prop · GS03162 · 2005-06-14 00:00:00 — Programmen omfattar såväl länder i som i övriga delar av världen. Samarbete om högre utbildning sker också inom ramen för Östersjö- staternas råd. Rådet etablerade 1994 Eurofacultyprogrammet som syftar till att stötta reformeringen av vissa ämnesområden inom högre utbild- ning i de baltiska länderna. Ett samarbete mellan länderna i Östersjö- regionen bedrivs vidare inom projektet 21. Samarbetet innefattar bl.a. mål för hela utbildningssektorn avseende hållbar utveckling. undertecknade företrädare för 29 europeiska länder (samtliga dåvarande EU-länder och ett stort antal andra europeiska länder) Ambitionen var att stärka utvecklingen av det europeiska samarbetet inom högre utbildning, framför allt i syfte att främja studenternas rörlighet mellan de europeiska utbildningssystemen och på arbetsmarknaden. Målsättningen i deklarationen är att länderna gemensamt skall ha skapat ett europeiskt område för högre utbildning (Higher Education Area). Deklarationen inne- håller tre övergripande mål, nämligen att -främja rörlighet, -främja anställningsbarhet, -främja konkurrenskraft som utbildningskontinent. De övergripande målen bryts ned i sex operativa mål: 1.Examensstrukturen skall vara tydlig och internationellt jämförbar. 2.Examensstrukturen skall vara indelad i huvudsakligen två cykler, dvs. 3.Poängsystem, som t.ex. European (), skall införas i syfte att underlätta studenternas rörlighet. 4.Hinder för fri rörlighet för studenter, lärare, forskare och administrativ personal skall undanröjas. 5.Det europeiska samarbetet i frågor som rör kvalitetssäkring i syfte att utveckla jämförbara kriterier och metoder skall öka. 6.Den europeiska dimensionen inom högre utbildning skall utvecklas. Bolognadeklarationen föregicks av att , , och ministrar för högre utbildning undertecknade en gemensam deklaration i samband med . Sorbonnedeklarationens huvud- sakliga syfte var att genom en bättre samordning av utbildningssystemen i göra dessa mer attraktiva för den övriga världen. Fler länder än dessa fyra ville dock ansluta sig till arbetet, vilket ledde fram till mötet i . Initiativen till både Sorbonne- och Bolognadeklarationerna har tagits av enskilda länder vid sidan av befintliga strukturer, såsom EU och . Bolognadeklarationen är inte ett folkrättsligt bindande dokument. Deklarationen tar dock upp frågor som på annat sätt är juridiskt bindande, såsom t.ex. erkännande av examina och tillgodo- räknande av utbildning som bl.a. regleras genom EG-direktiv (se vidare avsnitt 5.3.3). Bolognaprocessen har blivit en stark drivkraft för många länder att reformera sina utbildningssystem. Den positiva utvecklingen inom processen beror till stor del på att det är en process som drivs tillsammans av företrädare för regeringarna, universitet och högskolor samt studenter. Inom processen finns dessutom utrymme för att tillgodose olika nationella behov och traditioner. I syfte att bedöma framstegen som gjorts och vilka ytterligare steg som skall tas inom Bolognaprocessen har tre uppföljningsmöten på minister- nivå hållits. Det första hölls i under ledning av som innehade ordförandeskapet i EU. som inte var tydliga i Bolognadeklarationen och som lyftes fram i den s.k. Pragkommunikén var livslångt lärande, studentinflytande och den sociala dimensionen av utbildningsfrågorna (bl.a. studenternas ekono- miska och praktiska möjligheter till mobilitet) samt problematiken kring s.k. transnationell utbildning. Utbildningsministrarna uttalade också att högre utbildning är ett offentligt ansvar. Vid mötet i anslöt sig ytterligare länder till processen och antalet utökades till 33. hölls det andra uppföljningsmötet på ministernivå i . Vid mötet enades ministrarna om att processen behövde intens- ifieras såväl på lärosätesnivå som på nationell och europeisk nivå. För att åstadkomma detta fastställdes tre prioriterade delmål för perioden fram till det ministermöte som hölls i Bergen i . De prioriterade delmålen var: -kvalitetssäkring av