prop · GS03162 · 2005-06-14 00:00:00 — Tvärtom framhåller såväl utredningen som flera remissinstanser att svensk forskarutbildning håller en hög nivå och att svenska doktorer är väl sedda utomlands. gjorde bedömningen att med en treårig forskarutbildning som bygger på en tvåårig masterexamen kan minst samma kvalitet som i dagens system uppnås. Många remissinstanser delar den bedömningen, men många har också allvarliga invändningar. Även många av dem som kan tänka sig en treårig forskarutbildning eller inom vissa ämnen förordar att man går försiktigt fram. påpekar att redan nuvarande studietid har varit svår att förverkliga inom många områden. Det bör också betonas att det förekommer såväl treåriga som fyraåriga forskarutbildningar inom det europeiska utbildningsområdet och att det inte finns någon överenskommelse inom Bolognaprocessen om att forskarnivån skall vara treårig. Mot denna bakgrund anser regeringen att den svenska forskarutbild- ningens längd inte bör anges till . Det bör vara fortsatt möjligt med motsvarande fyra års sammanhängande heltidsstudier för doktorsexamen. Som redan nämnts är det dock angeläget att den sammanlagda studietiden inte blir för lång, och den som avlägger masterexamen bör därför normalt kunna räkna sig av masterutbildningen till godo om hon eller han fortsätter till studier på forskarnivå inom samma område eller inriktning vid samma eller ett annat lärosäte. Regeringen vill inte se en utveckling där det i normalfallet krävs totalt studier för att nå doktorsexamen. Den ordning som regeringen förordar och som utvecklas närmare i avsnitt 8.5 innebär således att den avancerade nivån och forskarnivån i viss mån överlappar varandra. Också i många andra länder finns en nära koppling mellan master- och doktorsnivån. Licentiatexamens roll i en förändrad examensstruktur Överlappningen mellan avancerad nivå och forskarnivå föranleder också överväganden i frågan om licentiatexamens plats i den framtida examensstrukturen. Regeringen instämmer i utredarens och flera av remissinstansernas bedömning att behovet av licentiatexamen, som nästan helt saknar internationell motsvarighet, minskar med införandet av den nya masterexamen. Införandet av licentiatexamen motiverades bl.a. med behovet av en nivå mellan grundutbildning och doktorsexamen liknande masterexamen i andra länder. Den avancerade nivån är avsedd att fylla just detta behov. Masterexamen bör kunna ligga nära, om än inte alltid helt motsvara, licentiatexamen. Som utvecklas närmare i avsnitt 8.5 bör masterexamen även kunna avläggas efter en etapp i forskarutbildningen av dem som påbörjar forskarutbildningen föregående studier. är licentiatexamen väl etablerad nationellt, särskilt inom det tekniska området, där mer än hälften av alla licentiatexamina avläggs. Inom teknikvetenskap avläggs nästan lika många licentiat- examina som doktorsexamina, och av dem som avlägger doktorsexamen inom tekniskt vetenskapsområde har tidigare avlagt licentiatexamen. För många företag som finansierar industri- doktorander har varit att binda sig för, och licentiat- examen har då kunnat fylla en funktion i det sammanhanget. Synpunkter från det tekniska området har dock endast i begränsad utsträckning inkommit bland remissyttrandena. Remissinstanser som avvisat utredningens förslag avseende forskarutbildningens längd och i stället förordat projektgruppens förslag har i många fall inte kommenterat licentiatexamen särskilt. Sammantaget anser regeringen därför att det inte finns under- lag för något nytt ställningstagande angående licentiatexamen. Tillstånd att utfärda examina Regeringens förslag: Regeringen beslutar vid vilka högskolor som examina på grundnivå respektive avancerad nivå får avläggas och om återkallelse av tillstånd att utfärda examina på dessa nivåer. Regeringen får meddela föreskrifter om att någon annan myndighet får besluta i dessa frågor. Regeringens bedömning: Tillstånd att utfärda masterexamen bör ges till statliga universitet, statliga