prop · GS03170 · 2005-05-31 00:00:00 — Paragrafen motsvarar nuvarande 10 kap. 11 § UtlL. Bestämmelser om straff m.m. Kapitlet motsvarar i huvudsak nuvarande 10 kap. UtlL Paragrafen motsvarar nuvarande 10 kap. 1 § UtlL. Paragrafen motsvarar nuvarande 10 kap. 4 § UtlL. Paragrafen motsvarar nuvarande 10 kap. 1 a § första stycket UtlL. Paragrafen motsvarar nuvarande 10 kap. 1 b § UtlL. Paragrafen motsvarar nuvarande 10 kap. 1 a § andra stycket UtlL. Paragrafen motsvarar nuvarande 10 kap. 2 § UtlL med den ändringen att bestämmelsen inte straffsanktionerar föreskrifter på lägre nivå än förordning. Paragrafen motsvarar nuvarande 10 kap. 3 a § UtlL. Paragrafen motsvarar nuvarande 10 kap. 2 a § UtlL. Paragrafen motsvarar nuvarande 10 kap. 5 § UtlL. Paragrafen motsvarar förslaget till ändrad lydelse av nuvarande 10 kap. 6 § UtlL i prop. 2004/05:135 Utökade möjligheter att förverka utbyte av och hjälpmedel vid brott m.m. Paragrafen motsvarar nuvarande 10 kap. 6 a § UtlL. Med fartyg avses inte luftfartyg, jfr prop. 1993/94:52 s. 16 f. Paragrafen motsvarar nuvarande 10 kap. 7 § och 8 § första stycket sista meningen UtlL. Paragrafen motsvarar nuvarande 10 kap. 8 § första stycket UtlL. Paragrafen motsvarar nuvarande 10 kap. 8 § andra stycket UtlL. 21 kap. Tillfälligt skydd Detta kapitel motsvarar helt 2 a kap. UtlL. Kapitlet har placerats mot slutet av den nya utlänningslagen för att markera att bestämmelserna i kapitlet är avsedda att tillämpas endast i en undantagssituation. Paragrafen motsvarar nuvarande 2 a kap. 1 § UtlL och är av upplysningskaraktär. Den upplyser om att de särskilda bestämmelser som behövts för att genomföra EG-direktivet finns samlade i detta kapitel. I övrigt gäller utlänningslagens övriga regler i tillämpliga delar även vid tillfälligt skydd. Paragraferna motsvarar nuvarande 2 a kap. 29 §§ UtlL. I yttrandet över lagrådsremissen Uppehållstillstånd för tribunalvittnen, beslutad (UD2005/15652/MAP), har Lagrådet kompletterat sitt yttrande över förslaget till ny instans och processordning i utlännings- och medborgarskapsärenden. Tredje stycket i 4 § har med en mindre justering formulerats enligt Lagrådets förslag. Någon ändring i sak är inte avsedd. Paragrafen saknar motsvarighet utlänningslag. Den är en upplysningsbestämmelse som anger att är första instans i frågor om tillfälligt skydd. Besluten överklagas i samma ordning som andra beslut av . Kapitlet motsvarar i huvudsak 12 kap. UtlL. Bestämmelsen i 12 kap. 2 § UtlL om diplomater m.fl. har dock förts till 2 kap. 10 §. Paragrafen motsvarar nuvarande 12 kap. 1 § UtlL. Paragraferna motsvarar nuvarande 12 kap. 35 §§ UtlL. 24.2Förslaget till lag om ändring i lagen (1991:572) om särskild utlänningskontroll Med den begränsning av rätten att överklaga som föreslås i 2 a § blir, som Lagrådet påpekat, 26 § överflödig. Den bestämmelsen bör därför upphöra. Ändringen i paragrafen är en konsekvens av att en ny utlänningslag införs. Ändringen i första stycket innebär att fattar beslut i första instans i utvisningsärenden enligt denna lag. Av 2 a § framgår att beslut kan överklagas till regeringen. Andra stycket är oförändrat i sak. I paragrafen har dessutom i förtydligande syfte ersatts av Säkerhetspolisen. Paragrafen är ny. Av första stycket framgår att beslut i fråga om utvisning får överklagas till regeringen. I stycket anges även att för att beslut av förvaltningsmyndighet enligt denna lag skall kunna överklagas krävs att det anges i lagen. Av bestämmelsen följer att även beslut i fråga om utvisning efter omprövning får överklagas. I 10 § andra stycket anges att beslut om utvisning och förordnande om inhibition skall omprövas under vissa förutsättningar. Av 2 a § följer vidare att beslut med anledning av en begäran om att få ett verkställt utvisningsbeslut upphävt, överklagas till regeringen. Ett beslut om utvisning skall förenas med ett återreseförbud (4 §). Ett sådant förbud kan tas upp till prövning i samband med att utvisningsbeslutet överprövas. Det kan dock inte överklagas