prot · GS09135 · 2005-06-08 00:00:00 — ((): Frivilligorganisationer.) Frivilligvården får av de pengar som vi skjuter till till missbrukarvården totalt sett. Frivilligorganisationerna kan vara en del i det förebyggande arbetet. Vad jag förstår av resonemang vill man gärna rikta in sig på ungdomar i tonåren, innan de har fastnat i ett narkotikaberoende. Det finns åtminstone två spår till som man måste ha i minnet. Det ena är den narkotikapolitiska handlingsplanen och de handlingsplaner kring alkohol- och narkotikafrågor som vi förbereder för 20062010. Sådana handlingsplaner ska läggas fram . Sedan 20012002 har vi gått ut med närmare 1 miljard för de alkohol- och narkotikapolitiska handlingsplanerna för att se till att jobba aktivt mot framför allt ungdomssidan för att minska narkotikaanvändningen. Vi har kunnat se glädjande resultat. Andelen 15-åringar som säger att de har provat narkotika minskar. Det kanske inte låter som så mycket, men det är ändå en tredjedel färre. när man lyssnar på debatten skulle man tro att det inte är av 15-åringarna som har provat narkotika utan . Det är livsfarligt att föra det resonemanget eftersom det skapar något slags grupptryck på de 15-åringar som faktiskt träffas av signalen och tror att de är onormala. har inte provat narkotika, och vi har till och med höjt tröskeln för att säga nej. Vi har och vi kommer att alltjämt ha frivilligorganisationer för det förebyggande arbetet. Det är föreningar av olika karaktär, och de är oerhört viktiga framför allt i det lokala förebyggande arbetet. Vi har byggt upp det lokala förebyggande arbetet på så sätt att en stor del av pengarna som har gått ut har finansierat lokala alkohol- och drogsamordnare som har arbetat i förebyggande syfte. Vi har 300 sådana anställda på plats i landets kommuner och landsting. De jobbar med att lokalt samla alla goda krafter i respektive kommun för att försöka motverka drog- och alkoholanvändning bland ungdomar. inriktar man sig på ungdomssidan. Då vänder man sig ofta till och samarbetar med föreningslivet och frivilligorganisationer. Jag tycker att det är en strategi som vi måste fortsätta att använda oss av, så det kommer också att vara en väsentlig del i den kommande handlingsplanen. ska vi lägga fram handlingsplaner . Utöver det finns ett annat spår, och det är den parlamentariska utredningen om den sociala barn- och ungdomsvården som ska lämna sitt betänkande till mig . Där handlar det om att bland annat se över vilka insatser kommunerna gör mot de ungdomar som kanske har kommit lite längre i sin problembild, som kanske har stulit sin första stereoapparat i en bil, som har gjort sina första inbrott och som kanske redan då har ett narkotikamissbruk i botten. Vi återkommer till hur en sådan handlingsplan ska se ut. 215 (): Jag tror att vi är ganska eniga om att de 820 miljonerna inte är nog vad gäller den totala meny som behöver mobiliseras för att stävja alkohol- och narkotikabruket. Det behövs också en mycket större andel insatser, om inte de 820 miljonerna så i alla fall nya pengar, som gör att vi får ett mycket kraftfullare förebyggande arbete. Jag välkomnar och ser fram mot vad de utredningar och planer som ligger kan komma att innebära framöver. har också valt att anslå pengar till frivilligorganisationerna. Vi anser att det borde finnas ett statligt bidrag till dem, inte för driften det ser ut som att tolkar det så utan för att utveckla deras verksamhet så att de kan ta ytterligare en viktig del av det angelägna arbete som behöver göras. Den största frivilligrörelsen är ändå landets föräldrar. Vi ska avkräva föräldrarna ett mycket stort ansvar för sina barn. Just ingen kan ersätta föräldrarna, och de är av vital betydelse för barnen. Men om vi avkräver dem ett väldigt stort ansvar är det också väldigt viktigt att vi ger dem befogenheter och förtroende att utöva sitt ansvar. Här finns , glädjande nog, en hel del kunskap om hur man ska bära sig åt för att mobilisera föräldraresursen. Jag redovisar i interpellationen