationen. 92 (): Rättsövergreppet mot och är oerhört, och omvittnat i en debatt som i stora delar kännetecknades av en gemensam samsyn, där man kritiserade till exempel att regeringen godtog den svaga garanti man gav när männen avvisades till . sitter vi i en situation där vi vet att det är så mycket som vi inte vet. När granskat historien med de båda avvisningarna har man på flera punkter kommit fram till att någon klarhet inte gått att nå från vårt håll. När andra organ utifrån sina utgångspunkter granskat avvisningarna har dessa kommit fram till att man dels haft vissa begränsningar man skulle inte ha tittat på vissa delar dels inte kunnat nå klarhet på vissa punkter. Vi sitter i en situation där brott är begånget. Det har konstaterats att det faktum att rättstillämpningen på överlämnades till amerikanska agenter inte är förenligt med svensk lag och att de tidigare analyser som gjorts av rättschefer inom inte höll. Vi sitter i en situation där männen har avvisats och troligtvis torterats, men där ingen kan hållas ansvarig för det. väljer att inte väcka åtal med hänvisning till att de fel som har begåtts inom troligen varit sanktionerade av ansvarig minister.