prop · GS03170 · 2005-05-31 00:00:00 — I andra stycket anges att uppehållstillstånd även i andra fall får ges till en utlänning som beviljats arbetstillstånd eller som har sin försörjning ordnad på något annat sätt. Om utlänningen får permanent uppehållstillstånd enligt 5 kap. 5 § första stycket, behöver han inte något arbetstillstånd (se 2 kap. 8 § första stycket andra meningen). Det är därför inte korrekt när det i inledningen av 5 kap. 5 § andra stycket står att uppehållstillstånd även i andra fall får beviljas en utlänning som har beviljats arbetstillstånd. Av 6 kap. 1 § framgår att arbetstillstånd skall ges . När det i 5 kap. 5 § andra stycket anges att uppehållstillstånd får ges till utlänning som har beviljats arbetstillstånd, borde även uppehållstillståndet vara tidsbegränsat. I författningskommentaren anförs emellertid att uppehållstillstånd enligt andra stycket kan vara antingen permanent eller tidsbegränsat. Möjligen åsyftas i det första fallet uppehållstillstånd som beviljas personer som har sin försörjning ordnad på något annat sätt, särskilt om försörjningen framstår som livsvarig. Frågan om ett uppehållstillstånd för den som bara har ett tidsbegränsat arbetstillstånd skall kunna vara permanent bör klargöras. En bestämmelse om tidsbegränsat uppehållstillstånd för arbete finns även i 7 §. Frågan är om det då är så mycket vunnet med att i 5 § andra stycket ha en bestämmelse om (tidsbegränsat) uppehållstillstånd för den som har beviljats arbetstillstånd. I stället kunde det i motiven till 7 § anges att tidsbegränsat uppehållstillstånd normalt skall ges till den som beviljats arbetstillstånd. Lämpligen bör prövningen av dessa två tillstånd vara samordnad. I 5 kap. 5 §, som i övrigt således handlar om uppehållstillstånd på grund av arbete respektive arbetstillstånd, fogas sist en bestämmelse om att uppehållstillstånd kan beviljas den som har sin försörjning ordnad på något annat sätt. Bestämmelsen innebär att den som har sin försörjning ordnad på något annat sätt kan få uppehållstillstånd utan att förutsättningar enligt 5 kap. 13 §§ är uppfyllda. Bestämmelsen är fakultativ, men den ger ingen ledning angående eventuella typfall eller inskränkningar. lag (se prop. 1983/84:144 s. 78 ff.) är det främst fråga om personer som uppbär pension samt egna företagare och fria yrkesutövare. När 2 kap. 4 § första stycket i nuvarande utlänningslag bryts upp i flera paragrafer med olika rubriker, borde bestämmelsen om uppehållstillstånd på grund av ordnad försörjning bli behandlad i en särskild paragraf. Bestämmelsen skulle kunna göras mer begriplig om den nya paragrafen angav de viktigaste fallen, t.ex. egna företagare och fria yrkesutövare, samt i en uppsamlande beskrivning fångade upp andra som annars kan förväntas försörja sig själva. 5 kap. 6 § Genom det föreslagna första stycket införs en ny reglering som har viss motsvarighet i den praktiskt viktiga bestämmelsen i 2 kap. 4 § första stycket 5 i gällande lag om att uppehållstillstånd får ges till en utlänning som redan vistas i och av humanitära skäl bör få bosätta sig i . Begreppet humanitära skäl överges därmed i den nya lagens avsnitt om uppehållstillstånd. Förslaget är resultat av en bearbetning av förslag i detta avseende och remissinstansernas synpunkter på utredningsförslaget. Som en nyhet introduceras nu uttrycket synnerligen ömmande omständigheter, vilket syftar till att fånga upp vissa situationer av undantagskaraktär som inte omfattas av någon av huvudgrunderna för uppehållstillstånd. Vid prövningen skall enligt bestämmelsen göras en samlad bedömning av omständigheterna i ärendet och därvid skall särskilt beaktas vissa angivna faktorer, nämligen sökandens hälsotillstånd, anpassning till och situation i hemlandet. I motiven jämte kompletterande författningskommentar utvecklas närmare hur lagtextens allmänt formulerade rekvisit skall förstås och vad de utpekade särskilt beaktansvärda faktorerna skall betyda. Regleringen skall också ses i samband med