prop · GS03115 · 2005-04-01 00:00:00 — uppmanade rådet och kommissionen att senast anta ett åtgärdsprogram för att genomföra principen om ömsesidigt erkännande. antog rådet ett åtgärdsprogram för genom- förandet av principen om ömsesidigt erkännande av domar och beslut på straffrättens område. Programmet innehöll såväl åtgärder som tar sikte på beslut före dom som åtgärder med anledning av eller efter dom. Åtgärderna avsåg beslut och domar mot såväl egendom som mot personer. Högsta prioritet gavs till antagandet av ett instrument som gör det möjligt att tillämpa principen om ömsesidigt erkännande inom EU på beslut om frysning av tillgångar och bevismaterial. tog , och initiativ till ett sådant instrument. Vid Europeiska rådets möte antogs det s.k. Haagprogrammet. Haagprogrammet bygger vidare på Tammerfors- slutsatserna och syftar bl.a. till att vidareutveckla det rättsliga samarbetet inom unionen enligt principen om ömsesidigt erkännande. I Haag- programmet uppmanas kommissionen att återkomma med en konkret handlingsplan för genomförande av programmet. Syftet med ett system som bygger på principen om ömsesidigt erkännande är att stärka och förbättra det straffrättsliga samarbetet mellan stater. Ett annat syfte är att förstärka den enskildes skydd och rättigheter. Vid ömsesidigt erkännande i sin mest utvecklade form skall stater verkställa varandras domar och beslut utan att ompröva den bedömning som ligger till grund för det avgörande som begärs verkställt. Ömsesidigt erkännande mellan EU:s medlemsstater förutsätter att medlemsstaterna har förtroende för varandras rättssystem, trots att det kan förekomma skillnader mellan dessa. Det är en målsättning att genom ömsesidigt erkännande skapa ett mervärde i förhållande till nuvarande system. Den stat som vill ha rättslig hjälp får ansöka om att t.ex. viss egendom skall beslagtas eller att ett slutligt förverkandebeslut skall verkställas. Den stat som skall vidta åtgärden måste då ofta fatta ett eget beslut om att egendom skall beslagtas eller om förverkande av egendomen. I ett system som bygger på principen om ömsesidigt erkännande är utgångspunkten att beslutet fattas i en stat, för att sedan verkställas i en annan stat, utan att något nytt beslut behöver fattas eller någon materiell prövning behöver ske i den verkställande staten. Det nu aktuella rambeslutet var det första initiativ som bygger på principen om ömsesidigt erkännande av straffrättsliga beslut. Rambeslutet var tänkt att vara ett pilotprojekt på området för ömsesidigt erkännande. Ytterligare ett antal initiativ har lagts fram . Rambeslutet om en europeisk arresteringsorder och överlämnande mellan medlemsstaterna är ett av dessa. Det rambeslutet förhandlades och antogs (EGT L 190, , s. 1). Den lagstiftning som krävdes för att skulle kunna tillämpa rambeslutet trädde i kraft (prop. 2003/04:7, bet. 2003/04:JuU8, rskr. 2003/04:107). Ett annat initiativ som bör nämnas i detta sammanhang är ett rambeslut om tillämpningen av principen om ömsesidigt erkännande på bötesstraff. Rambeslutet bygger på ett förslag som lades fram av , och . överlämnade regeringen till propositionen antagande av rambeslut om tillämpning av principen om ömsesidigt erkännande på bötesstraff (prop. 2003/04:92). godkände rambeslutet (bet. 2003/04:JuU28, rskr. 2003/04:279). Målsättningen är att rambeslutet kan antas av rådet . Vidare kan nämnas att det danska ordförandeskapet tog initiativ till ett rambeslut om tillämpningen av principen om ömsesidigt erkännande på beslut om förverkande (EGT C 184, , s. 8). för rättsliga och inrikes frågor nåddes en principöverenskommelse om innehållet i rambeslutet. En proposition med förslag om godkännande av rambeslutet överlämnades till (prop. 2004/05:55). Slutligen kan nämnas ett förslag till rambeslut om ett europeiskt Prop. 2004/05:115 bevisupptagningsbeslut avseende föremål, handlingar eller uppgifter som företes i brottmål, som presenterades av kommissionen . Förslaget är tänkt som ett första steg i ett större