högre utbildning, -erkännande av examina och studieperioder, samt -implementeringen av Bolognadeklarationens system med två nivåer inom högre utbildning. Delmål ett, kvalitetssäkring, innebar att alla deltagande länder 2005 skall ha nationella kvalitetssäkringssystem som inkluderar vissa gemensamma principer. Exempel på dessa principer är att ansvarsfördel- ningen mellan de involverade skall vara tydlig och att kvalitets- utvärdering skall bestå av både intern och extern värdering samt att studenter skall medverka i kvalitetsutvärderingen. Ministrarna gav också det europeiska nätverket för kvalitetssäkring, for Quality in Higher Education (ENQA), i uppdrag att utveckla gemensamma standarder, procedurer och riktlinjer för kvalitetssäkring samt att undersöka möjligheterna att skapa ett system där kvalitets- säkrings- och ackrediteringsorganisationer granskar varandras arbete, s.k. peer review. Ett ömsesidigt förtroende för de europeiska ländernas kvalitetssäk- ringssystem är grunden för erkännande av examina och studier och därmed för mobilitet. För att ytterligare stärka erkännandet enades ministrarna inom det andra delmålet om att alla länder som deltar i Bolognaprocessen skall ha ratificerat Lissabonkonventionen. Alla studenter som examineras skall också enligt Berlinkommunikén få en bilaga till sitt examensbevis som beskriver utbildningen och dess plats i utbildningssystemet, ett s.k. Diploma Supplement. Bilagan skall utfärdas automatiskt, gratis för studenten och på ett stort europeiskt språk. Inom delmål tre förband sig ministrarna vidare att till 2005 ha påbörjat implementeringen av Bolognadeklarationens två nivåer inom högre utbildning. De uppmuntrade också de deltagande länderna att skapa referensramar för examina som på ett tydligt sätt beskriver respektive lands utbildningssystems examina och kvalifikationer på olika utbild- ningsnivåer samt deras inbördes relation. I enades också ministrarna om att skapa en sådan referensram för examina, s.k. qualifications framework, på europeisk nivå. Det beslutades att en uppföljning av hur de medverkande länderna nått de tre delmålen skulle göras inför ministermötet i . Vid sidan av de tre prioriterade delmålen enades ministrarna i Berlinkommunikén även om en rad andra frågor. Bland annat uttalade de behovet av närmare kopplingar mellan det europeiska området för högre utbildning, Higher Education Area, och det europeiska forskningsområdet, Research Area, som utvecklas inom EU. I Berlinkommunikén framhölls forskning som en viktig del av systemet för högre utbildning i . Mot denna bakgrund enades ministrarna om att inkludera forskarutbildningen som en tredje utbildningsnivå i Bolognaprocessen. I kommunikén stadfästes även att den första nivån inom högre utbildning skall ge tillträde till den andra nivån och att den andra skall ge tillträde till den tredje. Trots att det bara är den första nivåns längd som definieras i Bolognadeklarationen för tillträde till den andra nivån är den dominerande trenden bland de länder som medverkar i Bolognaprocessen att den andra nivån omfattar . En annan fråga som lyftes fram i Berlinkommunikén var att ministrarna skall vidta de åtgärder som är nödvändiga för att möjliggöra för studenterna att ta med sig sitt nationella studiestöd vid studier utomlands. Ministrarna uttalade också att European () är ett viktigt instrument för att underlätta studenternas mobilitet samt för att utveckla gemensamma kurser och utbildnings- program i . ECTS borde, enligt ministrarna, utvecklas till ett system för överföring och ackumulering av studieprestationer och användas genomgående inom det framväxande europeiska området för högre utbildning. Starkare uttalanden än tidigare gjordes också om det positiva i utvecklingen av gemensamma examina och utbildningsprogram samt vikten av att skapa ett reellt studentinflytande i styrningen av högre utbildning. betonades vikten av att universitet och högskolor skall kunna fatta beslut om den egna organisationen och