remissens förslag till tydliggörande av vad som kan hänföras till tillståndsgrunden skyddsbehövande i övrigt (berört ovan vid 4 kap. 2 §). Även om förslaget bör kunna ge ett i viss mån förbättrat lagstöd för de tillämpande organens ställningstaganden utgör bestämmelsen ändock ett typexempel på sådan allmänt formulerad får-regel som Lagrådet berört i avsnittet Allmänna synpunkter. föreslog i preciserande syfte komplettering med några ytterligare faktorer att särskilt beakta vid den samlade bedömningen. Lagrådet har dock förståelse för svårigheterna att i lagtext mera uttömmande ange särskilda omständigheter av betydelse. Många tolkningsproblem som kan förutses får därmed lämnas åt tillämpningen att lösa, varvid stort utrymme ges för lämplighetsavvägningar av ospecificerad och stundom övergripande natur. Detta belyses väl av hur begreppet hälsotillstånd enligt remissen avses bli tillämpat i förening med den samlade bedömning som skall göras (avsnitt 11.4.5 och författningskommentaren). Det sägs nämligen vara ofrånkomligt att de sammantagna ekonomiska konsekvenserna för måste beaktas vid den samlade bedömningen i ett enskilt fall där skulle kunna erbjuda en betydligt bättre vård än som kan ges i utlänningens hemland. Avsikten med förslaget som det nu föreligger kan inte uppfattas vara att bygga ut de grunder för uppehållstillstånd som kommer till uttryck i Lagtextens markering av den föreslagna regleringens undantagskaraktär talar snarare i motsatt riktning. Ändringarna i förhållande till gällande lagregel kan således inte förväntas leda till en principiellt friare tillämpning än den som praktiseras med nuvarande bestämmelse och rådande instansordning. Enligt andra stycket får ett barn beviljas uppehållstillstånd enligt paragrafen även om de omständigheter som åberopas inte har samma allvar och tyngd som krävs för att tillstånd skall beviljas vuxna personer. Bestämmelsen har införts för att tydliggöra portalparagrafen i 1 kap. 4 §, vilken sägs inte ha slagit igenom fullt ut i praktiken. Bestämmelsen står i överensstämmelse med uttalandena i motiven vid portalparagrafens tillkomst (prop. 1996/97:25 s. 284). Från lagteknisk synpunkt är det diskutabelt att erinra om portalparagrafen endast i ett sammanhang (uppehållstillstånd). Det kan leda till att portalparagrafens betydelse urholkas vid tillämpningen i andra sammanhang. Vidare bör framhållas att de beslutande organens bedömning i ett sådant tillståndsärende som bestämmelsen gäller skall grundas inte bara på omständigheter som sökanden eller annan part åberopat utan också på omständigheter som kan ha framkommit genom att förvaltningsmyndigheten eller domstolen fullgjort sitt utredningsansvar (enligt 7 § förvaltningslagen respektive 8 § förvaltningsprocessen). Nämnda förhållanden skulle komma till tydligare uttryck om ordet åberopas byts mot kommit fram. 5 kap. 715 §§ I dessa paragrafer ges regler om tidsbegränsade uppehållstillstånd. Det är fråga om dels nya grunder för uppehållstillstånd utöver dem som upptagits i 16 §§, dels inskränkningar vad gäller möjligheten till permanent uppehållstillstånd enligt de tidigare paragraferna. Denna systematik skulle framgå tydligare om 1315 §§ placerades först i avsnittet. Därvid kunde 13 § inledas med orden Ett uppehållstillstånd skall alltid tidsbegränsas om . (se vidare nedan angående 13 §). 5 kap. 7 § Bestämmelsen anger att tidsbegränsat uppehållstillstånd får beviljas en utlänning som önskar vistas här i landet för arbete, studier eller besök. I författningskommentaren sägs att uppehållstillstånd som ges för studier eller besök skall vara tidsbegränsade och att det för tydlighetens skull också anges att uppehållstillstånd för arbete som regel skall tidsbegränsas. Bestämmelsen har berörts av Lagrådet i samband med 5 §, varvid ifrågasatts om behov finns av en i den paragrafens andra stycke intagen regel såvitt gäller uppehållstillstånd för den som har beviljats arbetstillstånd. Väljer man att låta den delen av andra stycket i 5 § utgå har bestämmelsen i 7 § sitt berättigande även såvitt avser vistelse för arbete. Behålls däremot 5 § i sak oförändrad bör i stället övervägas att slopa vad som sägs i 7 § om vistelse för arbete, så att paragrafen får omfatta endast vistelse för studier och besök. till 7 § bör under alla förhållanden anpassas så att den beskriver innebörden av bestämmelsen korrekt. 