arbete vars målsättning är att all rättslig hjälp i brottmål ersätts med instrument som bygger på principen om ömsesidigt erkännande. Enligt förslaget skall en rättslig myndighet i en medlemsstat kunna utfärda ett bevisupptagningsbeslut i syfte att få översänt till sig bevismaterial som finns tillgängligt i en annan medlemsstat. Förslaget kan till viss del sägas vara en utveckling av frysningsrambeslutet, bl.a. genom att det reglerar såväl erkännande och verkställighet av en annan medlemsstats beslut som översändande av bevismaterialet till den medlemsstaten. Förhandlingarna om förslaget inleddes och det återstår ännu mycket arbete innan en politisk överenskommelse kan uppnås om ett utkast till rambeslut. FN:s konvention mot olaglig hantering av narkotika och psykotropa ämnen (narkotikabrottskonventionen, SÖ 1991:41) syftar till att förstärka det internationella samarbetet och effektivisera insatserna mot den internationella narkotikahandeln. I konventionen finns bestämmelser som syftar till att förbättra det straffrättsliga samarbetet bl.a. när det gäller att beslagta och överlämna egendom som kan utgöra bevismaterial eller av brott. FN:s konvention mot gränsöverskridande organiserad brottslighet (Palermo- konventionen) kompletterar narkotikabrottskonventionen och utgör ett led i det inom FN bedrivna arbetet att bekämpa den internationella och gränsöverskridande brottsligheten. Även denna konvention innehåller bestämmelser om samarbete om beslag och överlämnande av egendom som kan utgöra bevismaterial eller av brott samt förverkande. Ett flertal instrument har utarbetats i syfte att förstärka det straffrättsliga samarbetet mellan medlemsstater. antogs inom en konvention om ömsesidig rättslig hjälp (tidigare benämnt inbördes rättshjälp) i brottmål (SÖ 1968:15). Till denna konvention finns två tilläggsprotokoll (SÖ 1979:12) och 2001. Dessa instrument reglerar ett stort antal frågor i vilka de brotts- utredande myndigheter kan få och lämna bistånd till varandra. Samarbetet enligt dessa instrument kan omfatta bl.a. beslag av föremål som kan utgöra bevismaterial och överlämnande av sådana föremål. antogs förverkandekonventionen (SÖ 1996:19). I de delar som rör förverkande bygger förverkandekonventionen i stora delar på narkotika- brottskonventionens bestämmelser. Ett av förverkandekonventionens huvudsakliga syften är att utveckla det internationella samarbetet i fråga om förverkande av av brott och egendom som använts eller varit avsedd att användas som hjälpmedel vid brott. Konventionen skapar även möjligheter till rättsligt samarbete under alla stadier i förfarandet, t.ex. i fråga om åtgärder som behöver vidtas för att hitta egendom som kan bli föremål för förverkande och för att säkerställa en framtida verkställighet av ett förverkandebeslut. 5 Rambeslutet om verkställighet i Europeiska Prop. 2004/05:115 unionen av beslut om frysning av egendom Inom ramen för EU:s samarbete i den tredje pelaren har det utarbetats ett förslag till rambeslut om verkställighet i Europeiska unionen av beslut om frysning av egendom eller bevismaterial. Rambeslutet bygger på ett initiativ från , och , som lades fram . för rättsliga och inrikes frågor nådde en politisk överenskommelse om innehållet i rambeslutet. godkände rådets förslag till ram- beslut. godkände rambeslutet (godkännande- propositionen, prop. 2002/03:67, bet. 2002/03:JuU15, rskr. 2002/03:169). Rambeslutet antogs av (EUT L 196, , s. 45). utfärdade en deklaration med anledning av de terroristattentat som ägt rum i . I deklarationen uppmanade medlemsstaterna bl.a. att före utgången av ha genomfört frysningsrambeslutet. Det bör vidare poängteras att frysningsrambeslutet är ett generellt instrument, tillkommet för att inom EU kunna tillämpas vid brotts- utredningar av i princip vilket slag som helst, där bevismaterial eller förverkad egendom finns utomlands. Rambeslutet har inget samband med spärrande av bankkonton och andra åtgärder som följer av olika FN- resolutioner eller EG-beslut, utan