särskilt. I andra stycket anges att även Säkerhetspolisen får överklaga beslut. Utlänningens rätt att överklaga framgår av 22 § förvaltningslagen (1986:223). Att och Säkerhetspolisen är motparter till utlänningen vid överklagande framgår av tredje stycket. Bestämmelsen har förtydligats efter påpekande från Lagrådet genom att både handläggningen vid Migrationsöverdomstolen och regeringen uttryckligen anges. Det saknas därvid anledning att som i lagrådsremissen särskilt reglera frågan om partställning i regeringen genom att i 10 § fjärde stycket och 11 § tredje stycket hänvisa till 2 a §. Vid handläggningen hos gäller förvaltningslagen (1986:223). Det innebär att överklagandet ges in till som prövar om det kommit in i rätt tid enligt 24 § förvaltningslagen samt omprövar beslutet enligt 27 § samma lag. I första stycket föreskrivs att när ett beslut i fråga om utvisning överklagas skall överlämna handlingarna i det överklagade ärendet till Migrationsöverdomstolen. Det uppställs krav på att överlämnandet skall ske skyndsamt. Att beslut i fråga om utvisning får överklagas till regeringen framgår av 2 a §. Migrationsöverdomstolen skall yttra sig i ärendet och lämna över handlingarna i ärendet till regeringen för avgörande. Detta framgår av andra stycket. Enligt tredje stycket skall domstolen framförallt yttra sig över om det föreligger verkställighetshinder. Beträffande frågan om vad domstolen skall yttra sig över är bestämmelsen utformad enligt Lagrådets synpunkter. Lagrådet har anfört att det måste ses som en självklarhet att en domstols yttrande i här aktuellt sammanhang inriktas på det som är väsentligt för beslutsmyndighetens prövning och att domstolen behandlar ärendet utifrån alla de aspekter som är kända för domstolen. Det saknas därför anledning att i paragrafen särskilt föreskriva att domstolen skall yttra sig över samtliga omständigheter av betydelse i ärendet. Yttrandet är bindande i den del det avser verkställighetshinder, om domstolen kommit fram till att sådana hinder föreligger. I paragrafen anges vilka bestämmelser i utlänningslagen (2005:000) som är tillämpliga i ärenden enligt denna lag. I första stycket föreskrivs att det är obligatoriskt att hålla muntlig förhandling vid Migrationsöverdomstolen när ett utvisningsbeslut har överklagats. I andra stycket föreskrivs att utlänningen skall höras vid förhandlingen. Enligt tredje stycket kan även andra höras. Det är Migrationsöverdomstolen som bestämmer vem som skall höras. Att Säkerhetspolisen och är utlänningens motparter i Migrationsöverdomstolen vid överklagande framgår av 2 a §. Med hänsyn till att ärendena enligt denna lag kommer att handläggas i den för förvaltningsrättsliga ärenden normala ordningen saknas anledning att behålla övriga delar av nuvarande paragraf. I bestämmelsen har lagts till att även såsom part skall lämna de upplysningar som behövs för att genomföra förhandlingen. Dessutom har i förtydligande syfte ersatts av Säkerhetspolisen. Med hänsyn till att ärendena enligt denna lag kommer att handläggas i den för förvaltningsrättsliga ärenden normala ordningen saknas anledning att behålla nuvarande första samt tredje till femte styckena. Åldersgränsen i första stycket har höjts till . Andra stycket är oförändrat. Paragrafen är ny. I första stycket har intagits ett förtydligande med innebörd att det är Säkerhetspolisen som svarar för verkställigheten av förvarsbeslut enligt denna lag. I andra stycket föreskrivs att en utlänning som tas i förvar enligt denna lag skall placeras i kriminalvårdsanstalt, häkte eller polisarrest. För barn gäller dock att de endast får placeras i denna typ av lokaler om det föreligger synnerliga skäl. Ett sådant synnerligt skäl kan vara om barnet skulle komma att tas i förvar tillsammans med sin enda vårdnadshavare. Vuxna personer som tas i förvar enligt lagen om särskild utlänningskontroll kan inte placeras i av säkerhetsskäl. Om inte möjligheten finns att placera barn utom , skulle det innebära att barn och förälder i