prop · GS03129 · 2005-04-01 00:00:00 — Sökanden bör inte behöva svara för motparters kostnader vid miljö- domstolen om ansökan är föranledd av att motparter har framställt yrkanden i ett anmälningsärende om vattenverksamhet och det är uppen- bart att yrkandena är ogrundade. En bestämmelse som bör kunna tilläm- pas i dessa fall är 25 kap. 5 § andra stycket där det framgår att beträf- fande särskilda frågor i ansökningsmål om vattenverksamhet får efter vad som är skäligt förordnas att vardera parten skall svara för sina kostnader. I författningskommentaren till bestämmelsen sägs att den kan tillämpas också i andra fall där avvikelser från huvudregeln framstår som motive- rad (prop. 1997/98:45 del 2 s. 264). Enligt 22 kap. 25 § 12 skall en dom om tillstånd till en vattenverksam- het i förekommande fall innehålla bestämmelser om den tid inom vilken anspråk med anledning av oförutsedda skador får framställas. En sådan tid kan inte fastställas i ett anmälningsärende. Kommittén har föreslagit att sakägaren får ansöka om stämning med yrkande om ersättning för skador som senare uppkommer på grund av en anmäld verksamhet om verksamhetsutövaren inte är beredd att utge någon ersättning till sakäga- ren. Det är inte troligt att de typer av vattenverksamheter som blir anmäl- ningspliktiga kommer att ge upphov till skador och i de få fall som trots allt kan uppkomma är det rimligt att den som påstår sig ha drabbats av skada hänvisas till att ansöka om stämning. I skadeståndsmålet får sedan utredas om det har gått sedan vattenverksamheten anmäldes för att konstatera om verksamheten gett upphov till skadan. Vägledning om rimliga tider kan sökas i tillämpningen av bedömningar av oförut- sedda skador i tillståndspliktiga vattenmål. I övrigt gäller allmänna pre- skriptionsregler. En utgångspunkt med förslagen är intresset av att handläggnings- tiderna hålls så korta som möjligt utan att möjligheterna att uppnå miljö- målen försvåras eller allmänhetens rätt till insyn och deltagande åsido- sätts. Det är viktigt att statliga och kommunala myndigheter samt organi- sationer och enskilda som kan ha ett särskilt intresse i saken på lämpligt sätt och i skälig omfattning ges tillfälle att yttra sig över en anmälan. De verksamheter där anmälningsplikt kan anses tillräckligt skall inte vara mer omfattande än att de berörda kan antas inte ha något att invända mot verksamheten. Om verksamheten kan antas medföra betydande påverkan på allmänna intressen får tillsynsmyndigheten förelägga verksamhets- utövaren att ansöka om tillstånd. och miljöorganisa- tioner kan inte överklaga tillsynsbeslut som avser anmälningspliktiga vattenverksamheter. Detta är dock en mer övergripande fråga och de aktuella verksamheterna kommer i flertalet fall att ha en minimal bety- delse för det allmänna intresset. och miljöorganisa- tioners intresse av att överklaga dessa beslut torde därför i de flesta fall vara försumbart. Bestämmelser om rådighet finns i 2 kap. lagen (1998:812) med särskilda bestämmelser om vattenverksamhet. För att få bedriva vattenverksamhet skall verksamhetsutövaren ha rådighet över vattnet inom det område där verksamheten skall bedrivas. Anledningen till att bestämmelserna om rådighet inte infördes i var att miljörätten av tradition inte behandlar frågor om vem som har rätt att förfoga över mark eller vatten. Kravet på rådighet gäller för all slags vattenverksamhet och kommer även att gälla för den vattenverksamhet som blir anmälningspliktig. Till- synsmyndigheten kan dock inte i ett anmälningsärende pröva frågan om rådighet. Vid övriga tillståndsprövningar enligt prövas inte frågan om verksamhetsutövaren har rådighet över det område där verksamheten skall bedrivas. Inte heller bygglov förutsätter tillgång till det mark- eller vattenområde där lov beviljas. I övriga anmälningsärenden enligt balken saknar frågan om rådighet betydelse. Det tillsynsmyndigheten skall göra är att bedöma verksamhetens miljöpåverkan och kontrollera att förutsätt- ningarna