universitets arbete med detta. Om det riktas information och träffas överenskommelser med hela föräldragruppen i en klass kan man mobilisera dem och få till stånd en kraft som gör att alkoholdebut skjuts upp och att det blir positiva sidoeffekter som mindre kriminalitet. Den skolinformationen ser jag inte att vi riktigt har på plats här. Man skulle naturligtvis vilja se detta utvecklat i hela riket. Det ser inte ut att föreligga i den plan från som hänvisar till, utan det ligger lite vid sidan om. Jag hade naturligtvis varit tacksam om vi fått ett mer konkret besked om att vi ska rulla det här i hela landet. 216 Statsrådet (): Så är det ju. Vi har utvärderat de handlingsplaner som vi har haft . Med det som bas ska vi lägga fram nya handlingsplaner och framåt. Föräldradelen gäller där vilken strategi man använder för att till exempel få gemensamma regler i klassen, hur länge ungdomar får vara ute, vad man tillåter dem när det gäller uteliv och sådant. Det visar sig vara väldigt effektivt. De lärdomarna försöker man sprida vidare. Det kommer vi också att ta upp i den handlingsplan som läggs fram. Det är också så att den lokala alkohol- och drogsamordnaren till exempel ordnar föräldramöten. Efter det att man har gått igenom hur problematiken ser ut i klassen, hur mycket ungdomar dricker, om de har använt narkotika, har det också uppmärksammats att just föräldrarnas roll är oerhört viktig. När det gäller alkohol innebär en mer tillåtande attityd till alkohol från föräldrarnas sida ökade risker för barnen att hamna i mer problemdrickande. De sambanden är väldigt starka. Jag ser fram mot att vi ska kunna vidareutveckla det när vi lägger fram de kommande handlingsplanerna. Ett sätt som landets föräldrar engagerar sig på det brottsförebyggande och alkohol- och narkotikaförebyggande området är nattvandringar, Farsor & Morsor på stan. Jag talade på deras riksförbunds årsstämma , och vi sköt till , speciellt riktat till nattvandrarverksamheten. Det är ett exempel där vi ger direkt stöd man ger också stöd via till olika förebyggande insatser. Överläggningen var härmed avslutad. 31 § Svar på interpellation 2004/05:631 om arbete med barn 217 Statsrådet (): har frågat mig vilka åtgärder jag avser att vidta med anledning av en rad olika problembilder som hon lyfter fram i sin interpellation samt om jag avser att vidta några åtgärder för att påskynda förändringsarbetet inom . har ett stort och viktigt ansvar för utsatta barn. När stöd eller hjälp från annat håll inte räcker till eller när barnet behöver skydd är skyldig att ingripa. Alla insatser som rör barn ska ha barnets bästa som utgångspunkt. Enligt socialtjänstlagen ska verka för att barn och ungdomar växer upp under trygga och goda förhållanden. ska aktivt verka för att förebygga och motverka missbruk bland barn och unga. Vidare ska i nära samarbete med hemmen sörja för att barn och ungdomar som riskerar att utvecklas ogynnsamt får det skydd och stöd som de behöver. Tidiga insatser riktade till barn i utsatta situationer och deras familjer är ett väsentligt inslag i arbete. Om barnet eller den unge behöver vårdas eller bo i ett annat hem än det egna ska socialnämnden sörja för placering i ett familjehem eller i ett hem för vård och boende (HVB). Den sociala barn- och ungdomsvården är, förutom den vård som bedrivs av , i allt väsentligt ett ansvar för kommunerna. Socialtjänstlagen har karaktären av ramlag och lämnar stor frihet för kommunerna att organisera sin verksamhet enligt lokala behov. Ett effektivt arbete för att förbättra situationen för utsatta barn kräver att alla inblandade myndigheter och andra samhällsorgan hjälps åt. kan inte stå ensam i detta arbete. Polisen, skolan, kriminalvården och hälso- och sjukvården med flera har en skyldighet att anmäla till socialnämnden att ett barn kan behöva nämndens skydd (bl.a. 14 kap. 1 § SOL). När det gäller barn och ungdomar som far illa eller riskerar att fara illa är det oerhört viktigt att alla inblandade runt barnet