högskolor med vetenskapsområde och enskilda utbildningsanordnare som har tillstånd att utfärda doktors- och licentiatexamina inom ett vetenskapsområde. gäller övriga högskolor och enskilda utbildningsanordnare bör de efter ansökan, prövning av den vetenskapliga kvaliteten och godkännande ges rätt att utfärda masterexamen. bör besluta om tillstånd avseende högskoleexamen, kandidatexamen, magisterexamen, konstnärliga examina och Samma myndighet som beslutar om tillstånd att utfärda respektive examen bör besluta om återkallande av tillstånd. Projektgruppens förslag: Projektgruppen anser att universitet och högskolor med offentlig huvudman, som har generell rätt att utfärda magisterexamen, bör ges rätt att utfärda masterexamen med en omfattning om 40 poäng. 80 poäng bedömer projektgruppen dock att lärosäten med offentlig huvudman som inte har det vetenskapsområde inom vilket de avser utfärda masterexamen, kommer att behöva prövas för Lärosäten med offentlig huvudman som saknar vetenskapsområde bör också kunna prövas av Högskole- verket för examensrätt för masterexamen om 80 poäng. föreskriver dock vilka examina som får avläggas vid lantbruks- Remissinstanserna: bedömer att förslagen om examensrättsprövning för masterexamen om 40 eller 80 poäng samt examensrättsprövningar som rör enskilda utbildningsanordnare sannolikt innebär ett stort antal ansökningar. Det är enligt verket tveksamt att genomföra examensrättsprövningar i den utsträckning förslaget kan leda till och verket förbehåller sig rätten att bedöma när examensrättsprövning Flera högskolor anser att rätt att utfärda magisterexamen bör överföras till rätt att utfärda masterexamen på alla eventuella nivåer och att skall ha möjlighet att dra tillbaka rättigheterna. anser att endast lärosäten med examensrätt inom forskarutbildningen bör inneha examensrätt för tvåårig masterexamen för att bibehålla kvaliteten. Högskolan på anser att det blir naturligt att i uppbyggnaden av masterprogram samarbeta med andra lärosäten. De konstnärliga högskolorna i nämner i sina remissvar att de förutsätter att de skall få examensrätten för den tvååriga master- poängterar att de konstnärliga högskolor som inte ingår i måste ges möjlighet att examinera masterexamen på 80- poängsnivån trots att de inte har rätt att ge doktorsexamen. i menar att endast i undantagsfall bör fokus i masterutbildningen inom operaområdet ligga på forskningsförberedelse. Skälen för regeringens förslag och bedömning Enligt 1 kap. 11 § högskolelagen (1992:1434) ankommer det på att besluta vid vilka universitet och högskolor med offentlig huvudman som examina inom grundläggande högskole- utbildning får avläggas. Regeringen föreskriver dock vilka examina som får avläggas vid . Ett tillstånd att utfärda examina får lämnas bara om utbildningen uppfyller de krav som ställs på grundläggande högskoleutbildning enligt 1 kap högskolelagen och de särskilda krav som regeringen föreskriver. De krav som regeringen har fastställt är de beskrivningar för samtliga examina inom grundläggande högskoleutbildning som finns i examensordningen, bilaga 2 till högskole- förordningen (1993:100) och i bilagan till förordningen (1993:221) för . För tillstånd att utfärda examina skall det dessutom enligt högskolelagen i ett rikstäckande perspektiv finnas ett allmänt intresse av att examina får utfärdas. Enligt lagen (1993:792) om tillstånd att utfärda vissa examina beslutar regeringen om tillstånd för enskilda utbildningsanordnare att utfärda examina som regeringen meddelat föreskrifter om med stöd av högskolelagen. Enligt 1 kap. 11 a § i högskolelagen gäller vidare att om det inte längre finns förutsättningar enligt 11 § att inom grundläggande högskole- utbildning utfärda en generell examen i ett visst huvudämne eller med en viss inriktning eller en yrkesexamen, skall anmoda högskolan att avhjälpa bristerna. Finns bristerna helt eller till väsentlig del kvar efter den tiden, får besluta att högskolan inte längre får utfärda