denna situation skildes åt. En annan situation som skulle kunna utgöra ett synnerligt skäl är om ett barn som åldersmässigt närmar sig vuxengränsen misstänks för mycket allvarliga brott mot rikets säkerhet. Vidare föreskrivs i det tredje stycket hur de förvarstagna skall behandlas. Ändringarna i bestämmelsen innebär att det är som skall pröva om ett förvarsbeslut av Säkerhetspolisen skall bestå i de fall Säkerhetspolisen beslutar att en utlänning skall tas i förvar eller ställas under uppsikt och frågan om utvisning ännu inte förts till . Ändringarna i första och andra styckena är följdändringar till den ändrade besluts- och instansordningen. Med beslutande myndighet avses eller, om beslutet har överklagats, regeringen. Även regeringen betecknas således som beslutande myndighet. Detta gäller oavsett om regeringen ändrat eller fastställt beslut. Av andra stycket följer att beslut omprövas av verket och att regeringsbeslut omprövas av regeringen. Dessutom har i förtydligande syfte ersatts av Säkerhetspolisen. Vidare föreskrivs i tredje stycket, som är nytt, att ett yttrande från Migrationsöverdomstolen måste inhämtas vid omprövningen för att ett förordnande om inhibition skall kunna upphävas. Endast om Migrationsöverdomstolen i sitt yttrande kommit fram till att inhibitionsbeslutet kan hävas, får regeringen upphäva det. Fjärde stycket är nytt. I stycket föreskrivs att beslut i fråga om inhibition kan överklagas till regeringen. I enlighet med Lagrådets synpunkter (se kommentaren till 2 a §) följer det nu av 2 a § bl.a. att såväl utlänningen som Säkerhetspolisen kan överklaga beslut i fråga om inhibition. Det behövs därför inte någon hänvisning i stycket till 2 a §. En förutsättning för att beslutet skall kunna överklagas är att det har gått parten emot. När ett beslut har överklagats skall verket lämna över ärendet till Migrationsöverdomstolen som skall yttra sig i enlighet med vad som föreskrivs i 3 §. Om det inte är uppenbart obehövligt skall muntlig förhandling hållas. Ändringarna i första och andra styckena är konsekvensändringar av att beslut om utvisning skall fattas av och överklagas till regeringen. Den myndighet som har beslutat om utvisningen skall också kunna fatta beslut om anmälningsplikt och om att 1922 §§ skall tillämpas på utlänningen. Tredje stycket är nytt. Där föreskrivs att beslut om anmälningsplikt och beslut om att 1922 §§ skall tillämpas får överklagas till regeringen. När ett beslut enligt första stycket överklagas, skall ärendet överlämnas till Migrationsöverdomstolen, som skall yttra sig i ärendet. Detta gäller även sådana fall som avses i andra stycket, dvs. där frågan om avvisning eller utvisning har prövats enligt utlänningslagen. Domstolen skall vidare, om det inte är uppenbart obehövligt, hålla muntlig förhandling. I enlighet med Lagrådets synpunkter (se kommentaren till 2 a §) följer det nu av 2 a § att nämnda paragraf också är tillämplig vid handläggning i regeringen. Det behövs därför inte någon hänvisning i stycket till 2 a §. Ändringen i paragrafen är en konsekvens av att även kan fatta beslut enligt 11 § om anmälningsplikt och om tillämpning av 1922 §§. Vidare har bestämmelsen språkligt justerats genom att begreppet avlägsnande ersatts av avvisning eller utvisning. Ändringarna är konsekvensändringar av att beslut om utvisning skall fattas av och överklagas till regeringen. Med beslutande myndighet avses eller, om beslutet om utvisning har överklagats, regeringen. I paragrafen har dessutom i förtydligande syfte ersatts av Säkerhetspolisen. Ändringen är en konsekvens av att kan fatta beslut om tillämpningen av 1922 §§ enligt 11 §. Bestämmelsen har utformats enligt Lagrådets förslag. Med domstol i detta sammanhang avses förutom även dess överinstanser. Hänvisningen i första stycket till 4 kap. 1 § motsvarar nuvarande hänvisning till 3 kap. 2 § UtlL. Andra stycket är oförändrat. Paragrafen har ändrats som en följd av att inte bara regeringen utan även fattar beslut om utvisning enligt denna