syftar till att säkerställa bevis och tillgångar i straffrättsliga förfaranden. Rambeslutet innehåller bestämmelser om verkställighet av frysnings- beslut som har fattats i EU-stater för att hindra att egendom som kan bli föremål för förverkande eller som kan utgöra bevismaterial förstörs eller försvinner. Bestämmelserna skall kunna användas t.ex. under en förundersökning i den utfärdande staten (dvs. den stat där en förunder- sökning eller ett liknande rättsligt förfarande pågår), när en åklagare eller domstol snabbt behöver hindra att bevismaterial förstörs eller försvinner, eller säkra verkställigheten av ett kommande förverkandebeslut. En åklagares eller domstols beslut som fattas i ett sådant syfte är i rambeslutets mening att anse som ett frysningsbeslut. Den verkställande statens myndigheter (dvs. den stat där egendomen finns eller tros finnas) skall därefter verkställa detta beslut. Tanken är att egendomen eller bevismaterialet skall förbli fryst i den verkställande staten till dess att antingen bevismaterialet har överlämnats till den utfärdande staten, i enlighet med bestämmelserna om rättslig hjälp i brottmål, eller till dess att egendomen har förverkats och detta beslut har verkställts i den De nya bestämmelserna kommer att komplettera nuvarande regler om internationell rättslig hjälp i brottmål och verk- ställighet av beslut om förverkande på begäran av en annan stat. Rambeslutet innebär i jämförelse med nuvarande system bl.a. att för- farandena blir snabbare och effektivare, eftersom utgångspunkten är att tvångsmedelbeslut fattas i en stat och verkställs i en annan stat, utan att det i den andra staten fattas något nytt tvångsmedelsbeslut. Artikel 1 anger att syftet med rambeslutet är att fastställa regler för när en stat skall erkänna och verkställa ett beslut om frysning, som har utfärdats av en rättslig myndighet i en annan stat i samband med ett straffrättsligt förfarande. I artikel 2 finns ett antal definitioner av betydelse för tillämpningen av rambeslutet. Artikeln innehåller definitioner av vad som är utfärdande respektive verkställande stat. Med utfärdande stat avses en stat där en, enligt den statens definition, rättslig myndighet har beslutat om frysning i samband med ett straffrättsligt förfarande. Med verkställande stat avses en stat på vars territorium egendomen eller bevismaterialet finns. Vidare innehåller artikeln en definition av vad som är ett frysningsbeslut. Därmed avses en åtgärd som företas av en behörig rättslig myndighet i den utfärdande staten i syfte att tillfälligt hindra förstöring, omvandling, flyttning, överföring eller överlåtelse av sådan egendom som kan omfattas av förverkande eller utgöra bevismaterial. Som framgår av definitionen är begreppet frysning ett samlingsbegrepp för olika typer av beslut i medlemsstaterna (i svensk rätt kvarstad och beslag, se avsnitten 6.1.1 och 6.1.2) som har fattas i det syfte som anges i definitionen. I artikeln definieras begreppet egendom som varje typ av egendom, materiell eller immateriell, fast eller lös, som den utfärdande staten anser utgör av brott eller som motsvarar värdet av denna eller som utgör hjälpmedel eller föremål för ett brott. Bevismaterial definieras som föremål, dokument eller data som kan läggas fram som bevis i ett brottmål. Tillämpningsområde och kravet på dubbel straffbarhet Enligt artikel 3 (första punkten) skall rambeslutet tillämpas på frysnings- beslut som utfärdats i syfte att säkra bevismaterial eller för att säkra ett senare förverkandebeslut som avser egendomen. Rambeslutet har ett generellt tillämpningsområde, dvs. det gäller för alla typer av brott. Den verkställande staten får, som huvudregel, uppställa krav på att brottet skall utgöra ett brott också där, dvs. det får uppställas ett krav på dubbel straffbarhet (fjärde punkten). Om frysningsbeslutet syftar till att säkerställa verkställighet av ett framtida förverkandebeslut får den verkställande staten därutöver uppställa krav på att brottet möjliggör