administra- tionen. Lärosätenas ansvar för genomförandet av reformer inom högre utbildning lyftes också fram. Vidare blev vikten av breddad rekrytering och ökad tillgänglighet till högre utbildning tydliga i Berlinkommunikén. Vid ökade antalet deltagande stater till 40 då , , och , Heliga Stolen, , och samt anslöts. Det var möjligt att välkomna dessa stater då ministrarna enats om att de länder som anslutit sig till kulturkonvention även skall kunna ansluta sig till Bolognaprocessen under förutsättning att de uttalat sin vilja att följa och implementera målen i processen och visat hur detta skall ske. Den uppföljning som gjordes av de tre prioriterade delmålen som ställdes upp i inför ministermötet i (Process Stocktaking, 2005) visade att de deltagande länderna har gjort stora framsteg inom alla tre målområden. Nästan alla länder har kvalitetssäk- ringssystem, men vissa problem kvarstår kring graden av studentmedverkan och internationellt samarbete i kvalitetssäkrings- processen. Vad gäller erkännande har de flesta länder ratificerat Lissabonkonventionen samt infört Diploma Supplement och ECTS eller jämförbart poängsystem. I fråga om indelningen av utbildningen i nivåer kvarstår vissa problem kring tillträdet mellan nivåerna. I vissa länder som är vana vid långa utbildningar finns också en oro över anställ- ningsbarheten hos de studenter som inte fortsätter sina studier efter första nivån. I uppföljningen visar mycket god måluppfyllelse vad gäller kvalitetssäkring och erkännande. Implementeringen av Bologna- processens tre nivåer i den högre utbildningen presenteras i avsnitt 6.2.1 i denna proposition. Vid ministermötet i tog ministrarna ytterligare steg inom ovanstående tre målområden genom att anta den europeiska referensram för examina som arbetats fram inom processen och de standarder och riktlinjer för kvalitetssäkring samt modeller för peer review som presenterats av ENQA. I fråga om erkännande åtog sig ministrarna att integrera Lissabonkonventionens principer i de nationella regelverken samt skapa handlingsplaner för att höja kvaliteten i erkännandeprocessen. I Bergenkommunikén betonade ministrarna också att Bologna- processens relation med andra regioner i världen måste stärkas och att en strategi för detta arbete skall tas fram. Den sociala dimensionen fick också tydligare skrivningar än i tidigare kommunikéer. Ministrarna enades om att forskarutbildningen skall förbereda för yrkesverksamhet såväl inom som utom utbildnings- och forsknings- sektorn. De konstaterade att forskarutbildningen i de flesta länder är mellan tre och lång. Principerna för forskarutbildningen bör också utvecklas vidare inom Bolognaprocessen. Ministrarna åtog sig även att intensifiera arbetet för att undanröja hinder för mobilitet bland studenter och personal inom högre utbildning. Ministrarna enades i Bergen om att även inför nästa ministermöte följa upp utvecklingen inom de tre tidigare prioriterade delmålen. De avser också följa utvecklingen inom följande områden: implementeringen av ENQA:s standarder och riktlinjer för kvalitetssäkring, implementering av nationella referensramar för examina, utfärdande och erkännande av gemensamma examina och utbildningsprogram samt skapande av flexibla utbildningsvägar och metoder för erkännande av reell kompetens. Ministrarna gav i Bergenkommunikén också den s.k. i uppdrag att presentera statistik avseende studenters och personals mobilitet samt om studenternas sociala och ekonomiska situation som en utgångspunkt inför nästa uppföljnings- omgång. Nästa uppföljningsmöte på ministernivå kommer att hållas i . Vid Bergenmötet anslöts , , , och till processen, vilket gör att antalet deltagande stater nu är 45. Alla stater som deltar i processen finns representerade i den uppföljningsgrupp () som skapats. I gruppen ingår även . Som observatörer i gruppen ingår , (), in Higher Education (EURASHE), the National Unions of Students in Europe (ESIB), in Higher Education (ENQA), (UNESCO-CEPES), the () Pan-European Structure