lag. Ändringen är en konsekvens av att även kan fatta beslut enligt 11 §. I paragrafen regleras frågor om offentligt biträde i ärenden hos Ändringen innebär att skall pröva sådana Detta gäller alla beslut om offentligt biträde som uppkommer när regeringen är handläggande myndighet, dvs. förordnande, byte och entledigande av offentligt biträde som beslut om ersättning till biträde. Bestämmelserna i 2 a § skall tillämpas också vid överklagande enligt När det gäller frågan om vem som får överklaga ett beslut i fråga om offentligt biträde innebär bestämmelserna inget avsteg från vad som gäller för sådana beslut i allmänhet. Detta innebär bl.a. att beslutet måste ha gått emot den som klagar. Vad som gäller vid överklagande av beslut av och i frågor om offentligt biträde följer av hänvisningen i 5 § till 14 kap. 13 § NUtlL. Att Migrationsöverdomstolens beslut inte kan överklagas följer av de allmänna bestämmelserna om Migrationsöverdomstolen i 16 kap. NUtlL. Övergångsbestämmelserna är utformade med beaktande av Lagrådets Vad som sägs i punkten i 2 innebär att frågor om förvar eller uppsikt handläggs enligt de nya bestämmelserna såväl när dessa är huvudfrågor i överklagade ärenden som när de utgör bifrågor. 24.3 Förslaget till lag om ändring i lagen (2001:82) om svenskt medborgarskap De ändringar som föreslås i lagen om svenskt medborgarskap är en naturlig följd av att det i förslaget till ny utlänningslag föreslås att skall upphöra och att beslut i utlänningsärenden skall överklagas till migrationsdomstol med möjlighet att efter prövningstillstånd få ett ärende prövat av Migrationsöverdomstolen. Samma instansordning bör gälla för ärenden om svenskt medborgarskap och ärenden som prövas enligt utlänningslagen. Det är vidare rimligast att möjligheten till prejudikatbildning avseende dessa två ärendekategorier utformas på samma vis. beslut i medborgarskapsärenden skall alltså överklagas på samma sätt som verkets beslut i utlänningsärenden och i likhet med vad som gäller enligt förslaget till ny utlänningslag skall Migrationsöverdomstolens beslut inte heller i medborgarskapsärenden När det gäller medborgarskapsärenden som är säkerhetsärenden därför att Säkerhetspolisen avstyrkt att medborgarskap beviljas, har regeringen inte funnit skäl att införa förhandling i Migrationsöverdomstolen, såsom i beslut i dessa ärenden överklagas således till regeringen. I likhet med vad som gäller för utlänningsärenden skall det heller inte finnas möjlighet att lämna över ett ärende till regeringen för vägledande beslut. Enligt 21 § får efter ansökan förklaring meddelas att någon är svensk medborgare. Ärenden om förklaring prövas av . Det finns inte skäl att dessa ärenden skall prövas direkt av domstol. De bör därför i stället prövas av . Av 26 § framgår att beslut kan överklagas till migrationsdomstol. I lagförslagen 2.42.17 har endast föreslagits följdändringar med anledning av förslaget till ny utlänningslag. Sammanfattning av betänkandet Ökad rättssäkerhet i asylärenden (SOU 1999:16) En ny instans- och processordning Kommittén anser att förfarandet i utlänningsärenden bör ge betydligt större utrymme för en tvåpartsprocess. Fördelarna blir särskilt tydliga vid muntlig förhandling. En möjlighet till tvåpartsförfarande med muntlig förhandling är enligt kommitténs uppfattning av avgörande betydelse för att tilltron till främst asylprövningssystemet skall kunna förbättras. Kommittén har övervägt om fördelarna med tvåpartsförfarande skulle kunna nås genom förändringar av beslutsfattandet inom . Beslutsfattandet skulle kunna byggas ut genom att en asylnämnd in- rättas hos . Nämnden skulle kunna delta i vissa beslut. Ett förfarande av tvåpartskaraktär skulle kunna åstadkommas genom att olika organ inom verket utreder och fattar preliminärt beslut respektive omprövar beslutet. Omprövningen skulle ske på begäran av den enskilde, efter hänskjutande av den som fattat det preliminära beslutet eller genom automatisk underställning av alla eller vissa beslut om avvisning