en sådan examen som bristerna avser. Frågor om återkallande av examenstillstånd avseende lantbruks- universitet avgörs av regeringen. Därvid får regeringen ta hänsyn också till om det i ett rikstäckande perspektiv finns ett allmänt intresse av att examina får utfärdas vid . Examina inom forskarutbildning får enligt 1 kap. 12 § högskolelagen avläggas vid universiteten. Vid andra högskolor får sådana examina avläggas inom de vetenskapsområden som finns vid högskolan med stöd av beslut enligt 2 kap. 5 § i samma lag. Av denna bestämmelse framgår att beslut om att ett vetenskapsområde skall finnas vid en högskola får fattas om grundutbildning och forskning vid högskolan har en sådan kvalitet och omfattning inom vetenskapsområdet att forskarutbildning kan bedrivas på en hög vetenskaplig nivå. Universiteten har tillstånd att utfärda samtliga generella examina. Samtliga högskolor med offentlig huvudman har generellt tillstånd att utfärda kandidatexamen och magisterexamen med ämnesbredd. beslutade att samtliga högskolor borde kunna prövas för generellt tillstånd att utfärda magister- examen, dvs. ett tillstånd att utfärda magisterexamen med såväl ämnesbredd som ämnesdjup. att prövningsförfarandet borde gälla och att samtliga lärosäten därefter borde kunna ges en generell rätt att utfärda magisterexamen utan föregående prövning. har beslutat att ge 15 högskolor generellt tillstånd att utfärda sådana examina. Bland de enskilda utbildningsanordnarna har i , Stiftelsen och Stiftelsen generellt tillstånd att utfärda magisterexamen. Härutöver har för tillstånd att utfärda magisterexamen i omvårdnad (med ämnesdjup) och Stiftelsen för tillstånd att utfärda magisterexamen i socialt arbete (med ämnesdjup). Tre nivåer inom högre utbildning och införandet av masterexamen I denna proposition i avsnitt 6.2.1 föreslås att den svenska högre utbildningen skall ges på grundnivå, avancerad nivå och forskarnivå. Begreppet grundläggande högskoleutbildning i högskolelagen utgår. Det föreslås vidare att examina inom den högre utbildningen skall avläggas på grundnivå, avancerad nivå eller forskarnivå. Förslaget föranleder förslag till ändringar i lagen om tillstånd att utfärda vissa examina. Detta kräver även ändring i högskolelagens regler om beslut om examens- tillstånd. I anslutning till förslaget att den högre utbildningen skall ges på grundnivå, avancerad nivå och forskarnivå, lämnas också förslag om att det för de tre nivåerna skall finnas bestämmelser i högskolelagen för respektive nivå om vilken utgångsnivå som skall gälla och vad som i övrigt karaktäriserar utbildningen på den aktuella nivån. Den föreslagna beskrivningen för utbildning på grundnivå är densamma som gäller för dagens grundläggande högskoleutbildning. Utbildning på avancerad nivå skall väsentligen bygga på de kunskaper som studenterna får inom utbildning på grundnivå eller motsvarande kunskaper. Utbildning på denna nivå skall innebära fördjupning av studenternas kunskaper, färdigheter och förmågor i förhållande till högskoleutbildning på grundnivå. På den avancerade nivån skall ställas ytterligare krav på utbildningen i förhållande till utbildning på grundnivå. Utbildning på den föreslagna avancerade nivån, och särskilt utbildning som leder till masterexamen, bör enligt regeringens bedömning anknyta mera till utbildning på forskarnivå än vad som är fallet med den grundläggande högskoleutbildningen och magisterexamen. I denna proposition i avsnitt 6.6 gör regeringen också bedömningen att det i examensbilagorna bör finnas dels två generella examina på grundnivå, högskoleexamen och kandidatexamen, dels två generella examina på avancerad nivå, magisterexamen och den nya masterexamen. Högskoleexamen, kandidatexamen och magisterexamen finns men bör förändras avseende bl.a. mål och omfattning. Masterexamen däremot blir om den införs en nyhet i examensbilagorna. Den beskrivs i avsnitt 6.6.2. Där poängteras den nära anknytningen till forskar- utbildningen. En viktig aspekt