samverkar. har ett huvudansvar att se till att samverkan mellan samhällsorgan och andra som berörs kommer till stånd. gav regeringen i uppdrag att i samverkan med och Myndigheten för skolutveckling ta fram en övergripande strategi för samverkan. redovisade ett förslag som bereds i . Förbättrad kompetens och kunskapsutveckling inom den sociala barn- och ungdomsvården är en viktig fråga. pekar bland annat särskilt på svårigheten att rekrytera kvalificerad personal. I och familjeomsorg Lägesrapport framgår att de svårigheter som tidigare funnits att rekrytera personal har förbättrats . I många kommuner pågår det ett utvecklingsarbete, med avseende både på innehållet i utredningarna och på utredningsmetoder, för att åstadkomma större öppenhet och delaktighet för barnet, familjen och det övriga nätverket. När det gäller innehållet i utredningarna och hur de struktureras har i samarbete med sju kommuner genomfört ett utvecklingsprojekt, Barns behov i centrum (BBIC). Målet är att utveckla ett enhetligt system för utredning och uppföljning inom den sociala barnavården i hela . Inom ramen för programmet Nationellt stöd för kunskapsutveckling inom har ett förslag till kompetensbeskrivning utarbetats inom barn- och ungdomsområdet. Förutom relevant grundutbildning, personlig lämplighet och ett etiskt förhållningssätt innebär förslaget krav på fördjupade kunskaper och möjlighet till kvalificerad vidareutbildning om barn som far illa. Den sociala barn- och ungdomsvården har under genomgått stora förändringar. Det rör sig om en verksamhet med komplexa samband, och det finns en begränsad kunskap om vilka konsekvenser de olika åtgärder som tillhandahåller innebär. Regeringen har i olika sammanhang uppmärksammats på ett antal brister och utvecklingsbehov inom den sociala barn- och ungdomsvården. Därför har regeringen också som påpekar tillsatt en parlamentarisk kommitté med uppdrag att ta fram underlag till en nationell handlingsplan för den sociala barn- och ungdomsvården (Sociala barn- och ungdomsvårdskommittén). Utredningen ska genomföra en samlad analys och eventuellt föreslå förändringar i målen för den sociala barn- och ungdomsvården samt föreslå hur den bäst bör organiseras för att uppnå dessa mål. 218 (): Jag får tacka ministern för svaret, även om jag inte tycker att jag har fått riktigt konkreta svar utan snarare en information om ansvar, som det är beskrivet i socialtjänstlagen och som inte riktigt beskriver den verklighet som jag har mött. Bakgrunden till den här interpellationen är framför allt att jag känner väldigt starkt för individ- och familjeomsorgen, som jag tycker delvis är en glömd verksamhet, och jag ser ett enormt behov av förändring och förnyelse inom den här verksamheten. Min avsikt är inte att misskreditera socialarbetarna, som har ett mycket svårt arbete. Däremot vill jag lyfta fram behov av nya verktyg för att man ska kunna hjälpa utsatta barn. Jag tror att det är väldigt viktigt att man vågar lyfta upp problemen på bordet för att kunna lösa dem. Och det är klart att jag hade hoppats att statsrådet i alla fall skulle instämma i min problembeskrivning. Det jag har fört fram i den här interpellationen har jag inte tagit ur luften, utan det är hämtat från sammanställning av länsstyrelsernas tillsyn. Dessutom pratar jag regelbundet med socialsekreterare som i allt väsentligt delar min dystra syn. För att åhörarna ska veta vad jag bekymrar mig över ska jag göra en kort sammanfattning. Personal som har anmälningsskyldighet enligt socialtjänstlagen fullgör inte sin skyldighet i tillräcklig utsträckning. Bara ungefär hälften av anmälningar om barn som far illa leder till utredningar. Familjehemsvården och institutionsvården följs inte upp. Barnperspektivet förbättras men har inte fått tillräckligt genomslag. På vissa ställen är det de facto svårt att rekrytera kvalificerad personal, och ofta är det unga socialsekreterare som får ta dessa svåra ärenden. I ekonomiskt kärva tider är det ofta de förebyggande insatserna