5 kap. 13 § I bestämmelsen föreskrivs att ett uppehållstillstånd skall tidsbegränsas, om det på grund av en utlännings förväntade levnadssätt råder tveksamhet om uppehållstillstånd bör beviljas. Enligt författningskommentaren avses bestämmelsen bli tillämplig i två typfall. Det ena gäller när omständigheterna avseende utlänningens förväntade levnadssätt är sådana att uppehållstillstånd borde vägras men det inte är möjligt att verkställa ett avlägsnandebeslut. Det andra fallet är om det finns sådana ömmande omständigheter att utlänningen normalt skulle ha beviljats permanent uppehållstillstånd men där det på grund av brottslighet eller liknande misskötsamhet råder tveksamhet om utlänningens vandel. Det första fallet ryms över huvud taget inte under lagtexten. Här råder ingen tveksamhet; uppehållstillstånd bör inte beviljas, men eftersom en förpassning inte kan verkställas bör utlänningen få ett temporärt uppehållstillstånd för att ett rättsligt vakuum skall undvikas. Denna situation är redan omhändertagen i 8 § (jfr 4 §). Det andra fallet, där tveksamhet verkligen råder huruvida permanent uppehållstillstånd skall beviljas, ryms otvivelaktigt under lagtexten. Ifall uppehållstillstånd beviljas, skall det alltid vara tidsbegränsat. Enligt Lagrådets mening anger motsvarande bestämmelse i 2 kap. 4 b § i gällande lag bättre vad som avses. Lagrådet förordar att bestämmelsen utformas i överensstämmelse med den paragrafens lydelse. 5 kap. 17 § I bestämmelsen anges att det vid prövningen av en ansökan om uppehållstillstånd enligt 5 kap. skall beaktas, om det finns särskilda skäl att inte bevilja uppehållstillstånd bl.a. på grund av utlänningens brottslighet eller brottslighet i förening med annan misskötsamhet. Eftersom redan misskötsamhet utgör en omständighet som kan och rimligen också bör beaktas inom ramen för den fakultativa prövningen enligt 3 §, måste brottslighet och brottslighet i förening med misskötsamhet rimligen alltid utgöra ett särskilt skäl mot uppehållstillstånd. Därav följer inte att det är ett absolut hinder mot uppehållstillstånd, vilket gör att det andra stycket, som talar om vägning mot skäl för uppehållstillstånd, är överflödigt. I andra meningen i första stycket sägs att särskilda skäl att inte bevilja uppehållstillstånd enligt 3 § första stycket 5 och 6 därutöver skall anses föreligga om utlänningen eller utlänningens barn kan antas bli utsatt för våld eller för annan allvarlig kränkning av sin frihet eller frid, om uppehållstillstånd skulle beviljas. Formuleringen är förbryllande, eftersom det i första meningen bara står att det skall beaktas om det finns särskilda skäl att inte bevilja uppehållstillstånd på grund av brottslighet etc. Andra meningen har en så kategorisk formulering att läsaren får intrycket att risk för våld etc. alltid utgör ett tillräckligt särskilt skäl mot uppehållstillstånd. Detta intryck jävas dock av andra stycket. Lagrådet föreslår att 17 § formuleras sålunda: Vid prövningen av om uppehållstillstånd skall beviljas enligt detta kapitel skall det, utom i fråga om tillstånd enligt 1, 2 eller 4 §, särskilt beaktas om den sökande gjort sig skyldig till brottslighet eller brottslighet i förening med annan misskötsamhet. Vid prövning av uppehållstillstånd enligt 3 § första stycket 5 och 6 skall det särskilt beaktas om utlänningen eller utlänningens barn kan antas bli utsatt för våld eller annan allvarlig kränkning av sin frihet eller frid, om uppehållstillstånd skulle beviljas. Andra stycket bör som nämnts utgå. I författningskommentaren anförs att uppehållstillstånd på grund av brottslighet skall kunna