som påpekas där är att utbildning som leder till en masterexamen bör vara utformad så och ha ett sådant innehåll att det finns goda förutsättningar för tillgodoräknande av delar av masterutbildningen i forskarutbildning. Kraven på dagens magister- examen och den här aviserade masterexamen är därför inte jämförbara. Regeringen beslutar, som tidigare nämnts, om vetenskapsområde. beslutade , i enlighet med regeringens förslag i propositionen Högskolans ledning, lärare och organisation (prop. 1996/97:141, bet. 1997/98:UbU3, rskr. 1997/98:12), att resurser för forskning och forskarutbildning skall ges till fyra vetenskapsområden i stället för till fakulteter. Rätten att anordna forskarutbildning och utfärda examina inom denna knöts också till dessa vetenskapsområden. En högskola som inte är ett universitet skulle enligt beslutet kunna ansöka hos om rätt till ett eller flera vetenskapsområden, och ett sådant beslut skulle kunna meddelas om högskolan har grundutbildning och forskning av sådan kvalitet och omfattning att forskarutbildning av hög vetenskaplig kvalitet kan bedrivas inom ett vetenskapsområde. Innan de nya bestämmelserna hade trätt i kraft beslutade dock i enlighet med regeringens förslag i budgetpropositionen (prop. 1998/99:1, utg. omr. 16) att regeringen och inte skulle besluta om en högskola skulle tilldelas vetenskapsområde. Skälet var att ett tydligare samband mellan beslutet om vetenskapsområde och tilldelningen av resurser för forskarutbildning inom området uppnås om regeringen, som skall göra en samlad bedömning av behovet av forskning och forskarutbildning, beslutar om vetenskapsområden och föreslår vilka resurser som skall anvisas det området. Regeringen förtydligade i budgetpropositionen (prop. 1999/2000:1, utg. omr. 16) att en högskola kan tilldelas vetenskaps- område enbart om det, förutom att kvalitetskriterierna är uppfyllda, även finns statsfinansiella förutsättningar för detta och att det ligger i linje med regeringens forskningspolitiska bedömning. Samma sak gäller för inrättandet av nya universitet. Regeringen har i propositionen Forskning för ett bättre liv (prop. 2004/05:80, avsnitt 4.5.2) uttalat att det svenska högskolesystemet bör utvecklas mot samarbeten vad gäller såväl verksamhet som beslutsorgan. En sådan struktur främjar bättre svensk forsknings och forskarutbildnings kvalitet än en utökning av antalet universitet och högskolor med vetenskapsområde. Samarbeten ger förutsättningar för ett effektivt resursutnyttjande. Masterexamen blir, såsom den beskrivs i denna proposition, en ny examen som ger helt nya möjligheter för lärosäten att utforma konkurrenskraftiga utbildningar av hög kvalitet som angränsar till forskarutbildning och förbereder för yrken som kräver en kvalificerad kompetens, bl.a. för forsknings- och utvecklingsarbete. Ett sådant utbildningsalternativ behöver att utvecklas och mogna fram. Det krävs starka miljöer för att klara denna uppgift. Regeringen vill peka på att det i examensbeskrivningen för masterexamen bör ställas höga kvalitets- och nivåkrav. Det kommer enligt regeringens bedömning ofta att krävas en stor kraftsamling för att nå upp till dessa krav och en sådan satsning får inte innebära att övrig utbildning vid den blir eftersatt med sänkt kvalitet som resultat. Ur ett studentperspektiv är det viktigt att den högre utbildningen fortsatt håller en hög kvalitet på alla nivåer. Det är regeringens uppfattning att det även för en positiv utveckling av masterexamen är viktigt att lärosäten söker samarbeten som innebär ett effektivt resursutnyttjande. Regeringen kommer att noga följa utvecklingen av masterutbildningen. Införandet av den avancerade nivån, såsom den beskrivs i denna proposition, och den nya masterexamen som nära anknyter till forskar- utbildningen och skall kunna vara forskningsförberedande, innebär enligt regeringens uppfattning att tillstånd att utfärda denna examen bör ges till universiteten, de högskolor som har vetenskapsområde inom