som får stryka på foten. När det gäller barn som far illa tycker jag att det är ett stort problem när LVU inte är tillämplig och de här barnen kan hamna i en gråzon. Jag har tittat lite grann på länsstyrelsernas rapporter. De har undersökt just det här. De tycker att det i vissa fall är bekymmersamt. Man söker tvångsvård, enligt LVU, och i vissa fall avslår då länsrätt eller kammarrätt det här. Sedan vill familjen inte ha någon mer kontakt som har ett fortsatt ansvar. Det är en verklighet att det finns barn som inte får den hjälp de behöver. Med anledning av det här interpellationssvaret skulle jag vilja ställa en fråga till statsrådet. Regeringen har i olika sammanhang uppmärksammat brister inom den sociala barn- och ungdomsvården. Vilka brister är det som har uppmärksammats? Är det de som jag har talat om? Jag vill också fråga statsrådet angående anmälningsskyldigheten. Den har de facto aldrig någonsin fungerat. Hur ska man komma till rätta med problemet att barn som kanske till och med är utsatta för fara inte får den hjälp de behöver? Jag vill också fråga om statsrådet ser ett behov av förnyelse och förändring i . Och jag vill fråga om det här med verktyg. Tycker statsrådet att har tillräckliga verktyg och tillräckligt med muskler för att kunna hjälpa utsatta barn och ungdomar? 219 (): Tack, , för att du har ställt den här angelägna interpellationen om arbete med barn och om tillståndet i ! Den här frågan understryker vikten av min fråga, hur vi ska få till stånd ett preventivt arbete som minskar nyrekryteringen till missbruk och kriminalitet. En sak är helt klar. Även om vi lyckas göra riktigt stora framsteg vad gäller arbete och det offentligas insats över huvud taget måste vi också få till stånd ett massivt stöd från det civila samhället i övrigt. Jag har särskilt betonat föräldrarna. Föräldrarna måste få ett starkt stöd, gärna via skolans verksamhet. I svaret till mig tidigare fick vi av ministern en redovisning av uppdrag, att skriva en treårig genomförandeplan för det alkohol- och drogförebyggande arbetet i skolan. Den rapporten lämnades . Man ska då försöka göra detta med kunskapsbaserade verkningsfulla metoder, och jag ser inte riktigt att det jag har efterlyst har kommit med i den rapporten. Som jag uppfattar plan för spridning av kunskap och metoder finns inte STAD med, som var grepp för att nå föräldrarna via skolan och därmed också mobilisera den kraften. Inte heller finns universitets viktiga forskningsjobb med i genomförandeplanen. Innehållet i genomförandeplan är en studiecirkelverksamhet som i och för sig gör anspråk på att vara evidensbaserad och som säkert kan vara bra det är alltså studiecirklar där elever och föräldrar finns med. Utveckling av lärares ledarskap i klassrummet finns också med och att skolan ska göra en väl känd alkoholpolicy och lite sådana ingredienser. Men det finns inte riktigt den mobilisering som jag gärna vill efterlysa igen, alltså mobiliseringen av föräldrakraften. Ett antal föräldrar har det visat sig i den här Örebrostudien kan sägas ha mindre egna resurser för att stödja sitt barn. I den här mobiliseringen av föräldragruppen kommer de ändå med och gör också de betydande insatser. Och de får stöd så att de kan stå för sin föräldraauktoritet och vara stödjande också för sitt barn. Jag skulle hemskt gärna vilja att ansvarigt statsråd tar med sig vikten av att genomförandeplan verkligen blir kraftfull för att och det offentliga inte ska stå där själva med arbetet utan få en väldigt viktig mobilisering av det civila samhället. 