vägras bara om det finns en lagakraftvunnen dom som avser fängelsestraff av inte alltför kort varaktighet. Eftersom brottslighet bör kunna vägas in redan inom ramen för den fakultativa prövningen i 3 § blir uttalandet missvisande. Vidare borde uttalandet i kommentaren om att det krävs en lagakraftvunnen dom tas bort. Även en överklagad dom i ett mål om grovt brott måste kunna utgöra ett särskilt skäl mot att åtminstone för tillfället bevilja uppehållstillstånd. I allmänmotiveringen till 17 § nämns att anknytning i form av giftermål inte bör leda till uppehållstillstånd om det är fråga om månggifte och att normalt inte heller anknytning genom barnäktenskap eller förhållanden mellan minderåriga bör leda till uppehållstillstånd (avsnitt 11.3.3). Denna inskränkning framgår emellertid inte av 17 §. Inte heller kan uppehållstillstånd i sådana fall vägras enligt 3 § första stycket 5 eller 6, därför att förhållandet inte framstår som seriöst. Grunden för att inte ge uppehållstillstånd i dessa fall måste i stället sökas i att 3 § har fakultativ karaktär. Om prövningen skall hänföras till 17 §, behöver denna kompletteras med ett generalklausulartat tillägg. 5 kap. 18 § Enligt huvudregeln i första stycket skall uppehållstillstånd ha sökts och beviljats före inresa i och en tillståndsansökan får inte bifallas efter inresan. I andra stycket föreskrivs att huvudregeln inte gäller i fem uppräknade fall (punkterna 15). Undantaget i punkt 5 avser fallet att det annars (dvs. i andra situationer än dem som anges mer specificerat i punkterna 14) finns synnerliga skäl. Även i tredje stycket regleras ett undantag från första styckets huvudregel. Detta undantag avser fallet att utlänningen enligt 3 § första stycket 17 har stark anknytning till en person som är bosatt i och det dessutom inte skäligen kan krävas att utlänningen reser till ett annat land för att ge in ansökan där. Paragrafen är i berörda delar uppbyggd efter mönster av 2 kap. 5 § i gällande lag. Avsikten med att reglera tredje styckets undantagsfall separat i ett eget tredje stycke var när bestämmelsen infördes att markera en principiell skillnad i förhållande till andra styckets fall. Bestämmelsen avsåg då utlänningar (s.k. anknytningsfall) beträffande vilka det var uppenbart att uppehållstillstånd skulle ha beviljats om prövningen hade skett före inresa i . Bestämmelsen ändrades per och fick därvid en lydelse som i allt väsentligt överensstämmer med lydelsen av den nu föreslagna regeln. avgörande villkoret i dessa anknytningsfall är således att det inte skäligen kan krävas att utlänningen reser till ett annat land för att ge in ansökan därifrån. Prövningen synes därmed ha fått delvis ändrad och breddad inriktning. Det kan då ifrågasättas om det fortfarande finns tillräckliga skäl att behålla regleringen i ett eget stycke i paragrafen. Alternativet bör vara en samordning med bestämmelserna i andra stycket. Med utgångspunkt i att något egentligt behov av att markera åtskillnad i förhållande till där behandlade fall inte längre finns, bör bestämmelsen vid överföringen till en ny lag kunna inordnas som en särskild punkt i uppräkningen i andra stycket. Detta skulle enligt Lagrådets mening underlätta förståelsen och vara till fördel även lagtekniskt sett. Med beaktande av utformningen av föreslagna andra stycket 5 som en samlingsbestämmelse för speciella undantagssituationer bör inplacering ske närmast före punkten 5, som därvid får omnumreras. Lagrådet förordar att paragrafen utformas i enlighet härmed. Om Lagrådets förslag godtas får en redaktionell ändring göras i 6 kap. 4 § så att hänvisningen där till tredje stycket i 5 kap. 18 § utgår. 