ett frysningsbeslut enligt den statens lagstiftning. Dessa krav får dock inte ställas upp om den utfärdande staten anger att ett brott i ett visst fall motsvarar något av de gärningstyper som räknas upp i artikel 3.2 (listan), förutsatt att brottet kan medföra fängelse i den utfärdande staten. Tanken är att det inte skall ha någon betydelse hur medlemsstaterna definierar brotten i listan. Listan omfattar flera av de brott som regleras i (t.ex. mord, grov misshandel, våldtäkt, bedrägeri och olika förfalskningsbrott), liksom brott och brottstyper inom specialstraffrätten (t.ex. narkotikabrott, miljöbrott och vissa brott enligt vapenlagen och utlänningslagen). Listan är identisk med den lista som finns i rambeslutet om den europeiska arresteringsordern (se vidare om denna fråga i samband med genomförandet av den europeiska arresteringsordern, prop. 2003/04:7 s. 76 ff.). I artikel 7 anges de avslagsgrunder en medlemsstat får åberopa för att inte verkställa ett frysningsbeslut. Avslagsgrunderna i artikel 7 är fakultativa, dvs. det är upp till medlemsstaterna att avgöra om och i vilken utsträckning de skall genomföras i nationell rätt. Erkännande eller verkställighet får vägras om (a) det intyg som skall skickas med frysningsbeslutet saknas, är ofullständigt eller uppenbart inte motsvarar innehållet i frysningsbeslutet. Vidare får erkännande eller verkställighet vägras om (b) det enligt den verkställande statens lagstiftning föreligger immunitet eller privilegier som gör det omöjligt att verkställa frysnings- beslutet. Om det framgår av uppgifterna i intyget att erkännande eller verkställighet skulle strida mot principen om ne bis in idem dvs. att ingen får dömas två gånger för samma sak får erkännande eller verkställighet vägras (c). Därutöver får (d) den verkställande myndigheten vägra att erkänna eller verkställa ett frysningsbeslut om den gärning som ligger till grund för beslutet inte motsvaras av ett brott i den verkställande staten, dvs. kravet på dubbel straffbarhet är inte uppfyllt. Avslag på denna grund förutsätter att gärningen inte faller in under någon av de gärningstyper som räknas upp i artikel 3.2 (listan). När det gäller s.k. fiskaliska brott dvs. brott mot bestämmelser om bl.a. skatter och avgifter finns en tolkningsregel vid tillämpningen av kravet på dubbel straffbarhet. Enligt den får erkännande eller verkställighet inte vägras med hänvisning till att den verkställande statens lagstiftning inte innehåller samma slags bestämmelser som den utfärdande statens lagstiftning i fråga om skatter, avgifter, tullar eller valutatransaktioner. Slutligen innehåller artikeln en bestämmelse för det fallet att det visar sig vara praktiskt omöjligt att verkställa ett frysningsbeslut, t.ex. på grund av att egendomen är förstörd eller inte kan återfinnas på den angivna platsen. I ett sådant fall skall samråd äga rum mellan de berörda myndigheterna. Artikel 7 är inte helt uttömmande i fråga om vilka möjligheter en verkställande stat har att avstå från att erkänna och verkställa ett frysningsbeslut. Det framgår av punkt 6 i skälen till rambeslutet att rambeslutet inte hindrar medlemsstaterna från att tillämpa sina konstitutionella regler om prövning i laga ordning samt i fråga om föreningsfrihet, tryckfrihet och yttrandefrihet i andra medier. Rambeslutet skall, enligt samma punkt, inte heller hindra medlemsstaterna från att vägra erkännande och verkställighet om det finns skäl att tro att frysningsbeslutet har utfärdats i syfte att åtala eller straffa en person på grund av dennes kön, ras, religion, etniska ursprung, nationalitet, politiska uppfattning eller sexuella läggning, eller om personens ställning kan skadas till följd av något av dessa skäl. I artikel 1 inskärps att rambeslutet inte påverkar medlemsstaternas skyldighet att respektera de grundläggande rättigheterna och de grundläggande rättsliga principerna i artikel 6 i Fördraget om Europeiska unionen. Enligt artikel 4 skall ett beslut om frysning översändas direkt till