och the Union of Industrial and Employers´ Confederations of Europe (UNICE). Arbetet koordineras av en mindre grupp där ordförandelandet i EU är ordförande och kommande värdland vice ordförande. Detta kombinerade ordförandeskap används också i den stora uppföljnings- gruppen. I Bolognaprocessen har drivit frågor om kvalitet inom den högre utbildningen som en förutsättning för mobilitet, studenternas medverkan i processen och den sociala dimensionen i högre utbildning. Vikten av goda relationer mellan Bolognaprocessen och andra regioner i världen har också varit en viktig svensk profilfråga. Utvecklingen av en s.k. European som ett medel att öka mobiliteten, utveckla den europeiska dimensionen och öka den europeiska utbildningens attraktionskraft utanför , har också drivits av . Arbetet har lett till framgång inom i princip alla dessa områden. har dock inte nått ända fram med den europeiska mastern utan resultatet har blivit diskussionen om gemensamma examina, s.k. joint degrees, och gemen- samma utbildningsprogram (se vidare avsnitt 5.7). 5.3.3Samarbetet inom Europeiska unionen Inom Europeiska unionen samarbetar medlemsländerna om högre utbildning både på ett policyinriktat plan och genom en rad program som stödjer det europeiska samarbetet inom högre utbildning. Det är dock en viktig princip att utbildningspolitiken, i den mån den inte berörs av EG- rätten, är en nationell angelägenhet och att det utbildningspolitiska samarbetet inom EU inte är rättsligt bindande. Stats- och regeringschefernas toppmöte i resulterade i bred enighet om en strategi för ekonomisk tillväxt och full sysselsättning i Europeiska unionen. Det beslutades att 2010 skall vara världens mest konkurrenskraftiga och dynamiska kunskapsbaserade ekonomi. Detta kräver en ambitiös utbildnings- och forskningspolitik. Vid samma tillfälle uppmanades för utbildning att diskutera konkreta framtidsmål för utbildningssystemen och lägga fram en mer omfattande rapport på detta område. Utbildningsministrarna lade fram sin rapport, Gemensamma mål för utbildningssystemen, vid om sysselsättning i . I rapporten redovisas tre delmål som skall bidra till att det över- gripande målet skall uppnås: -bättre kvalitet och effektivitet i utbildningssystemen i EU, -att underlätta tillträdet för alla till utbildningssystemen, samt -att öppna utbildningssystemen mot omvärlden. Dessa tre övergripande mål består av tretton delmål. Inom ramen för målet att öppna utbildningssystemen mot omvärlden finns delmål som syftar till att bl.a. öka rörligheten och utbytena mellan utbildnings- systemen i . Inom detta tredje mål är Bolognaprocessen en viktig del eftersom samtliga EU-länder deltar, även om processen inte är en del av EU-arbetet. antog EU:s utbildningsministrar och Europeiska kommissionen gemensamt ett arbetsprogram som fastställer hur målen skall kunna uppnås. Valet av åtgärder för att målen skall nås är uteslutande medlemsstaternas ansvar, men deras insatser följs upp på europeisk nivå. presenterade 2004 på eget initiativ en första kartläggning av den svenska politiken och måluppfyllelsen i relation till de gemensamma målen (Utbildningen i en rapport om utbild- ningen i och de gemensamma europeiska målen, Utbildnings- departementets skriftserie, rapport 6), för att visa att tar de gemensamma målen på allvar. Nästa etapp i uppföljningsarbetet är den lägesrapport som utbildnings- ministrarna tillsammans med kommissionen skall lämna till stats- och regeringschefernas toppmöte . Detta blir det första tillfälle då det förväntas att konkreta resultat av Lissabonprocessen skall kunna redovisas. Ett viktigt bidrag till rapporten utgörs av medlemsländernas egna rapporter om hur utbildningssystemen har förändrats och reformerats för att bättre bidra till EU:s långsiktiga strategiska mål. Ministrarna har också enats om indikatorer och riktmärken för att kunna följa måluppfyllelsen. De två största EU-programmen för utbildningssektorn är för allmän utbildning och för yrkesutbildning. Programmen