6 kap 2 § Enligt denna paragraf får arbetstillstånd (och därmed ofta även uppehållstillstånd enligt 5 kap. 5 §) ges till en utlänning som erbjudits en anställning inom ett yrke där det råder tillfällig brist på arbetskraft etc. I författningskommentaren anges att till kategorin hör bl.a. säsongarbetare. Enligt Lagrådets mening kan det inte gärna påstås att det alltid råder tillfällig brist på säsongarbetare. Saken borde få prövas från fall till fall. Om avsikten är att säsongarbetare alltid skall få tidsbegränsat arbets- och uppehållstillstånd, bör paragrafen formuleras om. Lagrådet ställer sig också frågan, varför det inte finns än starkare skäl att bevilja arbets- och uppehållstillstånd ifall bristen på arbetskraft inom ett yrke förefaller bli permanent. Skälet till att en sådan bestämmelse saknas kan vara att prognoser av detta slag är svåra att göra och att man i så fall måste bestämma sig för en viss tidshorisont. Eftersom det under alla förhållanden handlar om tidsbegränsade uppehållstillstånd, där längden på uppehållstillståndet kan anpassas efter en bedömning av den framtida arbetsmarknaden, borde paragrafen kunna förenklas så att ordet tillfällig framför brist stryks. Tidsbegränsat uppehållstillstånd bör med andra ord kunna ges när det råder brist på arbetskraft. 8 kap. 4 § Bestämmelsen om hinder för avvisning i 4 § andra stycket är närmast av materiell karaktär och bör hänföras till en särskild paragraf efter 2 §. 8 kap. 19 § Enligt andra stycket gäller, för det fall en utlänning har förbjudits att återvända till i ett säkerhetsärende, att ett särskilt tillstånd att göra ett kort besök här skall meddelas av regeringen. Ändringarna i lagen innebär bl.a. att i stället för regeringen skall avgöra säkerhetsärenden i första instans. Det kan då ifrågasättas om inte, med denna beslutsordning, även frågor om särskilt tillstånd till kort besök borde prövas av . Om en sådan ändring görs får också övervägas om möjlighet skall finnas att överklaga ett beslut till regeringen. 8 kap. 20 § I paragrafen behandlas vissa situationer då en migrationsdomstol, Migrationsöverdomstolen eller regeringen får meddela beslut vid sidan av beslut om avvisning eller utvisning. Till sådana sidobeslut hör beslut om förbud att återvända till och beslut om avvisning eller utvisning angående den som är och står under utlänningens vårdnad. Dessa sidobeslut får meddelas även om ingen lägre instans har prövat frågan. En i huvudsak motsvarande reglering avseende och regeringen finns i 7 kap. 5 § och 11 § i gällande lag. Förslaget betyder, genom att överprövningar flyttas över från , att avsteg görs från en annars för förvaltningsdomstolsprocessen rådande instansordningens princip. För avvikelsen kan nog goda praktiska skäl anföras, men den borde enligt Lagrådets mening ändå ha belysts från principiella aspekter. Under alla förhållanden torde de fakultativa bestämmelserna om direktprövning i överinstans få tillämpas med urskillning. Det framstår t.ex. som angeläget att, innan beslut fattas i en sidofråga, parterna ges tillfälle att lämna synpunkter på lämpligheten av att domstolen som första instans tar upp och avgör sidofrågan i samband med huvudsaken. 10 kap. 6 § I paragrafen föreskrivs att en utlänning som har fyllt får, under de förutsättningar som anges i 1 §, i stället för att tas i förvar ställas under uppsikt, om detta är tillräckligt. De sista fyra orden är överflödiga, ja rentav missvisande. Det räcker att det slås fast att uppsikt får tillgripas om förutsättningarna för förvar föreligger. Att uppsikt inte bara får utan skall tillgripas, om uppsikt är tillräckligt, följer av 1 kap. 2 §. 10 kap. 19 § För verkställigheten av beslut om förvar kan det behövas hjälp av polismyndighet. Sådan hjälp kan enligt 6 kap. 17 § i nuvarande lag begäras av eller den myndighet som annars har fattat beslutet om förvar. Enligt remissförslaget skall polishjälp kunna begäras av eller den domstol som fattat beslutet om förvar. Förvarsbeslut kan enligt den föreslagna lagen fattas av annan myndighet än , se bestämmelserna om beslutande myndighet i 10 kap. 1215 och 17 §§. Lydelsen av förevarande paragraf bör därför jämkas så att det framgår att också annan myndighet än , när den är beslutande, skall kunna begära polishjälp för att verkställa förvarsbeslutet. 