för att anmäla en vattenverksamhet enligt är upp- fyllda. Att rådighet är en processförutsättning i ett tillståndsmål hänger samman med att domen eller beslutet har rättskraft. En anmäld vatten- verksamhet gäller inte mot alla såvitt avser de bedömningar som gjorts i anmälningsärendet och skulle verksamhetsutövaren sakna rådighet får detta behandlas på samma sätt som när en verksamhet på land bedrivs utan rätt att förfoga över marken. Det är dock varje verksamhetsutövares ansvar att se till att ha rådighet över vattnet inom det område där verk- samheten skall bedrivas. Eftersom en anmälan inte har rättskraft är det alltid möjligt att frivilligt ansöka om tillstånd. Den som vill bedriva en vattenverksamhet får alltså ansöka om tillstånd eller göra en anmälan trots att varken tillstånd eller anmälan krävs för verksamheten. För det fall verksamhetsutövaren be- dömer att det är tillräckligt att anmäla en verksamhet men tillsyns- myndigheten anser att tillstånd krävs, får tillsynsmyndigheten förelägga verksamhetsutövaren att ansöka om tillstånd. 2004/05:129 även möjlighet att förbjuda verksamheten enligt 26 kap. 9 §. Kommittén har inte föreslagit någon utvidgning av bestämmelserna om möjlighet att utdöma fiskeavgift i anmälningsärenden. Möjligheten att ut- döma fiskeavgifter bör kvarstå även om en tidigare tillståndspliktig verk- samhet nu blir anmälningspliktig eftersom även fiskeavgifter i sådana ärenden kan ha betydelse i lokalt hänseende. Ändringar behöver därför införas i 11 kap. 8 § och 6 kap. 5 och 8 §§ lagen (1998:812) med särskilda bestämmelser om vattenverksamhet. Regeringens förslag: Täkter skall prövas enligt samma bestämmelser som gäller för övriga miljöfarliga verksamheter. Även i fortsättningen skall dock särskilda bestämmelser gälla för enbart täkter. Till exempel skall, när en ansökan om tillstånd till täkt prövas, behovet av det material som kan utvinnas vägas mot de skador på djur- och växtlivet och på miljön i övrigt som täkten kan befaras orsaka. Bestämmelserna om att tillstånd inte får lämnas i strid mot 7 kap. 28 a29 §§ utgår. Även regleringen om att ägare eller annan inneha- vare av marken är skyldig att tåla åtgärder i enlighet med villkor i täkttillstånd utgår. Det skall även fortsättningsvis gå att helt eller delvis upphäva till- stånd till täkt när förflutit från det att tillståndet vann laga kraft. Den särskilda regleringen om att ändra tillståndsvillkor för täkter om de är otillräckliga för att motverka negativ påverkan för miljön utgår. På samma sätt som gäller enligt 12 kap. 6 § och den nya föreslagna bestämmelsen i 11 kap. 9 § för anmälan av vattenverksamhet skall det anges inom vilken tid en anmälan om miljöfarlig verksamhet skall göras. Konsekvensändringar görs i 3 b § lagen (1966:314) om kontinental- sockeln, 7 § lagen (1985:620) om vissa torvfyndigheter samt i 1 och 4 §§ lagen (1995:1667) om skatt på naturgrus. förslag överensstämmer i huvudsak med reger- ingens. Kommittén föreslog dock att fler bestämmelser om behovs- prövning, om hänsyn till biologisk mångfald och om säkerhet som enbart gäller täkter skulle utgå. Remissinstanserna: Alla remissinstanser som har uttalat sig har till- styrkt eller inte haft några invändningar mot att täkter prövas enligt samma bestämmelser som gäller för övriga miljöfarliga verksamheter. Flera remissinstanser har dock haft synpunkter på delar av förslaget. T.ex. har (miljödomstolen) och önskat att begreppet täkt klargörs. m.fl. har redogjort för tillämpningsproblem kring platsen för täkten, utvinningen som sådan samt täktverksamhet. Länsstyrelserna i och har motsatt sig införandet av olika prövningsnivåer. Några länsstyrelser och har instämt i kommitténs slutsatser om behovsprövningen till skydd för djur- och växtlivet och miljön i övrigt. Ett flertal remissinstanser, däribland Natur- vårdsverket, (miljödomstolen), flera länsstyrelser och universitet, SGU samt har dock mot- satt sig att den särskilda behovsprövningen tas bort. Föreningen