prop · GT0359 · 2005-12-14 00:00:00 — Förslaget bör därför inte genomföras. Företagaransvar är en beteckning för det straffrättsliga ansvar som en företagare kan drabbas av till följd av underlåtenhet att utöva tillsyn och kontroll över den verksamhet som han eller hon bedriver. Straffansvar enligt principerna om företagaransvar kan drabba såväl enskilda närings- idkare som personer i ledningen för en juridisk person. Principerna för företagaransvar vilar på grundtanken att det straffrätts- liga ansvaret bör ligga hos den eller de som har den bästa möjligheten att motverka lagöverträdelser inom en verksamhet genom en ändamålsenlig ledning, organisation och kontroll av verksamheten. De gäller inte endast i förhållande till företags verksamhet utan är tillämpliga också vid andra legala verksamheter som bedrivs i kollektiva former (jfr NJA 1987 s. 426). För enkelhets skull betecknas i detta sammanhang den som bär an- svar enligt principerna för företagaransvar för företagare. Företagaransvaret är oreglerat och har i allt väsentligt utvecklats ge- nom rättspraxis och doktrin, som ett sätt att fastställa vem eller vilka som skall bära det straffrättsliga ansvaret vid tillämpning av straffbestämmel- ser i näringsreglerande lagstiftning. Sådana bestämmelser tar normalt inte sikte på att en gärning utförs av en person utan avser i stället att reglera en viss typ av verksamhet. Kriterierna för att fastställa om en person som bär företagaransvar har gjort sig skyldig till brott är desamma vid gärningar inom en juridisk per- sons verksamhet som vid andra gärningar. Frågan är i båda fallen om någon uppsåtligen eller av oaktsamhet när detta är tillräckligt för an- svar förfarit i strid mot en straffbestämmelse. Den gärning som företa- garen med stöd av principerna för företagaransvar kan dömas till ansvar för är således alltid en egen underlåtenhet även om ansvaret kan ha ut- lösts genom en anställds åtgärder. För ansvar krävs att man kan konstate- ra att företagarens underlåtenhet har orsakssamband med överträdelsen eller med andra ord att överträdelsen hade kunnat undvikas om företaga- ren hade utövat tillsyn och kontroll i en omfattning som kunnat begäras med hänsyn till omständigheterna. 11.2Bör företagaransvaret lagregleras? Regeringens bedömning: Det finns inte behov av att lagreglera före- tagaransvaret. förslag avviker från regeringens bedöm- ning. Utredningen har föreslagit att principerna för företagaransvaret skall kodifieras genom att det införs en bestämmelse i som reglerar dels frågan om ansvar i det fall då det är en juridisk person som innehar ställningen som specialsubjekt enligt en straffbestämmelse, dels frågan om ansvar för överträdelser i en juridisk persons verksamhet till följd av brister i tillsynen och kontrollen av denna samt slutligen möjlig- heterna att delegera straffansvar för överträdelser i en juridisk persons verksamhet. Innebörden av utredningens förslag är att ansvaret vid brott i en juridisk persons verksamhet primärt skall åvila den som ingår i den juridiska personens ledning. Om arbetsuppgifter har delegerats på ett korrekt sätt skall ansvaret i stället åvila den som utfört de delegerade uppgifterna. Någon ändring i förhållande till gällande rätt var inte av- sedd. Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna är positiva till utred- ningens förslag att principerna om fördelning av straffansvar inom juri- diska personer skall ges uttryckligt lagstöd eller har lämnat förslaget utan erinran. Ett par remissinstanser har dock haft invändningar mot den före- slagna bestämmelsen. har anfört att en lagreglering av före- tagaransvaret inte är nödvändig för att uppfylla åtaganden enligt bedrägerikonventionen och inte heller för att införa ett system med straffansvar för juridiska personer. Hovrätten hyser vidare en viss tvek- samhet till utredningens förslag, eftersom en sådan reglering i praktiken kan inverka negativt på företagens möjligheter att delegera ansvar och befogenheter