12 kap. 6, 7, 1012 och 1315 §§ Förfarandebestämmelserna angående avvisning är enligt Lagrådets mening något svåröverskådliga och inte i alla avseenden helt klara. I förtydligande syfte föreslår Lagrådet följande. I kapitlet finns under rubriken av beslut som inte vunnit laga kraft bestämmelser om bl.a. beslut om avvisning. Eftersom bestämmelser om när beslut om avvisning skall verkställas finns i 15 § bör bestämmelserna i 6 § i likhet med övriga bestämmelser under den nämnda rubriken utformas som får-regler. Av 6 § får anses följa att bestämmelserna i 7 § gäller endast beslut om avvisning enligt 8 kap. 3 § första stycket. Detta bör, i tydlighetens intresse, uttryckligen anges i 7 §. Vad gäller bestämmelserna om verkställande myndighet i 13 och 14 §§ noterar Lagrådet att 13 § fjärde stycket och 14 § delvis är överlappande. Fjärde stycket kan därför utgå eller ersättas med den text som är intagen i 14 §. Enligt 15 § första stycket skall en polismyndighets beslut om avvisning och ett motsvarande beslut av med förordnande om omedelbar verkställighet möjligt verkställas. Bestämmelsen omfattar inte beslut om avvisning enligt 8 kap. 3 § andra stycket, trots att sådana beslut, enligt 6 §, skall verkställas även om de har överklagats. Något skäl för att inte låta den sistnämnda kategorin av avvisningsbeslut omfattas av bestämmelserna i 15 § första stycket har inte angetts. Regleringen i 15 §, som anger främst när verkställighet av beslut om avvisning eller utvisning skall ske, har förts över från 8 kap.12 § i gällande lag med endast redaktionell jämkning. Bestämmelsen i tredje stycket behandlar fall då utlänningen inte lämnar landet inom den föreskrivna tiden eller då det med säkerhet måste antas att utlänningen inte har för avsikt att frivilligt lämna landet . Det anges därvid att beslutet i en sådan situation skall verkställas möjligt av den för verkställigheten ansvariga myndigheten. Lagtextens uttryck med säkerhet måste antas innefattar språkligt en tautologi. Vad som avses bör vara att man med säkerhet kan räkna med att utlänningen inte frivilligt tänker lämna (jfr Wikrén Sandesjö, Utlänningslagen, 7 uppl. s. 358). Väljer man att behålla konstruktionen måste antas bör orden med säkerhet utgå såsom överflödiga. I 1012 §§ finns bestämmelser om att avbryta verkställighet genom beslut av eller regeringen om inhibition. Lagrådet förordar att bestämmelserna i 11 § tredje och fjärde styckena förs till en särskild paragraf som tas in närmast efter 12 §. 12 kap. 1820 §§ I 12 kap 1720 §§ finns bestämmelser om hur myndigheterna skall förfara när det uppkommer hinder mot att verkställa beslut om avvisning I 18 och 19 §§ regleras förfarandet som skall ersätta det nuvarande systemet med ny ansökan om uppehållstillstånd. I 18 och 19 §§ avses situationer då det i ett ärende om verkställighet av ett lagakraftvunnet beslut om avvisning eller utvisning, meddelat av en myndighet eller domstol, kommer fram nya omständigheter, i betydelsen omständigheter som inte tidigare prövats i ärendet. Förfarandet är tänkt som en nödvändig, kompletterande extraordinär omprövningsmöjlighet i migrationsärenden, väsentligt mindre restriktiv än den möjlighet till omprövning som ryms inom ramen för resningsinstitutet. Inom förvaltningsrätten gäller i regel att en sökande som fått avslag på sin ansökan hos en förvaltningsmyndighet är oförhindrad att ansöka på nytt och har rätt att få även den nya ansökan prövad av myndigheten. Om och i vilken utsträckning man genom den föreslagna ordningen i 18 och 19 §§ avser att skära av den allmänna rätten till prövning av ny ansökan framgår inte uttryckligen av det remitterade förslaget. De allmänna motiven bakom förslaget och framförallt tidigare framlagda förslag (prop. 2003/04:59 s. 33) tyder dock på att avsikten är att, utöver möjligheten till resning, begränsa rätten till ny prövning till de i 19 § angivna fallen. Vikten av att lagstiftarens avsikt i detta hänseende tydligt klargörs belyses bl.a. av Regeringsrättens dom i mål nr 8759-03.