eller utvisning. Vid omprövningen skulle den som fattat det preliminära beslutet eller en särskild allmän ombudsenhet inom verket få uppträda som motpart till sökanden. För att en sådan modell med omprövning av en asylnämnd inom verket skall vara meningsfull krävs att de två olika verksorganen godtas som skilda intressenter. Kommittén har funnit att modellen inte tillgodoser önskemålet om en tydlig motpart till den enskilde. Omprövning inom samma myndighet tillgodoser inte heller kravet på att en asylansökan skall kunna prövas i två instanser. Ytterligare minst en instans skulle ändå komma att behövas. Modellen kan enligt kommittén inte ersätta ett sådant tydligare tvåpartsförfarande som kännetecknar processen i domstolar. Överprövning i länsrätt och kammarrätt De införda reglerna om tvåpartsprocess i de allmänna förvalt- ningsdomstolarna utgör enligt kommitténs uppfattning en utmärkt före- bild för hur processen i utlänningsärenden bör gå till. Dessa regler in- nebär att beslut av en förvaltningsmyndighet får överklagas till en läns- rätt. Om länsrättens beslut innebär att myndighetens beslut ändras på ett sätt som myndigheten anser felaktigt, får myndigheten överklaga läns- rättens beslut. Myndigheten blir därför motpart till den enskilde redan hos länsrätten och lägger där fram utredning och kan argumentera för sin uppfattning. Kommittén föreslår därför att som central utlän- ningsmyndighet och förvaltningsmyndighet skall fatta beslut i första instans. beslut skall kunna överklagas till en länsrätt, och länsrättens beslut får överklagas till en kammarrätt. För prövning hos kammarrätten skall krävas prövningstillstånd enligt de vanliga regler om sådant tillstånd som gäller hos kammarrätterna. Någon möjlighet till överprövning av kammarrättens beslut föreslås inte, utan kammarrätten blir slutinstans. Kommittén har också övervägt ett alternativ där inte skall få fatta beslut om avvisning eller utvisning utan i stället efter sin utredning få vända sig till länsrätten med en ansökan om avvisning eller utvisning och om att utlänningens ansökan om asyl eller annat uppehållstillstånd skall avslås. Kommitténs majoritet har dock föredragit den modell som bättre stämmer överens med hur den vanliga för- valtningsprocessen ser ut, då en enskild ansöker om något. Utlänningsärenden bör enligt kommittén inte handläggas vid alla länsrätter och inte heller vid alla kammarrätter. Behovet av domstolar i asylärenden bör vara styrande för hur många och vilka länsrätter som skall handlägga utlänningsärenden. Med Invandrarverkets nuvarande beslutsorganisation kommer det inte att finnas några asylärenden att överpröva hos länsrätter på mer än tre platser i landet. Regeringen bör få bestämma vilka länsrätter som skall handlägga utlänningsärenden. Enligt kommitténs uppfattning talar dock starka skäl för att det skall vara länsrätterna i , i län och i . Ett annat skäl för att inskränka antalet länsrätter som skall handlägga utlänningsärenden är enligt kommittén att ärendena, liksom ärenden på andra områden, kräver särskild kompetens. Bortsett från de juridiska kunskaper som krävs, krävs också större allmänkunskap om förhållanden i andra länder samt bättre tillgång till sådan information än domstolar i allmänhet behöver. Kompetensen behöver också byggas upp genom erfarenhet av rättsområdet. Om ärendena sprids ut på alltför många länsrätter skulle det vara svårt för varje enskild domstol att bygga upp denna kompetens. Genom att lägga överprövningen av beslut hos befintliga domstolar anser kommittén att behovet av flexibilitet då antalet ärenden växlar lättare kan tillgodoses än inom ett specialorgan. Växlingen i antalet ärenden beror främst på förändring i antalet asylsö- kande, vilket i sin tur hänger samman med förändringar i vår omvärld som är svåra att förutse. Kommittén anser även i övrigt att fördelarna med att lägga utlän- ningsärendena hos befintliga domstolar överväger fördelarna med att ha dem hos ett specialorgan eller en specialdomstol. Ett