inom företaget. anser att det finns en risk att en kodifiering av företagaransvaret skulle kunna innebära faktiska för- ändringar i rättstillämpningen och motsätter sig därför förslaget. () understryker att det är av yttersta vikt att en kodifiering inte innebär förändringar av gällande rätt. Förändringar riske- rar enligt SAF att skapa osäkerhet i fråga om var inom den juridiska per- sonen det straffrättsliga ansvaret för överträdelser ligger och bör följakt- ligen undvikas. Skälen för regeringens bedömning: före- slog, som tidigare redovisats, att det införs ett straffansvar för juridiska personer för gärningar som fysiska personer begått i dess verksamhet. Det är bl.a. mot den bakgrunden man skall se utredningens förslag till reglering av företagaransvaret. Utredningen behandlade tre olika frågor: Vad som bör gälla vid överträdelse av straffbestämmelser som förutsätter ett specialsubjekt när ställningen av specialsubjekt innehas av en juridisk person, vem inom en juridisk person som primärt skall bära straffansva- ret för sådana överträdelser i en juridisk persons verksamhet som beror på brister i tillsynen och kontrollen, samt under vilka förutsättningar den som bär ett primärt straffansvar kan delegera detta till andra befatt- ningshavare inom den juridiska personen. Förslaget utformades som en ny paragraf i 23 kap. som reglerar frågan om gärningsman- naskap vid gärningar som begås i en juridisk persons verksamhet. Enligt utredningen fanns starka skäl för att överväga om inte de princi- per för företagaransvar som utvecklats i praxis borde ges ett konkret lag- stöd. Förutom det allmänna kravet på legalitet inom straffrätten talade att principerna om företagaransvar och fördelningen av straffansvar inom juridiska personer enligt förslaget normalt skulle vara den nyckel som öppnar för möjligheten att bestraffa den juridiska personen som sådan, eftersom en fysisk person skulle vara ansvarsutlösande för den juridiska personens straff. Företagaransvaret ansågs härigenom få en från praktisk synpunkt så viktig funktion att det är rimligt att principerna också av- speglas i lagstiftningen. Utredningen hänvisade vidare till kraven i den inom EU utarbetade konventionen av om skyddet av Europeiska gemenskapernas finansiella intressen (bedrägerikonventio- nen) att vidta nödvändiga åtgärder för att företagsledare eller andra per- soner med befogenhet att fatta beslut eller utöva kontroll inom ett företag skulle kunna hållas straffrättsligt ansvariga för gärningar som har begåtts för företagets räkning av en person som är underställd dem. framhöll utredningen att en kodifiering av de aktuella prin- ciperna försvåras av att det inte finns någon allmänt accepterad teoribild- ning och terminologi på området, även om stor enighet råder om princi- pernas praktiska tillämpningsområde. Som exempel kan nämnas de olika sätt att beskriva gällande rätt som finns när det gäller gärningsmannaska- pets konstruktion, medverkansfrågornas uppbyggnad och förhållandet mellan företagaransvarsprinciperna och övriga principer för ansvarsför- delningen inom juridiska personer. Utredningen betonade vidare vikten av att en lagstiftning bör hålla sig neutral till de olika teoretiska ansatser som utvecklats inom doktrinen samt att det är viktigt att undvika att lag- stiftningen på ett olyckligt sätt binder rättsutvecklingen (jfr SOU 1997:127 Del A s. 318). Enligt regeringens mening kan det ifrågasättas om de argument som framförts till stöd för en reglering av företagaransvaret har en sådan bär- kraft att en förändring kan anses motiverad. I likhet med vad anfört försvåras en kodifie- ring av de aktuella principerna av att det inte finns någon accepterad teo- ribildning och terminologi på området (jfr SOU 1997:127 Del A s. 318). Denna svårighet belyses bl.a. av den omständigheten att Företagsbotsut- redningen och , som också berört frågan, lämnat i sak olika förslag till hur en kodifiering av rättsläget beträffande företa- garansvar skulle