inrättades 1995 och gällde i en första etapp . Programmens andra etapp pågår . Europeiska kommissionen föreslog att nästa generations program, som skall pågå , skall bestå av ett integrerat program för livslångt lärande. Det föreslagna programmet kommer att bygga vidare på dagens program och andra initiativ, såsom och e-learning. Förslaget innebär också att programadministrationen skall förenklas och att beslut i större utsträckning skall decentraliseras till medlemsstaterna. Det nuvarande Sokratesprogrammet omfattar hela utbildningssystemet från förskolan upp till högre utbildning och vuxenutbildning. Universitet och högskolor berörs i första hand av högskoledelen inom , . fanns även före inrättandet av det övergripande Sokratesprogrammet och är det största av EU:s program inom högre utbildning. Målen för Erasmus-programmet är att höja kvaliteten och stärka den europeiska dimensionen inom den högre utbildningen. Programmet skall främja rörligheten över gränserna för studenter och lärare samt förbättra öppenheten och erkännandet av studier och kvalifikationer inom hela EU. Vid sidan av mobilitet för studenter och lärare innefattar Erasmusprogrammet även bl.a. utvecklingsprojekt och tematiska nätverk. Programmet avser yrkesutbildning på alla nivåer inklusive högskolenivå. Programmet skall genom olika typer av europeiska projekt bidra till att öka internationaliseringen av yrkes- utbildningen och stärka kompetensutvecklingen för anställda i företag. Det skall även bidra till ökad kvalitet och stimulera nytänkande i utbildningen. I programmet finns möjligheter till samarbete med andra europeiska länder inom en rad områden, allt från praktik för studenter och lärare till mer forskningsinriktade utvecklingsprojekt. Omfattningen av samarbetet inom högre utbildning är dock blygsam i jämförelse med Erasmusprogrammet. Tempus är ytterligare ett EU-finansierat samarbetsprogram inom högre utbildning. Lärare och administratörer vid lärosäten i kan få stöd för samarbete med lärosäten i staters samvälde (OSS , , , , , , , , , , och ), på västra samt i MEDA-länderna (, , , , , , , , och ). Syftet är att stödja den demokratiska utveck- lingen i partnerländerna. Samarbetet kan innebära t.ex. individuell mobilitet eller projekt som rör kursutveckling och institutions- uppbyggnad. Programmets omfattning har dock minskat i och med . är EU:s senaste mobilitetsprogram som startade . Den beslutade programperioden löper . Ett viktigt mål för programmet är att stärka den europeiska utbildningens konkurrenskraft i världen. Programmet är avsett för studenter och lärare från länder utanför EES-området. Målet för programmet, och även dess innehåll, ansluter därmed väl till Bologna- och Lissabonprocesserna. Grundstenen i programmet är att lärosäten inom EU går samman i ett konsortium och utarbetar ett gemensamt masterprogram om minst ett och högst . Programmet skall leda fram till en erkänd gemensam examen eller dubbla examina. Till programmen rekryteras sedan framför allt studenter från länder utanför EES-området, men även studenter från länder inom EES kan delta. Det är dock bara studenter från icke EES- länder som kan komma i fråga för de stipendier programmet innehåller. Det kommer även att vara möjligt att genom stipendier låta lärare från s.k. tredje land delta som lärare i de kurser som erbjuds. Konsortierna kan också få stöd för samarbeten med lärosäten i tredje land. Inom EU har hinder för en ökad student- och lärarmobilitet lyfts fram, särskilt i arbetet för att underlätta rörligheten inom gemenskapen. I den rekommendation om rörlighet inom gemenskapen för studerande, personer som genomgår yrkesinriktad utbildning, volontärer, lärare och utbildare som antogs (2001/613/EG) uppmanas medlemsländerna att avlägsna rättsliga och administrativa hinder för rörlighet. Rekommendationen är inte bindande och medlemsländerna väljer vilka av de åtgärder som finns nämnda som skall implementeras. Åtgärder som särskilt gäller studerande i högre utbildning handlar