den rättsliga myndighet i den verkställande staten som är behörig att verk- ställa beslutet. Frysningsbeslutet skall skickas tillsammans med ett särskilt upprättat intyg, som finns intaget som en bilaga till rambeslutet, se bilaga 2. Intyget skall enligt artikel 9 vara översatt till den verkställande statens officiella språk eller till ett språk som den staten har förklarat sig godta. Den rättsliga myndigheten i den verkställande staten skall utan att pröva frysningsbeslutet i sak godta detta och skall sedan vidta nödvändiga åtgärder för att beslutet skall kunna verkställas (artikel 5). Verkställighet skall ske på samma sätt som för ett motsvarande nationellt beslut enligt den verkställande statens nationella processuella bestämmelser. Beslut om erkännande och verkställighet skall som regel fattas från mottagandet av frysnings- beslutet. Alla beslut om tvångsåtgärder som är nödvändiga för att verkställa beslutet om frysning skall fattas i enlighet med de regler som gäller i den verkställande staten. Efter att ett frysningsbeslut har verkställts skall enligt artikel 10 den utfärdande staten ansöka hos den verkställande staten om att egendomen skall överlämnas till den utfärdande staten eller att ett beslut om att förverka egendomen verkställs i den verkställande staten. En sådan ansökan skall göras och prövas utifrån de regler som gäller mellan medlemsstaterna i fråga om ömsesidig rättslig hjälp i brottmål respektive internationellt samarbete rörande verkställighet av beslut om förverkande. Vid prövningen av en ansökan om att överlämna bevis- materialet till den utfärdande staten får dock en ansökan som avser något av brotten i listan i artikel 3.2 inte avslås på den grunden att ansökan avser en gärning som inte motsvarar brott enligt den verkställande statens lagstiftning, om det för brottet kan följa ett frihetsstraff i den utfärdande medlemsstaten. Verkställigheten av egendom eller bevismaterial skall enligt artikel 6 bestå till dess att en ansökan enligt artikel 10 har prövats. Den verk- ställande staten får dock efter samråd med den utfärdande staten ställa upp villkor för att verkställigheten skall bestå. En medlemsstat kan i vissa fall som anges i artikel 8 skjuta upp verkställigheten, bl.a. om verkställigheten skulle skada en pågående brottsutredning eller om egendomen eller bevismaterialet redan omfattas av ett annat tvångsmedelsbeslut. I artikel 11 anges att medlemsstaterna skall se till så att alla parter, inklusive tredje part i god tro, har tillgång till rättsmedel för att kunna tillvarata sina rättigheter, dvs. det skall finns en rätt att överklaga i båda En sådan talan skall kunna väckas vid domstol i den Prop. 2004/05:115 utfärdande eller i den verkställande staten i enlighet med den nationella lagstiftningen i respektive stat. Grunden för frysningsbeslutet får dock överklagas endast i den utfärdande staten. Den utfärdande staten är enligt artikel 12 skyldig att ersätta kostnader för skadestånd som den verkställande staten kan ha betalat ut till följd av skador vid verkställigheten av frysningsbeslutet. En sådan skyldighet finns dock inte om skadeståndsskyldigheten har uppkommit till följd av den verkställande statens agerande vid verkställigheten av frysnings- beslutet. Av artikel 14 följer att medlemsstaterna före skall ha vidtagit de åtgärder som är nödvändiga för att genomföra rambeslutet Enligt artikel 15 träder rambeslutet i kraft som det offentliggörs i Europeiska unionens officiella tidning. 