220 Statsrådet (): Jag tror att försöker sig på att göra en fräckis här. Han fortsätter den interpellationsdebatt som vi alldeles avslutade och tar in den också när det gäller den här frågan. Det må vara hänt, men jag kommer nog att koncentrera mig på frågeställningar, i alla fall i förstone. Sedan får vi se om jag också hinner kommentera inlägg i den här delen. Vi lade fram en proposition om utsatta barn där vi bland annat skärpte straffen för barnmisshandel. Vi utvidgade också anmälningsplikten. Vi skrev in anmälningsplikten i alla lagstiftningar som styr de olika personalkategorier som vi talar om. Det gäller skolsidan, barnomsorgen, hälso- och sjukvården. Och vi utvidgade den då också till kriminalvården. Jag vill återigen trycka på vikten av att man, om man kommer i kontakt med barn som man tror far illa hemma, ska anmäla det till . Det ska man aldrig tveka att göra därför att det i slutändan är som ska ta ställning utifrån den information man har. Man kanske får anmälningar från många håll. Då kan man ju lägga ett pussel, så att säga. Men i slutändan är det just socialsekreteraren som ska göra den slutbedömningen och inte den enskilde läkaren eller läraren som står för själva anmälningen. säger att det här inte fungerar och att det aldrig har fungerat. Vi vet att det har funnits problem. Man har frågat just läkare och lärare om det har funnits tillfällen när de inte har anmält. Det var därför som vi valde att skärpa, förtydliga, lagstiftningen . Jag har inget underlag som säger att vi måste göra ytterligare skärpningar. Och jag har svårt att se hur en sådan skärpning i så fall skulle se ut. Jag tror nog att det mer handlar om att föra ut själva kunskapen och trycka på att det här måste man faktiskt följa. Den här skyldigheten har man faktiskt. Sedan är det väl så att alla anmälningar som görs inte leder till utredning. Det kan bero på att man gör en kontroll och ser att detta inte är värt att gå vidare med. Det behöver inte vara ett kriterium för att anmälningsskyldighetsinstitutet inte fungerar. Det kan faktiskt vara så att det fungerar men att man sållar bort det som man menar inte är värt att gå vidare med. Hur som helst lade vi fram den här propositionen . Vi fick en bättre lagstiftning på det sättet men kände att vi måste gå vidare. Vi har haft socialtjänstlagen , men vi har inte systematiskt gått igenom hur det egentligen fungerar för utsatta barn och ungdomar. Hela diskussionen om huruvida vi ingriper för sent eller för tidigt kan man också vända och vrida på. Hela tillsynsdiskussionen har ju varit bekymrad i en del fall. Det gäller till exempel tillsynen över hem för vård och boende. Vi har fört en diskussion om att kvaliteten där kan brista på många håll. Hur ser länsstyrelsernas kontra kommunernas tillståndsansvar ut? Hur ser rekryteringen av familjehemmen ut? Är det möjligt att rekrytera familjehem i tillräcklig omfattning, eller måste vi göra någonting där etcetera? Jag hörde att efterlyste just vilken typ av brister det är som vi utgår ifrån. Det här var exempel på några av de bristerna. Därför tillsatte vi den parlamentariska kommittén, som ska lämna sitt betänkande till mig . Det blir ett underlag för en nationell handlingsplan för den sociala barn- och ungdomsvården. Jag hoppas att vi kommer att kunna lämna en sådan handlingsplan, för jag tror att den är väldigt viktig. Just frågor om tillsynen, om kvaliteten i placeringarna och om uppföljningen av placeringarna och rekryteringen av familjehemmen kommer att vara viktiga delar i den, hoppas jag. 221 (): Ja, i vilken ända ska vi börja? När det gäller anmälningsskyldigheten så är jag fortfarande pessimistisk; det vill jag framföra. Anmälningsskyldigheten har förstärkts . Det är inte riktigt vad som står i lagstiftningen, utan jag tror att det handlar om helt andra saker. Det har många olika förklaringar. Det gäller bland annat att även de som har den lagstadgade skyldigheten kan känna ett väldigt obehag och rädsla i dagens samhälle inför att anmäla att barn far illa. Det handlar om vilka konsekvenser det kan få i form av trakasserier och hot och så vidare. Jag har mött mycket av den här osäkerheten. Detta är bara en förklaring, men jag tror ändå att man ska titta på just den problematiken. Jag är väl medveten om att alla anmälningar inte ska utredas, utan att man ska göra förhandsbedömningar. Men det var inte för mer än kanske som Ekot gjorde en genomlysning av 200 kommuner. Då visade det sig