prop · GT0335 · 2005-10-25 00:00:00 — Utredningar med strukturerade riskbedömningar genomförs i viss utsträckning, t.ex. inom ramen för regeringens nådeprövning. Tillförlit- ligheten hos sådana bedömningar har varit omdiskuterad. Utredningen har redogjort för utvecklingen på området, se 5 kap. i betänkandet. Den nuvarande uppfattningen torde kunna sammanfattas på så sätt att meto- derna har förbättrats väsentligt och förståelsen för de pro- blem som är förknippade med bedömningar av återfallsrisk har ökat. En- ligt rådande synsätt är riskbedömning förknippad med riskhantering, dvs. att en konstaterad risk bör mötas av åtgärder i syfte att i så stor utsträck- ning som möjligt minimera den. Metoderna för genomförandet av bedömningarna har utvecklats på ett sätt som gör det möjligt att låta dem ingå som underlag vid den prövning det nu är fråga om. Regeringen anser således att domstolen vid omvand- lingsprövningen regelmässigt bör inhämta utredning med utlåtande om risken för återfall i brott. En ansökan bör inte kunna bifallas om en sådan utredning inte inhämtats, förutsatt att detta inte varit uppenbart obehöv- ligt. Frågan behandlas närmare nedan i avsnitt 7.3. Det är vidare viktigt att det av utlåtandet framgår hur stor risken för återfall är, vilka riskfaktorerna är och hur dessa kan motverkas. Att före- slå åtgärder och behandling för att minska återfallsrisken är som nämnts en viktig del av riskbedömningen. Information som ges i en sådan utred- ning kan alltså även få betydelse för och utgöra stöd i den dömdes reha- biliteringsarbete. Det är, som utredningen framfört, viktigt att komma ihåg att bedömningar av återfallsrisk ytterst syftar till att förhindra vålds- handlingar, inte förutsäga dem. I sammanhanget bör också framhållas, vilket även tings- rätt anfört, att det är domstolen som skall göra bedömningen av återfalls- risken samt att en utredning om risken för återfall i brottslighet skall ut- göra ett underlag för denna bedömning. En sådan utredning utgör dock inte det enda underlaget för domstolens prövning. Även andra faktorer som att den dömde begått nya brott eller allvarligt misskött sig kan ha betydelse för rättens bedömning. Såsom framhål- lit kan t.ex. kriminalvårdens yttrande innehålla sådana uppgifter som kan vara relevanta vid bedömningen av återfallsrisken. Åsidosättande av vad som gäller för verkställigheten och om den dömde har medverkat för att främja sin anpassning i samhället Utredningen har föreslagit att den dömdes skötsamhet och utveckling skall beaktas vid prövningen. Såsom utredningen framhållit finns det dock invändningar mot att lägga vikt vid den dömdes skötsamhet. Några remissinstanser har också, med delvis olika motiver- ingar, anfört invändningar mot att skötsamheten och utvecklingen skall beaktas särskilt vid prövningen. En utgångspunkt för den föreslagna reformen är att skapa förutsätt- ningar för den dömde, och främja dennes motivation, att själv medverka till sin anpassning i samhället. I det ligger att ge incitament för den döm- de till skötsamhet under verkställigheten och till att själv verka för en positiv utveckling och förbättrade frigivningsförhållanden. Enligt regeringen är det ett rimligt grundkrav att den dömde sköter sig under verkställigheten och efter sin förmåga följer de regler som gäller för verkställigheten. För den som är intagen i kriminalvårdsanstalt gäller också ett skötsamhetskrav enligt 9 § andra stycket lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt (KvaL) och misskötsamhet kan t.ex. leda till in- dragna permissioner. I fråga om detta krav måste dock beaktas att livet i anstalt väsentligen skiljer sig från ett liv i frihet och att skötsamhet från den dömdes sida kan vara spekulativ. Mot denna bakgrund, och för att undvika en ordning som riskerar att leda till en socialt orättvis tillämp- ning, anser regeringen att skötsamheten i sig inte bör utgöra ett kriterium som särskilt skall beaktas vid prövningen. Däremot finns anledning att beakta om den