skäl är dom- stolsmiljön. En knytning till etablerade domstolar bör göra det tydligare att beslutsfattandet även på detta rättsområde har av statsmakterna givna ramar att hålla sig inom. Möjligheterna till muntlig förhandling blir också bättre med flera domstolar som finns i olika delar av landet. Kommittén anser inte att utlänningsärenden bör läggas hos alltför små länsrätter. De riskerar då att bli en dominerande ärendegrupp inom domstolen. Till detta kommer att behovet av flexibilitet för dessa ärenden inte kan tillgodoses inom en liten domstol. Alla kammarrätter bör enligt kommittén inte handlägga utlänningsärenden. Kammarrätten skall vara prejudikatinstans, och detta kan inte åstadkommas om ärendena delas upp på flera kammarrätter. Överinstanserna bör inte heller vara lika många som antalet underinstanser. Kommittén föreslår att Kammarrätten i skall vara överinstans. Utlänningsärenden kräver särskilda kunskaper, bl.a. i fråga om förhål- landen i olika främst flyktingproducerande länder. Alla regler som avser allmänna förvaltningsdomstolar blir inte tillämpliga. Framför allt blir instansordningen en annan och kortare än i andra mål. Nämnde- männen i domstolarna kan med hänsyn till domkretsarna inte heller utses i samma val som övriga nämndemän i länsrätterna och kammarrätterna. Kommittén föreslår att de länsrätter och den kammarrätt som utses att handlägga utlänningsmål, på samma sätt som särskilt utsedda tingsrätter utgör fastighetsdomstolar eller miljödomstolar, då de handlägger dessa mål skall göra det som utlänningsdomstolar respektive Utlänningsöverdomstol. För processen i domstolarna bör förvaltningsprocesslagens vanliga regler gälla. Det innebär i fråga om muntlig förhandling att sådan får hållas när det kan antas vara till fördel för utredningen eller främja ett snabbt avgörande av målet. Muntlig förhandling skall vidare hållas om den enskilde begär det och förhandlingen inte är obehövlig och inte heller särskilda skäl talar emot det. Kommittén understryker att muntlig förhandling i förvaltningsdom- stolarna är avsedd som ett komplement till den skriftliga handläggningen och att förhandlingen inte avser allt processmaterial. Självklart kan förhandling ändå, särskilt när det är fråga om trovärdighet, komma att beröra det skriftliga materialet. De vanliga reglerna för förvaltningsdomstolarna om domförhet fö- reslås också gälla. Mål som rör avvisning eller utvisning skall utgöra förtursmål i dom- stolarna. Övriga ärenden, som avser medborgarskap, tillståndsfrågor eller flyk- tingförklaring och resedokument, föreslås följa samma instansordning som asylärenden och andra ärenden om avlägsnande från landet. För- valtningsprocesslagens vanliga regler skall således gälla även för dem. Andelen mål där muntlig förhandling behöver hållas bedöms dock bli betydligt lägre än i målen om avlägsnande. Även beslut i processuella frågor skall handläggas inom den föreslagna instansordningen. Det gäller bl.a. beslut om förvar och biträdesfrågor. Även frågor om kostnadsansvar för transportör skall handläggas i denna ordning. Genom att processen förbättras, och särskilt genom möjligheterna till effektiv muntlig förhandling, bedömer kommittén att handläggningsti- derna för asylärenden kan förkortas. De mål som gäller avlägsnande ur landet kommer att handläggas som förtursmål inom en större och mera flexibel organisation än . pekar kommittén på behovet av att skall kunna prioritera asylutredningar så att dessa kan avslutas inom rimlig tid. En sådan åtgärd kan antas vara av avgörande betydelse för att handläggningstiderna skall kunna kortas. Möjligheterna att påverka detta har dock inte legat inom kommitténs uppdrag. Kommittén har övervägt om några förändringar bör göras i den s.k. snabbprocessen, dvs. förfarandet när det gäller asylansökningar som bedöms som uppenbart ogrundade. Kommittén anser det nödvändigt att ha en ordning där ett avvisningsbeslut kan verkställas, även om det inte har vunnit laga kraft och även om det överklagas.