m.fl., har inte haft några invändningar mot att stoppregeln till skydd för biologisk mångfald utgår men har avstyrkt en ny allmän hän- synsregel om biologisk mångfald medan m.fl. har argumenterat för att en ny hänsynsregel inte kan ersätta stopp- regeln. , m.fl. har framfört att skyldigheten att ställa säkerhet även i fortsättningen skall vara obligato- risk. har pekat på risker med att en fakultativ bestämmelse om säkerhet tillämpas olika av olika myn- digheter medan har konstaterat att detta även gäller den nuvarande obligatoriska skyldigheten. , m.fl. har ansett att säkerhet även skall kunna ställas i anmälningsärenden. och flera länsstyrelser har framfört att en skyldighet att redovisa produktionsuppgifter bör finnas kvar. har ansett att det även i fortsättningen skall vara möjligt att upphäva ett tillstånd till täkt . Skälen för regeringens förslag Prövningen av täkter skiljer sig från prövningen av andra miljöfarliga verksamheter. Erfarenheter från tillämpningen visar att det finns brister i prövningsförfarandet för täkter. Det går t.ex. inte att meddela ett verk- ställighetsförordnande i ett täkttillstånd. Täkter bör prövas enligt samma bestämmelser som andra miljöfarliga verksamheter. Förutom att lösa de processuella problemen bidrar även gemensamma regler till samordningsvinster och ökad enhetlighet i regel- systemet. Det blir till exempel möjligt att i ett prövningsförfarande pröva en täkt och en annan samlokaliserad miljöfarlig verksamhet. Det finns dock vissa skillnader mellan täkter och andra miljöfarliga verksamheter som motiverar att några särregler för täkter bör vara kvar. Dessa bör dock flyttas till andra kapitel i balken och 12 kap. 15 §§ upphävas. Enligt 9 kap. får regeringen föreskriva tillstånds- och anmälningsplikt för miljöfarliga verksamheter. Med regeringens förslag kommer denna föreskriftsrätt även att gälla täkter. Även fortsättningsvis bör det krävas tillstånd till täkter och någon ändring av vad som gäller i fråga om vilka verksamheter som skall vara tillståndspliktiga är inte avsedd. Genom en tillståndsprövning kan även aktuella miljökvalitets- mål, som t.ex. rör uttag av naturgrus, på ett bättre sätt beaktas. Hus- behovstäkter bör dock kunna delas in i tillstånds- och anmälningspliktiga verksamheter och de som varken kräver tillstånd eller anmälan. I denna uppdelning måste MKB-direktivet beaktas. På samma sätt som gäller enligt 12 kap. 6 § och den nya föreslagna bestämmelsen i 11 kap. 9 § för anmälan av vattenverksamhet bör det anges i balken inom vilken tid en anmälan skall göras. En sådan bestäm- melse bör därför föras in i 9 kap. En liknande regel i 12 kap. 6 § är sank- tionerad enligt 29 kap. 8 § första stycket 16. Eftersom en stor revidering av sanktionssystem pågår bör dock en eventuell sanktione- ring behandlas i samband med den revideringen. Till dess får bestämmel- serna om tillsyn anses tillräckliga. När tillståndspliktiga täkter prövas enligt 9 kap. kommer tillståndsbe- sluten att omfattas av rättskraft på samma sätt som gäller för övriga miljöfarliga verksamheter. Enligt kommittén behövs därför inte den sär- skilda regleringen i 24 kap. 5 § andra stycket. Det som typiskt sett skiljer tillstånd till täkt från tillstånd till andra miljöfarliga verksamheter är att ett tillstånd till täkt vanligtvis avser viss mängd . Det kan finnas skäl att på nytt pröva en täkt som återupptas efter att ha varit ned- lagd . Den särskilda regleringen om att tillstånd till täkt får upphävas helt eller delvis när förflutit från det att tillståndet vunnit laga kraft bör därför finnas kvar. Bestämmelsen bör dock läggas som ett nytt stycke till 24 kap. 3 §. Regeln om att tillståndet kan förenas med ändrade villkor kan dock utgå eftersom bestämmelserna i 24 kap. 5 § är tillräckliga. Behovsprövning och hänsyn till biologisk mångfald Beaktandet av att vissa täktmaterial utgör en ytterst begränsad resurs har bl.a. kommit till uttryck genom att det prövas om täkten fyller ett behov som överväger