dömde åsidosatt vad som gäller för verkställigheten. All- varliga åsidosättanden av detta slag bör leda till någon reaktion oavsett om de är av den karaktären att de leder till lagföring eller inte. Om lagfö- ring inte sker finns, såvitt avser tidsbestämda straff, ett system för senare- läggning av den villkorliga frigivningen och det bör även vid verkställig- het av ett tidsobestämt straff finnas möjlighet att på liknande sätt ingripa mot sådan misskötsamhet. I de fall lagföring sker kommer detta, enligt förslaget, att kunna beaktas vid omvandlingsprövningen. I fråga om vilken misskötsamhet som bör kunna påverka bedömningen kan viss ledning hämtas ur de uttalanden som gjordes vid införandet av 26 kap. 7 § , som innehåller bestämmelser om senarelägg- ning av villkorlig frigivning om den dömde i väsentlig grad brutit mot vad som gäller för verkställighet i anstalt. Enligt förarbetena (prop. 1997/98:96 s. 191, NJA II 1998 s 401 ff.) innebär regleringen att senare- läggning skall tillgripas endast i de mer flagranta fallen i t.ex. fråga om rymningar eller berusning. Stor hänsyn måste emellertid tas till skillna- derna mellan att avtjäna ett tidsbestämt och ett tidsobestämt straff. Efter- som den livstidsdömde fram till prövningen varit intagen bör som huvudregel enstaka regelbrott inte påverka bedömningen. Vidare bör det tillmätas betydelse när under verkställigheten överträdel- Det bör alltså finnas större utrymme att, vid omvandlingspröv- ningen, bortse från överträdelser som skett tidigt under verkställigheten. Som nämnts är en av utgångspunkterna för det nya systemet att den dömde genom egna åtgärder skall kunna påverka sina möjligheter att få livstidsstraffet omvandlat till fängelse . Utredningen har före- slagit att den livstidsdömdes frigivningsförhållanden skall beaktas till den dömdes förmån vid prövningen av om omvandling skall ske. Regeringen ställer sig dock tveksam till om den dömdes frigivnings- förhållanden i sig bör ges en särställning vid bedömningen, eftersom de intagna kan ha, utan egen medverkan, helt olika förutsättningar i fråga om t.ex. ordnad bostad eller anställning efter frigivning. Som Kriminal- vårdsstyrelsen framhållit torde också frigivningsförberedelserna intensi- fieras när ett beslut om omvandling av fängelse på livstid har fattats. Re- geringen har förståelse för den remisskritik som har riktats mot förslaget och anser därför att frigivningssituationen som sådan inte bör beaktas vid prövningen. Det är givetvis väsentligt med en långsiktig planering av den dömdes frigivning och regeringen anser att den omständigheten att den dömde själv medverkat till att främja sin anpassning i samhället bör ges särskild betydelse vid omvandlingsprövningen. Dock bör den dömdes insatser bedömas utifrån hans eller hennes personliga förutsättningar. Kriteriet bör ges en vid tillämpning. Bedömningen bör inte enbart utgå från den dömdes egna faktiska agerande utan även andra faktorer bör tillmätas betydelse. Om den dömde medverkat i detta avseende bör detta kunna påverka tidpunkten för beslutet om omvandling på ett för den dömde positivt sätt. Omvandling av fängelse på livstid till fängelse Ett första led i prövningen av om livstidsstraffet skall omvandlas är att domstolen tar ställning till om det finns förutsättningar för att frångå det utdömda livstidsstraffet. Som ett andra led i prövningen skall straffets längd bestämmas. En naturlig utgångspunkt är att låta den tid den dömde avtjänat vid tid- punkten för omvandlingsprövningen vara styrande för bestämningen. För att åstadkomma en rimlig och praktisk ordning, inte minst med hänsyn till den tid som kan behövas för utslussning, bör domstolen vid pröv- ningen även beakta reglerna om villkorlig frigivning och den dömdes behov av åtgärder för att underlätta övergången till ett liv i frihet. Som utredningen också framhållit är det väsentligt att kriminalvården i samar- bete med den dömde verkar för att denne ges så goda frigivningsförbere- delser som möjligt. Av 