det aktuella området och enskilda utbildningsanordnare som har tillstånd att utfärda doktors- och licentiatexamina inom ett vetenskapsområde. Det är rimligt att högskolor och enskilda utbildningsanordnare utan examenstillstånd för forskarexamina bör kunna prövas för tillstånd att utfärda masterexamen inom vissa profilområden där lärosätet eller utbildningsanordnaren har särskilt goda förutsättningar. Det finns enskilda utbildningsanordnare som ger masterexamen, en examen som regeringen inte meddelat föreskrifter om. Efter ett införande av masterexamen i examensbilagorna gäller för dessa utbildningsanordnare att de om högst , om regeringen medger det, kan få ge denna examen utan examens- tillstånd. Detta regleras i 9 § i lagen (1993:792) om tillstånd att utfärda vissa examina. Bemyndigande för beslut om examenstillstånd I gällande lydelse av 1 kap. 11 § högskolelagen (1992:1434) ges en myndighet, , direkt i lagtext rätt att besluta om var examina får avläggas. Regeringen föreslår att lagregeln om vem som beslutar om examenstillstånd utformas så att regeringen ges rätt att besluta om detta. Regeringen föreslås dock få meddela föreskrifter om att någon annan myndighet får besluta i dessa frågor, dvs. vid vilka högskolor som examina på grundnivå respektive avancerad nivå får avläggas. Regeringen skall fortsatt meddela föreskrifter om vilka examina som får avläggas vid . Ändringen bör inte innebära att det i praktiken sker en begränsning i förhållandet till den beslutsrätt som har . Om den nya utbildnings- och examensstruktur som presenteras i detta kapitel införs, bör genom regeringens föreskrifter ges rätt att fatta beslut om examenstillstånd avseende högskoleexamen, kandidatexamen, magisterexamen, konstnärliga examina (vilka beskrivs i avsnitt 6.7) och yrkesexamina. Regeringens bedömning föranleder i sig ingen förändring avseende lärosätenas nuvarande tillstånd att utfärda ovanstående examina. Regeringen avser att överväga förutsättningar och former för prövning efter ansökan av tillstånd att utfärda masterexamen för högskolor och enskilda utbildningsanordnare utan tillstånd att utfärda doktors- och licentiatexamina inom ett vetenskapsområde. Det bör då övervägas Prop. 2004/05:162 vilken myndighet som skall fatta beslutet. Oavsett om det är regeringen eller , bör beslut föregås av kvalitetsprövning. Ett sådant senare ställningstagande möjliggörs av det föreslagna bemyndigandet. Den myndighet som fattar beslut om tillstånd att utfärda examen skall vara densamma som beslutar om ett eventuellt återkallande av detta tillstånd. Någon ändring i lagen om tillstånd att utfärda vissa examina föreslås inte i fråga om vem som skall besluta om tillstånd för enskilda utbildningsanordnare att utfärda examina. I avsnitt 6.7 gör regeringen bedömningen att det bör införas en särskild examenskategori för konstnärliga examina enligt samma struktur som för de generella examina. De fyra examina i denna kategori bör vara konstnärlig högskoleexamen, konstnärlig kandidatexamen, konstnärlig magisterexamen och konstnärlig masterexamen. Det finns inget särskilt konstnärligt vetenskapsområde och de krav som bör ställas upp för konstnärlig masterexamen bör, liksom för de övriga konstnärliga examina, i första hand ta hänsyn till det konstnärliga områdets särarter och inte primärt ta sikte på en nära koppling till forskarutbildning. Det finns inget skäl för regeringen att för denna examen göra samma avvägningar som bör göras avseende masterexamen, och det är regeringens uppfattning att bör fatta beslut om tillstånd för statliga universitet och högskolor att utfärda konstnärlig masterexamen, liksom övriga konstnärliga examina. Ovan sagda innebär inte att det inte skulle finnas möjligheter att tillgodoräkna utbildning inom ramen för en konstnärlig examen för utbildning på forskarnivå, om högskolan gör en sådan bedömning. Enligt nuvarande bestämmelser som beskrivs i detta avsnitt gäller att om det inte längre finns förutsättningar att inom