de nackdelar som täkten medför för miljön. Behovspröv- ningen är ett instrument för resursplanering och är särskilt viktig när det råder resursbrist av något material. Kommittén har ifrågasatt om det be- hövs en särskild regel om behovsprövning och menat att en väl avvägd tillämpning av de allmänna hänsynsreglerna i 2 kap. tillsammans med bestämmelserna i 1 kap. 1 § samt 3 och 4 kap. bör leda till samma resultat som en särskild behovsprövning. De allmänna hänsyns- reglerna är dock en sorts aktsamhetsregler som kan sägas ange den grad av hänsyn som skall iakttas. Tillsammans med skälighetsregeln i 2 kap. 7 § skall de krav som ställs bl.a. vara miljömässigt motiverade utan att vara ekonomiskt orimliga. Behovsprövningen i 12 kap. 2 § är en avväg- ningsregel som snarare har likheter med den stoppregel som finns i 2 kap. 9 §. Stoppregeln i 2 kap. 9 § är dock avsedd att tillgripas i sista hand, för att hindra verksamheter som har oacceptabla följder, medan behovsprövningen är en ren avvägningsregel där behovet av material i varje enskilt fall måste vara större än den skada som täkten kan befaras orsaka. Det som är typiskt för just täkter är att det material som skall ut- vinnas ofta är ändligt och att det i vissa delar av landet finns mycket be- gränsad tillgång till vissa material, t.ex. naturgrus. För en effektiv miljö- prövning anser därför regeringen att det är motiverat med en särskild be- hovsprövning av täkter och att bestämmelsen bör föras över till 9 kap. Även bestämmelsen om särskild prövning av behovet av brukningsbar jordbruksmark vid prövning av en ansökan om tillstånd till täkt av mat- jord bör föras över. Kommittén har föreslagit att stärka hänsynen till naturvården genom att låta bestämmelsen i 12 kap. 2 § andra meningen ersättas av en avväg- ningsregel om biologisk mångfald som görs allmänt tillämplig på balkens område. Förslaget finns inte med i det betänkande som behandlas men kommittén menar att de övergripande förändringarna av reglerna om prövning av täkter inte behöver avvakta införandet av en sådan allmän hänsynsregel eftersom det för att skydda den biologiska mångfalden är tillräckligt med en tillämpning av balkens Frågan om att ersätta den gällande bestämmel- Prop. 2004/05:129 sen med en ny allmän bestämmelse om skydd av biologisk mångfald bör behandlas i samband med det konkreta förslaget, nämligen när Miljö- balkskommitténs betänkande sanktionssystem och hänsyns- regler (SOU 2004:37) behandlas. En ändring är inte avgörande för en effektivare prövning. Någon ändring i sak bör därför inte ske utan de nuvarande bestämmelserna 12 kap. 2 § bör flyttas till 9 kap. Hänvisningen till 7 kap. 28 a29 §§ behövs inte i 9 kap. och kan därför, som kommittén föreslagit, utgå. Säkerhet och skyldighet att tåla åtgärder enligt villkor i tillstånd Den som beviljas tillstånd till täkt har en obligatorisk skyldighet att ställa säkerhet för de villkor som skall gälla för tillståndet. Enligt kommittén bör den särskilda bestämmelsen utgå eftersom den generella bestämmel- sen i 16 kap. 3 § bör vara tillräcklig för att ange de krav på säkerhet som behövs vid tillståndsprövning av täkter. Kommittén menar att det vid framtida prövningar av täktverksamheter kommer att finnas samma sak- liga skäl som att ställa krav på säkerhet för kostnaderna för åter- ställningsåtgärder efter avslutad täktverksamhet och att den praxis som gäller vid prövning bör vara vägledande när 16 kap. 3 § tillämpas. Skälet till att det finns en obligatorisk skyldighet att ställa säkerhet är det starka skyddet för naturmiljön. Täkterna kan orsaka omfattande och förfulande sår i landskapet och naturmiljön och det är viktigt att pröv- ningsmyndigheten kan ställa krav på säkerhet så att markområdet kan efterbehandlas på ett acceptabelt sätt. Bestämmelsen i 16 kap. 3 § är fakultativ. Det finns även en risk för att en fakultativ bestämmelse inte tillämpas på ett likartat sätt av olika prövningsmyndigheter. Enligt för- arbetena till 16 kap. 3 § (prop. 