33 § KvaL framgår att i an- stalt skall förberedelserna för den dömdes frigivning vara särskilt inrikta- de på konkreta åtgärder för att underlätta övergången till ett liv i frihet. Efter en så lång verkställighetstid som ett livstidsstraff innebär bör det, enligt regeringens mening, normalt krävas en förhållandevis lång ut- slussningstid men i sammanhanget kan faktorer som t.ex. ett beslut om utvisning ha betydelse. Regeringens beslut om tidsbestämning i nåde- ärenden enligt gällande system sker normalt med beaktande av den ut- slussningstid som kriminalvården anser sig behöva. straffet tidsbestäms så att frigivningstidpunkten infaller något eller ett par Prop. 2005/06:35 år efter nådebeslutet. Livstidsstraffet är lagens strängaste straff och frigivning från detta bör, enligt regeringens uppfattning, inte ske tidigare än vad som kan ske från ett tidsbestämt straff. I detta sammanhang bör erinras om att den före- slagna reformen inte syftar till att åstadkomma någon ändring av de an- staltstider som följer av nu gällande ordning, enligt vilken regeringen genom nåd har bestämt livstidsstraffet till , även om, vilket påpekats i det föregående, flera livstidsdömda har verkställighetstider överstigande . Det omvandlade straffets längd bör därför inte kunna sättas under det längsta tidsbestämda straff som kan dömas ut, vilket vid flerfaldig brottslighet i vissa återfallssituationer är fängelse , se 26 kap. 3 § . En be- stämmelse med den innebörden föreslås därför. Regeringen anser där- emot inte, såsom framförts av några remissinstanser, att antalet år ut- tryckligen bör anges i lagen, eftersom tidsgränsen kan komma att ändras. Den föreslagna regeln om en viss minimitid kan enligt regeringens mening inte anses ge upphov till någon konflikt med regleringen i 26 kap. . Begränsningen i 26 kap. 1 § andra meningen brotts- balken avser utdömt fängelse och torde inte utgöra hinder mot en omvandling av fängelse på livstid till strafftider överstigande . Regeringen anser därför inte att det finns skäl för en hänvisning i 26 kap. till den föreslagna lagen. har betonat att det finns en osäkerhet om vad som kan inträffa från beslutet om frigivning till dess att fri- givning äger rum. Nämnden framhåller att utredningen inte redovisat hur beslutsfunktionen mellan domstolen och nämnden skall lösas eller överhuvudtaget hur ansvaret för den frigivne skall hanteras . Regeringen konstaterar inledningsvis att de pro- blem som påtalar förefaller ha kunnat hanteras i nuvarande ordning, enligt vilken en frigivningsdag bestäms utifrån reger- ingens nådebeslut med liknande framförhållning som följer av det aktuel- la förslaget. Som framgått innebär regeringens förslag att livstidsstraffet omvandlas till fängelse . Vid bestämningen av fängelsestraffets längd skall, enligt förslaget, bl.a. den dömdes behov av utslussning beak- tas. Utslussningsprocessen och de frågor som kan uppkomma i samband därmed bör därför hanteras av kriminalvården på samma sätt som gäller för intagna som avtjänar tidsbestämda straff. Den kompetensfördelning som följer av förslaget bör inte ge upphov till några konflikter. När det gäller personer som överförts till för straffverkställig- het kan det undantagsvis vara så att det vid överförandet uppställts vill- kor som skall gälla för straffverkställigheten. Sådana villkor kan vara avgörande för att överförande av verkställighet skall komma till stånd. Ett tänkbart krav kan vara att den dömde skall avtjäna en viss minsta tid innan frigivning kan bli aktuell. För att inte riskera möjligheten för utom- lands dömda att avtjäna livstidsstraff i föreslås att sådana villkor skall följas även i det nya systemet. 6.6Övriga frågor rörande verkställigheten efter beslut om omvandling Regeringens bedömning: Frågor om prövotid, villkorlig frigivning, övervakning samt återfall i brott som rör den som dömts till fängelse på livstid bör, sedan straffet omvandlats till fängelse , regle- ras enligt samma bestämmelser som gäller för sådana tidsbestämda straff generellt. Utredningens förslag innebär att frigivningsprövningen utformats som ett särskilt system med villkorlig frigivning för livstidsdömda. Med hänsyn till systemets utformning föreslår utredningen vissa särbestäm- melser i fråga om prövotid, övervakning och återfall i brott. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser som har yttrat sig i de frågor som avses har tillstyrkt eller inte haft någon erinran mot utred- ningens förslag. har dock, i fråga om prövotid, anfört att det bör övervägas om den ordning som gäller vid villkorlig frigiv- ning från tidsbestämda straff skall gälla även vid frigivning från livstids- straffet, dvs. att prövotiden relateras till den tid som den dömde faktiskt avtjänar. Detta är enligt särskilt angeläget från samhälls- skyddssynpunkt men också för att systemet skall upplevas som rättvist. har påtalat att det enligt utredningens förslag skulle saknas en yttre gräns för hur långt tidpunkten för villkorlig frigiv- ning kan senareläggas, eftersom strafftiden inte har någon bortre gräns. har framfört att övervakningsperioden i anslutning till medgiven villkorlig frigivning är synnerligen viktig för att förhindra återfall i allvarlig våldsbrottslighet. Det finns enligt verket klara samband mellan bedömd risknivå och återfallsfrekvens och likaså ett samband mellan individer som inte får någon eftervård och hög återfallsfrekvens. Övervakningstiden måste därför enligt verket ordnas så att den ger en klar struktur för den dömde och bör särskilt beakta åtgärder som innebär kontroll av eventuellt missbruk. har ifrågasatt förslaget att det inte skall vara möjligt att en- ligt 26 kap 11 § besluta att övervakningen av en villkorligt frigiven livstidsdömd skall upphöra . Enligt nämndens mening kan den situationen uppkomma att övervakningen på grund av den frigivnes levnadsomständigheter och skötsamhet framstår som meningslös. Av det skälet bör möjligheten att låta övervakningen upphöra avse även de livstidsdömda. Nämnden har även påtalat att förverkande av villkor- ligt medgiven frihet p.g.a. misskötsamhet enligt 26 kap 19 § synes kunna ske utan begränsning i tiden. , , har framhållit att de livstidsdömda inte är någon homo- gen grupp utan uppvisar ett starkt varierande behov av stöd och behand- ling. I vissa fall kan en tvåårig övervakningsperiod därför framstå som onödig. i har ifrågasatt om det föreslagna systemet innebärande villkorlig frigivning av livstidsdömda överhuvud- taget bör övervägas med hänsyn till den komplicerade särreglering som skulle krävas. Förslaget i utkast till lagrådsremiss överensstämmer med regering- ens bedömning. Remissinstanserna har inte haft någon erinran mot bedömningen. Skälen för regeringens bedömning Regeringen har i enlighet med vad som redan redovisats gjort bedöm- ningen att det i stället för ett system med villkorlig frigivning är mer lämpligt att prövningen utformas på så sätt att domstolens beslut får den verkan att livstidsstraffet omvandlas till fängelse . regler om prövotid m.m. som gäller för tidsbestämda straff bör därmed Trots detta finns det anledning, särskilt med hänsyn till vad som framkommit under remissbehandlingen av utredningens förslag, att beröra vissa frågeställningar. En fråga som aktualiserats i utredningen är hur lång en prövotid rimligen bör kunna vara. Såsom utredningen funnit kan det ifrågasättas om en ordning med mycket långa prövotider är lämplig ur ett principiellt per- Utredningen har i sitt förslag inte funnit skäl att relatera prövoti- den till den tid som den dömde faktiskt kommer att avtjäna utan i stället valt den längsta prövotid som kan komma i fråga vid tidsbestämda fäng- elsestraff, dvs. har å andra sidan anfört att det från samhällsskyddssynpunkt samt av rättviseskäl är särskilt angeläget att prövotidens längd görs avhängig avtjänad tid. Enligt regeringens mening är det naturligt att bestämma prövotidens längd i enlighet med de regler som gäller för andra tidsbestämda fängel- 1997/98:96 Vissa reformer