6 Nuvarande svenska regler innehåller bestämmelser om straffprocessuella tvångsmedel som kan tillämpas i samband med en förundersökning om brott. Av särskilt intresse för det nu aktuella rambeslutet är de reella tvångsmedlen, i synnerhet reglerna om kvarstad i 26 kap. och beslag i 27 kap. . Av relevans är också 28 kap. , som innehåller bestämmelser om husrannsakan, kroppsvisitation och kroppsbesiktning. Dessa tvångsmedel kan användas för att eftersöka föremål som är underkastade beslag. För samtliga tvångsmedel gäller proportionalitetsprincipen. Med det menas att åtgärden får vidtas endast om skälen för tvångsmedlet uppväger det intrång eller men i övrigt som åtgärden innebär. Kvarstad och beslag gör det möjligt att säkerställa verkställighet av ett redan meddelat eller kommande förverkandebeslut. Kvarstad används för att säkerställa ett värdeförverkande medan beslag används när det är fråga om ett sakförverkande. Beslag används även för att ta i förvar föremål som kan antas äga betydelse för utredning om brott, t.ex. sådana föremål som kan användas som bevisning. Den grundläggande bestämmelsen om kvarstad finns i 26 kap. 1 § . Syftet med kvarstad är att säkerställa verkställighet av en betalningsskyldighet som kan antas komma att ådömas den miss- tänkte. Kvarstad kan beviljas oavsett brottets beskaffenhet. En förutsättning är dock att det skäligen kan befaras att den misstänkte undandrar sig att fullgöra sin betalningsskyldighet, som kan avse t.ex. värdet av förverkad egendom. Kvarstad innebär att så mycket av den misstänktes egendom får omhändertas att fordringen kan antas bli täckt vid utmätning. Själva kvarstadsbeslutet behöver inte utpeka den egendom som skall omhändertas. Detta kan i stället bli en verkställighetsfråga. Kvarstad kan inte förordnas på någon annan persons egendom än den misstänktes. I 26 kap. 27 §§ finns regler om handläggningen av en fråga om kvarstad. Kvarstad beslutas av rätten och frågan kan tas upp redan på förundersökningsstadiet. Väcks en fråga om kvarstad skall förhandling äga rum inför rätten. Vid fara i dröjsmål, t.ex. om det finns en risk att den egendom som förväntas bli föremål för kvarstad försvinner, får rätten interimistiskt besluta om kvarstad även innan en förhandling har ägt rum. I avvaktan på beslut om kvarstad kan den misstänktes lösa egendom tas i förvar av undersökningsledare eller åklagare. Även en polis får vid fara i dröjsmål ta egendom i förvar. Beslutar rätten om kvarstad skall förvarstagen egendom, om rätten inte bestämmer annat, bli kvar i myndighetens vård tills beslutet har verkställts. Vidare skall domstolen, om inte åtal har väckts, sätta ut den tid inom vilken åtal skall väckas. Denna tid kan förlängas. När målet avgörs skall rätten pröva om åtgärden skall bestå. Ett beslut om kvarstad skall genast gå i verkställighet, men kan överklagas särskilt till hovrätten. Den part som har fått kvarstad beviljad måste själv begära hos kronofogdemyndigheten att åtgärden verkställs. I 26 kap. 8 § rättegångs- balken hänvisas till bestämmelserna om verkställighet i utsökningsbalken (16 kap. utsökningsbalken). beslut om verk- ställighet av kvarstad kan överklagas till tingsrätt av den som berörs av beslutet. Bestämmelser om beslag finns i 27 kap. 117 §§ . De grundläggande förutsättningarna för beslag regleras i 1 §. För att ett föremål skall kunna tas i beslag krävs att det skäligen kan antas ha betydelse för utredning om brott eller vara någon avhänt genom brott eller vara på grund av brott förverkat. Beslag syftar således bl.a. till att säkra bevisning eller ett förverkande. För att beslag som avses i 27 kap. skall få ske, måste föremålet vara tillgängligt för sådan åtgärd, dvs. beslutet om beslag skall kunna gå i verkställighet. Beslag kan användas oberoende av brottets beskaffenhet och förutsätter inte att en viss person kan misstänkas för brottet. Föremålet kan också ägas eller innehas av någon annan än den misstänkte. Enligt 27 kap. 23 §§ gäller särskilda regler för beslag av vissa skriftliga handlingar och försändelser. Beslag får inte läggas på en skriftlig handling vars innehåll kan antas vara sådant att en befattningshavare eller någon annan som avses i 36 kap. 5 § inte får höras som vittne om det, om handlingen innehas av denne eller den till vars förmån tystnadsplikten gäller. Vidare får ett skriftligt meddelande mellan den misstänkte och någon honom närstående, som avses i 36 kap. 3 §, eller mellan sådana närstående inbördes inte tas i beslag hos den misstänkte eller den närstående.