1997/97:45 del 2 s. 205) finns starka skäl att meddela villkor om säkerhet om den aktuella verksamheten kan förut- ses bli avslutad och det kan föreligga ett efterbehandlings- behov. Eftersom täkter på grund av begränsningen i uttag förutses avslu- tas och det så gott som alltid kommer att finnas behov av efterbehandling bör den obligatoriska skyldigheten kvarstå. Flera remissinstanser har menat att säkerhet också bör kunna ställas i anmälningsärenden. Regeringens uppfattning är dock att ett anmälnings- förfarande inte är lämpligt för prövning av sådana frågor. Dessutom kommer endast ett fåtal husbehovstäkter att omfattas av anmälningsplikt och behovet att ställa säkerhet i dessa fall kommer därför att vara litet. Det ställs inte heller några krav på säkerhet för husbehovstäkter . Det obligatoriska kravet på ställande av säkerhet för täkter bör därför endast gälla tillståndspliktiga täkter och bestämmelsen bör föras över till 9 kap. Som kommittén har föreslagit bör bestämmelsen om skyldighet att tåla åtgärder som har föreskrivits som villkor i ett tillstånd till täkt utgå. Frå- gan bör hanteras genom civilrättsliga avtal och behandlas på samma sätt som gäller för annan miljöfarlig verksamhet. I de fall återställningsåtgär- der behöver utföras på områden som verksamhetsutövaren inte har rådig- het över, bör bestämmelserna i 28 kap. 4 och 5 §§ kunna tillämpas. Den särskilda uppgiftsskyldigheten för täkter bör vara kvar. Uppgifterna används för planeringen av naturvården och sammanställs av () som redovisar försörjningsläget av täkt- material. Uppgifterna kan användas vid bedömningen av om det innebär en god hushållning med naturresurserna att öppna en ny täkt. Läns- styrelserna kan använda sig av uppgifterna för att få en överblick över mängden uttaget täktmaterial och hur mycket som finns kvar i befintliga täkter. Eftersom enbart vissa husbehovstäkter kommer att vara anmäl- ningspliktiga finns inte anledning att införa en uppgiftsskyl- dighet för dessa. Den särskilda uppgiftsskyldigheten för täkter bör även fortsättningsvis enbart gälla tillståndspliktiga täkter. Kravet på miljörapport kommer att omfatta alla tillståndspliktiga täkter enligt samma regler som gäller för övriga tillståndspliktiga miljöfarliga verksamheter. För att underlätta den framtida rapporteringen för verk- samhetsutövarna bör uppgiftsskyldigheten samordnas med miljörapporte- ringen. Enligt 26 kap. 20 § andra stycket får regeringen eller den myn- dighet som regeringen bestämmer föreskriva att skall innehålla en redovisning av verksamhetens miljöpåverkan även i annat avseende än vad som omfattas av villkoren i ett tillståndsbeslut. Även redovisning av andra uppgifter som är relaterade till balkens tillämp- ningsområde och mål får föreskrivas. De uppgifter som behövs som underlag för planering av naturvården är uppgifter som är relaterade till balkens tillämpningsområde och mål. Någon ny bestämmelse som ersät- ter 12 kap. 5 § första stycket behövs därför inte. Bestämmelserna i 12 kap. 5 § andra och tredje styckena bör flyttas till en ny 26 kap. 21 a §. I lagen (1966:314) om kontinentalsockeln finns en bestämmelse (3 b §) som har samma innebörd som den bestämmelse som föreslås bli flyttad från 12 kap. 2 § första stycket till den nya 9 kap. 6 a § miljöbal- ken. Bestämmelsen i lagen om kontinentalsockeln innehåller en hänvis- ning till 12 kap. 1 § . Eftersom förslagen innebär att 12 kap. 1 § skall upphöra att gälla behöver en konsekvensändring göras. I lagen (1985:620) om vissa torvfyndigheter finns en bestämmelse (7 §) som hänvisar till 12 kap. 2 § . Eftersom den sistnämnda regeln föreslås bli flyttad till en ny paragraf, 9 kap. 6 a § , behöver en konsekvensändring göras. Hänvisningarna i 1 och 4 §§ lagen (1005:1667) om skatt på naturgrus anpassas till att prövningen av täkter i fortsättningen sker enligt 9 kap. . En anpassning görs även med en hänvisning till den nya 26 kap. 21 a § . Regeringens förslag: Endast vissa större väg- och