kunna se ut (jfr SOU 1997:127 Del A s. 322 och SOU 1996:185 I s. 410 f.). Förslagen skiljer sig åt genom att de, som den som föreskrifterna gäller, angett den som ingår i den juridiska personens led- ning respektive företrädare för den juridiska personen. Som vissa re- missinstanser framfört finns därmed en risk att en kodifiering av företa- garansvaret skulle kunna innebära faktiska förändringar i rättstillämp- ningen, vilket bör undvikas. En annan aspekt att beakta är att förslag och regeringens bygger på olika principer när det gäller den grundläggande frågan om hur regleringen av sanktioner mot juridiska personer skall ut- formas. Som framgått ovan läggs inte här fram något förslag till reglering av straffansvar för juridiska personer. I stället föreslås en mer begränsad reform av det befintliga systemet med företagsbot. Det innebär att princi- perna om företagaransvar inte kommer att ha betydelse som ansvarsutlö- sande mekanism för den juridiska personens straff. Därmed får inte heller en lagreglering av företagaransvaret samma betydelse. Frågan om legalitetsprincipen uppställer krav på en lagreglering av principerna för företagaransvar har, som utredningen redovisat, diskute- rats i ett flertal sammanhang, bl.a. i samband med införandet av förbudet mot analog rättstillämpning (prop. 1993/94:130 s. 18 och s. 106). 2005/06:59 har också berörts av (jfr SOU 1996:185 I s. 410 Enligt regeringens mening har det ställningstagande som gjorts i sam- and med det tidigare lagstiftningsärendet fortfarande fog för sig. Legali- tetsprincipen hindrar alltså inte en tillämpning av principerna för företa- garansvar såsom de kommit till uttryck i praxis (prop. 1993/94:130 s. 18 f.). Vidare kan nämnas att regeringen vid genomförandet av den ovan nämnda bedrägerikonventionen har gjort bedömningen att konventionens bestämmelse om straffrättsligt ansvar för företagsledare inte påkallar nå- gon lagstiftningsåtgärd (jfr. 1998/99:32 s. 31 f.). Inte heller detta argument innebär således att en lagreglering av företagaransvaret är nöd- vändig. Regeringen anser därför sammanfattningsvis att det inte finns tillräck- liga skäl att nu föreslå en kodifiering av företagaransvaret. Förslaget bör därmed inte genomföras. Lagändringarna bör träda i kraft . Av 5 § lagen (1964:163) om införande av (promulgationslag) och 2 kap. 10 § regeringsformen följer att bestämmel- serna om företagsbot inte får ges retroaktiv tillämpning till den tilltalades nackdel. Regeringen erinrar om de överväganden i fråga om förbudet mot retroaktiv tillämpning som gjorts i prop. 2004/05:135 s. 158 (jfr prop. 1985/86:23 s. 75). Detta innebär således att det utvidgade tillämp- ningsområdet för företagsbot som föreslås bara kan gälla för brott som begåtts efter ikraftträdandet. I 7 § promulgationslag före- skrivs att åklagarens befogenhet att väcka åtal för brott skall bedömas efter den lag som gäller när åtal väcks. Bedömningen skall dock, enligt nämnda bestämmelse, alltid ske efter äldre lag, om när handlingen före- togs brottet var undantaget från allmänt åtal eller för sådant åtal var stad- gat särskilt villkor och bestämmelsen härom inte upptagits i den nya la- gen. Några särskilda övergångsbestämmelser behövs därför inte. De föreslagna ändringarna kan väntas tillföra staten medel, eftersom fö- retagsbot enligt huvudregeln tillfaller staten. Ändringarna innebär att företagsbot kommer att kunna åläggas i en betydligt större omfattning än enligt nuvarande reglering. Vidare föreslås att maximibeloppet för före- tagsbot höjs. En ökad användning av företagsbot kan också innebära en ökad belast- ning på rättsväsendet. Denna ökning begränsas dock i viss utsträckning av två åtgärder. För det första föreslås att företagsbot i stor utsträckning skall kunna åläggas genom tillämpning av reglerna om strafföreläggande. För det andra föreslås att åtal mot den individ som förövat det brott som ligger till grund för talan om företagsbot, under vissa förutsättningar, inte Prop. 2005/06:59 skall väckas i de fall företagsbot kan åläggas. Eventuella merkostnader med anledning av förslagen skall finansieras inom befintliga anslag. 