att det var en väldig skillnad mellan kommunerna när det gäller hur man gör det här. Även har pekat på att det måste finnas en stor osäkerhet hos handläggarna om när man ska inleda utredning eller inte. Det kan bli ett godtycke. Jag måste också understryka att folk inte vill anmäla, men när de väl gör det så blir det ingen utredning. Många har säkert gått och gruvat sig och väntat och vägt för och emot innan de har kommit till skott. I interpellationssvaret har statsrådet tagit upp en annan viktig fråga. Den handlar om samverkan. Det är en fråga som det alltid har pratats om, inte bara inom . Det gäller också sjukskrivna, arbetslösa och på alla områden. Tyvärr verkar det som om professionerna har svårt för att samverka, och jag vet inte om strategier hjälper. Jag har sett att har undersökt hur barnpsyk och samarbetar. Det är i många fall en bedrövlig läsning. Jag ska försöka hinna berätta om ett gott exempel från min hemkommun. Barn i fokus hette det projekt som hade. I kommun hade man ett samverkansprojekt som kallades för Våga se! Det handlade om samverkan mellan mödravård, BVC, förskola, fritidshem, skola, skolhälsovård, barnpsyk, kultur och fritid. Och så var det en grupp till, som är oerhört viktig föräldrarna och Hem och skola. Det var ett mycket väl fungerande projekt där man verkligen kunde ta vara på hela nätverkets totala kompetens. Det finns dokumenterat hos fastän det är . Det handlar om vilka kriterier det är som gör samverkan möjlig. Ta gärna del av detta! Jag tror att det finns viss vägledning där. För mig känns det oerhört knepigt att man pratar om samverkan när man ser att inte ens två aktörer kan samarbeta. Jag vill också understryka vikten av vad sade här om att mobilisera föräldrakrafter. Inom är det så att man inte kan hjälpa barn om man inte mobiliserar och får föräldrarna på fötter. Jag hoppas att statsrådet delar den uppfattningen. 222 (): Javisst, herr minister, jag är mycket angelägen om att tala för varan och för vikten av att vi får en komplett mobilisering mot missbruket. Även det här ämnet, som lyfter fram, är angeläget. Vi måste få mycket mer fokus på och på hur den behöver utvecklas för att vi ska få ett innehåll i den nationella handlingsplanen för barn- och ungdomsvården. Vi har bristen på familjehem och vi har anmälningsskyldigheten som många tvekar inför. Det finns ett antal goda öar, som även lyfte fram, men det fattas också oerhört mycket. Det understryker vikten av de frågor som jag lyfte fram. Vi ska inte bara ha en missbrukarvårdssatsning utan vi måste också sätta ett oerhört starkt fokus på de förebyggande insatserna. Vi måste ingripa för den som är tidig i sin missbrukskarriär. Det gäller också de ungdomar och barn som inte har börjat med drogerna än men som lever i uppenbar riskmiljö för att göra en sådan karriär framöver. Fokus måste vridas mot det tidiga ingripandet. Jag hoppas på att de positiva tecken som vi har i årskurs 9 och bland mönstrande står för en liten sådan start av folklig mobilisering. Jag hoppas att det inte bara är effekter av det som vi har fått uppifrån, i för liten dos . Det gäller alltså olika upplysningskampanjer och så vidare. Förhoppningsvis står detta i stället för en reaktion i folkdjupet där vi alla på grund av de missbruksskador som vi ser runtom oss helt enkelt säger nej. får det vara nog; vi tolererar inte mer utbredande av narkotika och alkoholbruk! Vi säger kollektivt nej. 223 Statsrådet (): Jag börjar med samverkansfråga. Där tror jag att det finns mycket att göra. I den proposition som jag hänvisade till tidigare och som regeringen lade fram 2003 förstärkte och tydliggjorde vi roll att vara centrum i en sådan samverkan. ska vara centrum i förhållande till andra myndigheter det må sedan vara polisen, skolan, psykiatrin eller någon annan. Det är ändå som har ett alldeles särskilt ansvar. Därmed har den också en alldeles särskild styrka i förhållande till de andra myndigheterna för detta. Det var det som vi tydliggjorde i den propositionen.