järnvägsprojekt, allmänna farleder, anläggningar för kärnteknisk verksamhet och an- läggningar för att bryta ämnen som kan användas för framställning av kärnbränsle omfattas av regeringens obligatoriska tillåtlighetspröv- ning. Andra verksamheter tillåtlighetsprövas efter regeringens förbe- håll enligt 17 kap. 3 §, genom att prövningsmyndigheten överlämnar ärendet till regeringen med stöd av 19 kap. 2 § eller 21 kap. 7 § eller genom att 2 kap. 9 och 10 §§ eller 7 kap. 29 § blir tillämpliga. begär att regeringen skall förbehålla sig att pröva tillåtligheten av en verksamhet som tidigare omfattats av den obligatoriska prövningen enligt 17 kap. 1 §, skall det krävas särskilda skäl för att regeringen skall kunna avstå från en sådan prövning. Konsekvensändringar görs i 4 kap. 3 och 4 §§ och 17 kap. 6 § mil- jöbalken samt i 7 § lagen (1962:627) om vissa åtgärder för utnyttjande av vattenkraft vid krig m.m. och 27 § lagen (1998:811) om införande av . förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Kommittén föreslog dock att regeringens obligatoriska tillåtlighetsprövning endast skulle omfatta vägar, järnvägar och allmänna farleder. Möjligheten för en kommun att begära att regeringen skall för- behålla sig prövningen av en viss verksamhet har inte föreslagits av kommittén. Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna, bl.a. Justitieombuds- mannen, (), flera länsstyrelser och uni- versitet, Statskontoret, m.fl. statliga myndigheter, Föreningen och , har ställt sig positiva till förslaget att minska antalet verksamheter som obli- gatoriskt skall tillåtlighetsprövas av regeringen. Bl.a. , några länsstyrelser, , Lant- brukarnas och har även ut- tryckt tveksamhet till att den obligatoriska prövningen skall kvarstå för infrastrukturprojekt och att trafikverken därmed även i fortsättningen skall pröva sina egna verksamheter. och Naturvårdsver- ket har framfört att även flygplatser borde omfattas av den obligatoriska tillåtlighetsprövningen samt att det noga bör övervägas vilka verksam- heter som inte längre skall prövas av regeringen. (miljödomstolen) har avstyrkt förslaget med hänvisning till att det inne- bär att den fakultativa prövningen görs till huvudregel i stället för som till undantag och att förslaget därför reser vissa principiella frågor. och har motsatt sig kommitténs förslag och anfört att rutinerna för i vilken omfattning regeringen bör handlägga ett prövningsärende borde utredas vidare. , och kommuner har anfört att det lokala inflytandet över vissa verksamheter måste kvarstå genom det kommunala vetot. , m.fl. har anfört att kärntekniska verksamheter även fortsättningsvis måste omfattas av den obligatoriska tillåtlighetsprövningen och att det kommu- nala vetot är en förutsättning för lokaliserings- och planeringsprocessen av kärntekniska verksamheter. (), m.fl. har påpekat att regeringen i vissa fall måste kunna besluta mot ett kommunalt veto. Skälen för regeringens förslag Att tillåtlighetsprövningen lades på regeringen motiverades i förarbetena till lagen (1987:12) om hushållning med naturresurser m.m. bl.a. med att ingen annan än regeringen kunde åstadkomma en allsidig prövning med en sammanvägning av bl.a. miljöskyddsmässiga, arbetsmarknadspoli- tiska och regionalpolitiska synpunkter. Vid införande kon- staterades att det fortfarande var viktigt att regeringen behöll tillåtlighets- prövningen som en tidig och betydelsefull länk i prövningskedjan för att därigenom kunna utöva en politisk styrning av vissa beslut (prop. 1997/98:45 del 1 s. 442). har påpekat är ramarna för regeringens tillåtlighetsprövning snävare än när prövningar av detta slag ur- sprungligen infördes. Vid prövningen av verksamheter enligt måste regeringen utgå från hänsynsregler samt övriga till- ståndsregler. Det finns inte heller någon särreglering som skiljer reger- ingens prövning från annan tillståndsprövning av verksamheter som prö- vas enligt balken. Den miljörättsliga lagstiftningen har också blivit mer omfattande.