14.1Förslag till lag om ändring i 36 kap. 7 § Paragrafen har behandlats i kapitel 5. Ändringarna innebär att möjligheterna att ålägga företagsbot har ut- ökats. Kravet på att brottsligheten skall ha inneburit ett grovt åsidosät- tande av de särskilda skyldigheter som är förenade med verksamheten eller annars ha varit av allvarligt slag har slopats. Även i övrigt har förut- sättningarna att hålla näringsidkaren ansvarig för brott som begåtts i när- ingsverksamheten vidgats något. Enligt bestämmelsens första stycke gäller alltjämt som en första förut- sättning för åläggande av företagsbot att det brott som ligger till grund för talan om företagsbot har begåtts i utövningen av näringsverksamhet. Vidare förutsätts att det för brottet är föreskrivet strängare straff än penningböter. Härigenom undantas brott med karaktär av ordningsförse- elser eller som annars är av bagatellartad natur, såsom exempelvis has- tighetsöverträdelser, för vilka endast penningböter är föreskrivet. Om det i straffbestämmelsen är föreskrivet ett svårare straff vid försvårande om- ständigheter, räknas hela straffskalan. Däremot skall, vid gradindelade brott, varje grad av brottet räknas för sig. Detsamma gäller straff som bara kan följa då någon närmare specificerad omständighet föreligger (jfr m.fl. , en kommentar, kap. 25-38, 35:8 samt Fitger, , del 2, 24:5). Såsom en tredje förutsättning för åläggande av företagsbot föreskrivs att näringsidkaren inte har gjort vad som skäligen kunnat krävas för att förebygga brottsligheten (punkt 1) eller att brottet har begåtts av en per- son i ledande ställning grundad på befogenhet att företräda näringsidka- ren eller att fatta beslut på dennes vägnar eller av en person som annars haft ett särskilt ansvar för tillsyn eller kontroll i verksamheten (punkt 2). Punkt 1 motsvarar den nuvarande regleringen i punkt 2 och tar sikte på de fall där näringsidkaren som sådan kan anses ansvarig för brottslighe- ten, t.ex. på grund av att denne har haft bristande rutiner och kontroller till förebyggande av brott. Punkt 2 tar sikte på sådana fall där näringsidkaren måhända har haft fullt godtagbara rutiner för att förebygga brottsligheten men där sådana personer som har ett särskilt ansvar inom företaget har begått brottet. Den nya punkten kan således sägas innebära att näringsidkaren har ett utökat ansvar för en viss krets av personer. Regleringen är tillämplig också i fall där någon inom ramen för denna personkrets är att anse som ansvarig enligt principerna om företagaransvar. Det utökade ansvaret torde ha sin största betydelse i större företag, i vilka arbetsuppgifterna naturligen fördelas och delegeras i större omfattning. med endast ett fåtal anställda torde de utpekade personkategorierna ofta överlappa varandra. Med begreppet person i ledande ställning avses framförallt en person som, på grund av att han eller hon ingår i företagets ledning eller under självständigt ansvar rapporterar direkt till ledningen, kan sägas ha ett särskilt ansvar för att verksamheten bedrivs på ett lagenligt sätt. Uttryck- et person som annars haft ett särskilt ansvar för tillsyn eller kontroll tar sikte på personer som har ansvar för att kontrollera och utöva tillsyn över att regler (såväl allmänna som näringsidkarens egna), rutiner och säker- hetsföreskrifter upprätthålls och följs i verksamheten. Genom att uppstäl- la krav på att ansvaret skall vara av ett visst kvalificerat särskilt slag har markerats att personer med ansvar för i verksamheten löpande ar- betsuppgifter, t.ex. en person med löpande ansvar för en viss maskins underhåll och drift, inte omfattas av regleringen. Däremot kan t.ex. en förman eller arbetsledare typiskt sett ha ett sådant särskilt ansvar som avses med bestämmelsen. En bedömning av om ansvaret är av ett sådant kvalificerat slag måste emellertid göras i varje enskilt fall. I sammanhanget bör framhållas att reglerna om när företagsbot skall åläggas är obligatoriska. Åklagaren skall alltså föra talan om företagsbot om han eller hon bedömer att rekvisiten är uppfyllda (jfr prop. 1985/86:23 s. 65). Av andra stycket följer att företagsbot inte skall åläggas i anledning av brottslighet som varit riktad mot näringsidkaren. I denna del är reglering- en oförändrad. Det tidigare undantaget för uppenbart oskäliga fall har slopats. Ändringen i denna del har behandlats i avsnitt 5.4. 