av påföljdssystemet anför regeringen att det framstår som logiskt att prövotiden anpassas till rest- straffets längd så att prövotiden fortgår till dess att den av domstolen be- stämda strafftiden löpt ut, jfr s. 132. och är en konsekvens av strafftider som avser de allra svåraste brotten. är regelverket utformat på så sätt att utrymmet för förverkande av villkorligt medgiven frihet efter villkorlig frigivning är be- Sammanfattningsvis anser regeringen att det saknas skäl att fast- ställa någon formell övre gräns för prövotiden. Eftersom det är fråga om villkorlig frigivning från ett omvandlat livs- tidsstraff finns det av naturliga skäl ett särskilt stort behov av kontroll av Det befintliga regelverket avseende verkställigheten efter villkorlig frigivning tillhandahåller också ett flexibelt system som tillåter att åtgärderna anpassas efter den enskildes särskilda behov. stanserna har inte heller haft någon synpunkt på utredningens förslag om Däremot har det ifrågasatts om den föreslag- na tvååriga övervakningsperioden skall vara obligatorisk. holms anfört kan övervakningen, på grund av den frigivnes levnadsomständigheter och skötsamhet, i vissa fall komma att framstå som meningslös. Det är svårt att motivera övervakning i fall där den person som är fö- remål för åtgärden uppenbarligen inte är i behov av den. de ordning prövar övervakningsnämnden i det enskilda fallet om det fö- religger behov av ytterligare åtgärder. Sammantaget anser regeringen att det saknas anledning att i fråga om prövotid och övervakning särbehandla livstidsdömda som fått sitt straff omvandlat till fängelse enligt den föreslagna lagen. Vad gäller återfallsregleringen har flera remissinstanser lämnat synpunk- ter på förslaget. Med den utformning som föreslås saknas anledning att beröra dessa frågor utöver konstaterandet att ett omvandlat livstids- straff i alla avseenden kommer att jämställas med andra tidsbestämda Regleringen av frågor om återfall i brott, sammanträffande av brott och förändring av påföljd blir tillämplig. Uppkommer fråga om ansvar för ny brottslighet fram till dess att ett omvandlingsbeslut har meddelats och vunnit laga kraft blir den nuvarande bestämmelsen i 34 kap. 2 § tillämplig. innebär vid ny brottslighet att den enda möjliga påföljden är att låta livs- tidsstraffet avse även det nya brottet. Tidpunkten för när ansökan om omvandling får göras påverkas inte. I stället får det nya brottet beaktas Har handläggningen inletts bör prövningen av omvandling av livstidsstraffet anstå till dess att den nya domen har vunnit laga kraft. Om den dömde fälls till ansvar skall domstolen vid prövning av omvandling beakta även den nya brottsligheten. Om ny brottslighet aktualiseras sedan ett omvandlingsbeslut har med- delats och vunnit laga kraft tillämpas bestämmelserna i 34 kap. brottsbal- Det föreslagna systemet innebär att redan etablerade principer för på- följdsbestämning vid ny brottslighet kan tillämpas utan inskränkning. Regeringens förslag: Åklagaren skall vara den dömdes motpart i ärenden om omvandling av livstidsstraff. Målsäganden ges möjlighet att, enligt 35 § lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt, begära underrättelse om den intagne eller Kri- minalvårdsstyrelsen ansöker om omvandling av fängelse på livstid. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har lämnat förslaget utan Riksåklagaren har dock förordat en ordning med som prövningsorgan där prövningen främst inriktas på åter- fallsrisk samt den dömdes personliga förhållanden. Med en sådan ut- formning skulle inte krävas att åklagaren är part vid frigivningsprövning- en. i har förklarat att åklagaren är mindre lämpad att agera som motpart, eftersom det endast undantagsvis blir samme åklagare som hade det ursprungliga målet. Den åklagare som hanterar frigivningsprövningen måste därför lägga ned ett omfattande arbete för att sätta sig in i saken. har förklarat att det vore önskvärt att uppdraget kunde anförtros den åklagare som hand- lagt det