t.ex. om att erkänna studier utomlands, att se till att studenter omfattas av hälso- och sjukvårdsförsäkring samt att förbättra information om möjligheterna till mobilitet. Åtgärder som särskilt gäller lärare är t.ex. att inrätta vikariat- system, att främja en europeisk dimension i lärares yrkesmiljö och att erfarenhet av europeisk rörlighet skall ses som en del i lärares befordringsgång. Medlemsländerna skall rapportera till Europeiska kommissionen i vilken mån dessa åtgärder har implement- erats. En svensk rapport lämnades till kommissionen (Swedish report on the implementation of the Recommendation on the mobility of students, persons undergoing training, volunteers, teachers and trainers, dnr U2003/2708/IS). Framtida rapporteringar förväntas ske inom ramen för arbetet med Lissabonprocessen, där ökad mobilitet är ett av de tretton delmålen. Den s.k. Köpenhamnsprocessen avser ett närmare europeiskt samarbete på yrkesutbildningsområdet. Arbetet utgår från en deklaration som 31 europeiska utbildningsministrar och representanter för arbetsmarknadens parter antog i . Processen har skapats efter en uppmaning från om att en motsvarighet till Bolognaprocessen borde komma till stånd på yrkesutbildningsområdet. Köpenhamnsprocessen innehåller främst insatser för att -öka tydligheten och jämförbarheten i yrkesutbildningssystemen i på grundläggande nivå, -främja erkännande av studiemeriter erhållna i andra europeiska länder, och -höja kvaliteten i yrkesutbildningen. Köpenhamnsprocessens prioriteringar uppdaterades i den s.k. Maastrichtkommunikén . Arbetet inom Köpenhamns- processen har resulterat i ett beslut om , som är en meritportfölj som kan användas för att samla olika nationella och europeiska meritdokument, rådsslutsatser om kvalitetssäkring inom yrkesutbildning, rådsslutsatser om principer för validering av icke- formellt och informellt lärande och en resolution om livslång vägledning. Tillägg till slutbetyg från gymnasieskolans yrkesinriktade program och inriktningar, s.k. Certificate Supplement, har också utvecklats inom som ett resultat av EU-samarbetet. Detta tillägg är ett av de fem dokument som ingår i den nya Europassportföljen och motsvarar det s.k. Diploma Supplement inom högre utbildning (se avsnitt 5.3.4). I anslutning till Köpenhamnsprocessen går arbetet vidare med att skapa en europeisk referensram för kvalifikationer som skall gälla all yrkesutbildning från gymnasium till högre utbildning. Som en del av denna referensram finns ambitionen att utveckla ett system för överföring av studiemeriter inom yrkesutbildning. Erkännande av examensbevis för yrkesarbete i andra länder Fri rörlighet på arbetsmarknaden, såväl för arbetstagare som för egna företagare, är en av hörnpelarna inom EU. För att möjliggöra denna fria rörlighet har vissa direktiv som gäller erkännande av examina antagits på EU-nivå. Dessa direktiv omfattar enbart reglerade yrken, dvs. yrken för vilka det krävs en viss examen eller annan kvalifikation, t.ex. legitimation, för att få arbeta i yrket. Flertalet direktiv gäller enskilda yrken, såsom läkare och sjuksköterska, och garanterar att den som har behörighet eller legitimation för ett visst yrke i sitt hemland, också har rätt att utöva detta yrke i övriga medlemsländer. För övriga yrken regleras rätten att utöva yrket genom två generella direktiv (89/48/EEG och 92/51/EEG). Huvudprincipen är att om en person har laglig rätt att utöva ett visst yrke i sitt hemland, oavsett om yrket är reglerat i hemlandet eller inte, har han eller hon också rätt att utöva samma yrke i ett annat medlemsland om yrket är reglerat där. Om yrket inte är reglerat i hemlandet är det den sökandes examensbevis som utgör grunden för bedömningen. För tillträde till yrken som inte är reglerade finns inte någon reglering om ömsesidigt erkännande på EU-nivå. Det finns inte heller några direktiv avseende s.k. akademiskt erkännande, t.ex. erkännande för att kunna få studier utomlands tillgodoräknade vid fortsatta studier i hemlandet.