grundläggande högskoleutbildning utfärda en generell examen i ett visst huvudämne eller med en viss inriktning eller en yrkesexamen, kan examenstillståndet återkallas. Mot bakgrund av bedömningen i avsnitt 6.7 att det bör införas en ny examenskategori, konstnärliga examina, bör denna bestämmelse ses över så att det finns möjlighet att återkalla examenstillståndet också för dessa examina. I avsnitten 6.3 och 6.6 gör regeringen bedömningar avseende examensbeskrivningar, bl.a. hur fördjupningskravet bör formuleras för generella examina utan att begreppet huvudämne anges i högskoleförordningen. Även mot denna bakgrund kan regeringen få anledning att senare återkomma till frågan om utformningen av den bestämmelse i högskolelagen som reglerar återkallande av examens- tillstånd. Examensbenämningar och deras översättning Regeringens bedömning: I ett examensbevis bör lärosätet ange examensbenämningen. En examensbenämning bör bestå av examen i enlighet med vad som anges i bilaga 2 till högskoleförordningen (1993:100) och i bilagan till förordningen (1993:221) för samt ett för- eller efterled, som anger examens inriktning. Lärosätet bör bestämma vilka för- eller efterled som skall användas. För vissa examina bör det ställas särskilda krav i examensbeskrivningen på angivande av inriktning i examensbeviset. kandidatexamen bör byta namn till juristexamen. Projektgruppens förslag: Överensstämmer med regeringens bedömning. Remissinstanserna: De flesta remissinstanser framför inga invändningar mot projektgruppens förslag. och menar dock att det kan finnas behov av att på nationell nivå besluta om hela examensbenämningen och dess översättning. Annars kan översättningarna som används ändå komma att variera. menar emellertid att en sådan ordning kan begränsa utvecklingen av nya utbildningsprogram och stödjer därför projektgruppens förslag. och framför att det finns risk för att av för- och efterled blir alltför stor, och att det därför finns ett behov av en tydligare central styrning av examensbenämningarnas användning i förhållande till utbildningarnas innehåll. anför att en central samordning av examensbenämningarna behövs för att upprätthålla kvaliteten på benämningarna och att samordning inte är det samma som reglering. I fråga om juris kandidatexamen stöder flera remissinstanser som uttalat sig förslaget. menar emellertid att det nya namnet på den nuvarande juris kandidatexamen bör fastställas i dialog med de universitet som har juridisk fakultet. menar att juris kandidatexamen har lång hävd och att möjligheterna till missförstånd beträffande den examens innebörd torde vara små. och kandidatstuderandes riksorganisation () påpekar att möjligheten för lärosäten som inte har juris kandidatexamen, efter det föreslagna namnbytet kan komma att utfärda kandidatexamen med juris som förled. Detta skulle kunna leda till förväxlingar. menar därför att kandidatexamen i juridik bör benämnas kandidatexamen i rättsvetenskap. Stiftelsen avstyrker förslaget då högskolan menar att detta skulle få som konsekvens att lärosäten utan tillstånd att utfärda juris kandidatexamen inte längre skulle ha möjlighet att utfärda generella examina med juridisk inriktning och att personer med sådan examen inte längre skulle ha rätt att kalla sig jurister. Skälen för regeringens bedömning: Frågan om examensbenämningar måste ses i förhållande till de strukturförändringar som regeringen anser bör genomföras i examensordningen, bilaga 2 till högskoleförordningen (1993:100) och i bilagan till förordningen (1993:221) för Prop. 2004/05:162 med målsättningen att få en så tydlig examens- struktur som möjligt. Regeringen anser som framgår i avsnitt 6.3 att det även fortsättningsvis bör anges i examensbeskrivningen att det av examensbeviset skall framgå vilken inriktning en generell examen och vissa yrkesexamina har. Denna bedömning är en utgångspunkt för frågan om examensbenämningar på svenska. I propositionen Universitet och högskolor frihet för kvalitet (prop.