tidigare målet i fråga, även om detta i praktiken sällan torde vara möjligt. i har anfört att det, oavsett vilket organ som kommer att hantera frigivningsprövningen, är naturligare att Riksåklagaren uppträder som motpart, eftersom Riksåklagaren redan har en organisation som, både praktiskt och med hänsyn till kompetens, är mer lämpad att hantera frågan. har särskilt fram- hållit vikten av att anhöriga till brottsoffer underrättas om att en frigiv- ningsprövning är nära förestående och föreslagit att åklagaren tilldelas denna uppgift. Förslaget i utkast till lagrådsremiss överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag men innehöll inte tillägget i 35 § lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt (KvaL). Remissinstanserna har inte haft någon erinran mot förslaget. Skälen för regeringens förslag: Utredningen har menat att förfaran- det vid prövningen skall utformas som en tvåpartsprocess och föreslagit att åklagaren får rollen som den dömdes motpart. Regeringen anser att detta är en naturlig och ändamålsenlig lösning. Åklagare är också lämpa- de att bevaka samhällsintresset liksom brottsofferaspekter på liknande sätt som sker t.ex. vid handläggning av ärenden enligt 20 och 22 §§ lagen (1991:1129) om rättspsykiatrisk vård. Det har framhållits att den åklagare som har hanterat det ursprungliga målet i vilket livstidsstraffet dömts ut bör vara den som är bäst skickad att hantera frigivningsprövningen. Även om det skulle finnas fördelar med en sådan lösning torde det med hänsyn till den tid som måste för- flyta från det att dom meddelas till dess att prövning av omvandling kan ske inte vara möjligt att åstadkomma en liknande ordning. Lagrådet har ifrågasatt om inte även de som varit målsägande i det el- ler de brottmål som föranlett utdömande av livstidsstraffet bör ses som parter i ett ärende om omvandling av straffet. Lagrådet har särskilt fram- hållit att ett omvandlingsärende i sak inte går ut på annat än att pröva om förutsättningar föreligger för att bestämma en ny påföljd för brott som den dömde tidigare fällts till ansvar för. Lagrådet har förordat att frågan i avsaknad av en närmare redogörelse och diskussion beträffande de mot- stående intressen som kan göra sig gällande i förhållande till ett brottsof- fer när frågan prövas i domstol blir föremål för närmare överväganden. I brottmålsrättegången har målsäganden genom olika regler tillerkänts vissa processuella befogenheter, t.ex. en subsidiär åtalsrätt och en befo- genhet att överklaga brottmålsdomen, som ger denne möjlighet att vidta åtgärder för och bidra till att den som begått brott lagförs och döms till straff. Skälen bakom målsägandens befogenheter är huvudsakligen två. För det första har det ansetts att den som blivit kränkt genom ett brott bör ges möjlighet till moralisk upprättelse genom en process i vilken gär- ningsmannen fälls till ansvar, dvs. För det andra har man ansett att målsägandens åtalsrätt kan vara av värde som ett me- del att kontrollera att åklagarna fullgör sina skyldigheter i fråga om beiv- randet av brott och utförandet av ansvarstalan, dvs. Dessa skäl har dock inte samma relevans vid en prövning av omvand- ling av ett livstidsstraff, eftersom frågan om ansvar är slutligt avgjord. Omvandlingsprövningen syftar till att bedöma om det föreligger skäl att frångå livstids fängelse och omvandla det till ett tidsbestämt fängelse- straff. Prövningen skall primärt grundas på förhållanden och omständig- heter som inträffat efter domen. Inom ramen för omvandlingsprövningen får endast de omständigheter som legat till grund för straffmätningen och som framgår av domen beaktas. Parterna får därför inte föra in utredning och bevisning som rör själva gärningen och omständigheterna kring den- Prop. 2005/06:35 na. Omvandlingsprocessen avser inte heller att, utöver vad som framgår av domen, belysa gärningens konsekvenser. I detta sammanhang måste också uppmärksammas att ett deltagande kan ha ett psykologiskt värde för vissa målsägande.