36 kap. 8 § Bestämmelsen har behandlats i avsnitt 6.2. Minimibeloppet för företagsbot har sänkts från till . Denna förändring är en naturlig följd av att tillämpningsområdet för före- tagsbot har vidgats till att också gälla mindre allvarlig brottslighet. har maximibeloppet höjts från till . Höjningen syftar dels till att säkerställa att också allvarligare brotts- lighet kan mötas av en adekvat reaktion, dels till att anpassa belopps- gränserna till internationella åtaganden. Principerna för bestämmande av företagsbotens storlek regleras i 36 kap. 9 § . Liksom när det gäller straffskalorna för brott bör den övre delen av skalan vara förbehållen ytterlighetsfall. 36 kap. 9 § Paragrafen har behandlats i avsnitt 6.3. I bestämmelsen regleras principerna för bestämmande av företagsbot. I första stycket har uttrycket brottslighetens art slopats. I stället före- skrivs att det, när storleken av företagsbot bestäms, med beaktande av straffskalan för brottet skall tas särskild hänsyn till den skada eller fara som brottsligheten inneburit. Bedömningen skall i stor utsträckning utgå från objektiva omständigheter. Subjektiva faktorer, dvs. huruvida den enskilde handlat uppsåtligen eller av oaktsamhet bör i regel ges en mer begränsad betydelse. I den mån brottsligheten är känd eller t.o.m. sank- tionerad från ledningens sida kan detta emellertid utgöra ett skäl att skär- Detta förhållande kan beaktas bl.a. vid bedömande av brottslighetens förhållande till näringsverksamheten, se nedan. Brottslighetens omfattning skall alltjämt tillmätas betydelse. Det finns i allmänhet anledning att se mer allvarligt på sådan brottslighet som har bedrivits på ett systematiskt sätt och i stor omfattning än på enstaka över- trädelser (jfr prop. 1985/86:23 s. 70). Omfattningen skall i princip bedö- mas oberoende av företagets storlek. T.ex. skall ett utsläpp av en viss kvantitet spillolja i detta hänseende bedömas lika oberoende av om ut- släppet skett i ett stort eller litet företag. Däremot är det ofta så att en smärre normavvikelse i ett stort företag naturligen medför att brottslighe- ten kan få större omfattning än en motsvarande avvikelse i ett litet före- tag. När det gäller brottslighetens förhållande till näringsverksamheten bör, liksom tidigare, hänsyn tas till i vad mån näringsidkaren kan klandras för den aktuella brottsligheten. I detta sammanhang torde graden av åsidosät- tande av näringsidkarens skyldigheter också ha betydelse. T.ex. torde uppenbara åsidosättanden av säkerhetsföreskrifter i en särskilt riskfylld verksamhet bedömas som en försvårande omständighet. Vidare bör hän- syn tas till gärningsmannens ställning i företaget och om brottsligheten på något sätt varit godtagen eller t.o.m. påbjuden av ledningen eller an- nars av någon person i motsvarande ställning. I andra stycket föreskrivs att skälig hänsyn skall tas till om näringsid- karen tidigare ålagts att betala företagsbot. En tidigare ålagd företagsbot kan endast beaktas i försvårande riktning. Uttrycket skälig markerar att bestämmelsen är avsedd att tillämpas med viss försiktighet. Som utveck- lats i avsnitt 6.3 bör bedömningen av om en tidigare ålagd företagsbot skall beaktas vid bestämmandet av en ny bot ske med hänsyn tagen till näringsverksamhetens omfattning och till vilka typer av överträdelser det är fråga om. För att ett återfall skall kunna tillmätas betydelse när det gäller ett stort företag bör normalt krävas att det är fråga om någorlunda likartade överträdelser som är hänförliga till samma del av verksamheten. 36 kap. 10 § Paragrafen har behandlats i kapitel 7. I bestämmelsen regleras grunderna för jämkning och eftergift av före- tagsbot. Bedömningen skall göras i förhållande till den bestämning av företagsboten som gjorts med tillämpning av 36 kap. 9 § . I det första stycket anges grunderna för jämkning. Punkt 1 motsvarar den nuvarande regleringen i punkt 2 och gäller vissa fall av sanktionskumulation. Framförallt avses sådana fall där näringsid- karen åläggs att betala en sanktionsavgift, blir skadeståndsskyldig eller där brottet föranleder förverkande eller annan särskild rättsverkan. I för- tydligande syfte har lagts till att de omständigheter som anges utgör skäl för jämkning endast om den samlade reaktionen på brottsligheten annars skulle bli oproportionerligt sträng. I punkterna 2 och 3 anges att det förhållandet att näringsidkaren efter förmåga försökt förebygga, avhjälpa eller begränsa de skadliga verkning- arna av brottet eller frivilligt angett brottet får beaktas som skäl för jämkning. Dessa punkter har sin förebild i 29 kap. 5 § första stycket punkterna 2 och 3 (jfr prop. 1987/88:120). Med uttrycket angett brottet avses dels den situationen att en enskild näringsidkare an- gett sin egen brottsliga gärning, dels den omständigheten att en närings- idkare i form av t.ex. en juridisk person angett ett brott som begåtts i när- ingsverksamheten. Punkt 4 är i princip oförändrad. Av den följer att jämkning vidare får ske om det annars finns särskilda skäl för det. Genom att uppställa krav på särskilda skäl har markerats att det inte räcker att det finns omständig- heter som talar för jämkning utan att det fordras att dessa omständigheter har särskild tyngd. Särskilda skäl för jämkning kan bl.a. vara att det framstår som uppenbart oskäligt att ålägga full företagsbot, t.ex. på grund av att brottet, utan att det helt kan undantas med tillämpning av allmänna principer om t.ex. abnormhandlingar, indirekt riktar sig mot näringsidka- ren. Som exempel kan nämnas det fallet att en anställd begår ett brott, t.ex. stöld eller bedrägeri, mot någon av näringsidkarens affärskontakter. Enligt andra stycket kan företagsbot efterges om det är särskilt påkallat med hänsyn till något förhållande som avses i första stycket. Exempelvis bör fall där det tidigare skulle ha bedömts vara uppenbart oskäligt att ålägga företagsbot kunna efterges med stöd av andra stycket i kombina- tion med punkten 4 i första stycket. Vidare bör det i undantagsfall finnas utrymme för att efterge företagsbot när ett företag blir ansvarigt i enlighet med principerna för det utvidgade ansvaret enligt 36 kap. 7 § första stycket punkt 2 . Detta gäller framför allt om det, trots att brottet är hänförligt till en person med särskilt ansvar, framstår som orimligt att lägga den enskildes handlande näringsidkaren till last. Efter- gift bör i allmänhet endast komma i fråga i undantagsfall. 36 kap. 10 a § Paragrafen har behandlats i kapitel 8. Bestämmelsen är ny. Den innebär att näringsidkarens ansvar i viss ut- sträckning görs primärt i förhållande till det individuella ansvaret när det gäller oaktsamma brott i näringsverksamhet som straffvärdemässigt lig- ger på bötesnivå. I paragrafen föreskrivs att om ett brott som kan föranleda talan om fö- retagsbot har begåtts av oaktsamhet och inte kan antas föranleda annan påföljd än böter får det åtalas av åklagare endast om åtal är påkallat från allmän synpunkt. De särskilda åtalsförutsättningarna har knutits till möjligheten att föra talan om företagsbot. Det fordras alltså i och för sig inte att talan om fö- retagsbot har väckts. Om åtal är påkallat från allmän synpunkt har åkla- garen en åtalsplikt i enlighet med bestämmelserna i 20 kap. 6 § rätte- gångsbalken. Åtal kan vara påkallat från allmän synpunkt t.ex. i fall där brottslighe- ten närmar sig eller gränsar till ett sådant straffvärde där annan påföljd än böter bör komma i fråga.