prop · GS03135 · 2005-03-23 00:00:00 — tikastrafflagen (1968:64) och lagen (1991:1969) om förbud mot vissa Det finns därutöver ett flertal författningar med bestäm- melser om hjälpmedelsförverkande. De ansluter i allt väsentligt till vad som i 36 kap. 2 § föreskrivs för brottsbalksbrotten. Det finns enligt regeringens mening nu anledning, på sätt som förut- skickades i den proposition som behandlade rambeslutet om penningtvätt 2000/01:58, s. 15), att överväga om det behövs någon ytterligare lagstiftning för att begränsa förklaringen till artikel 2 i förverkandekon- ventionen och därigenom också anpassa lagstiftningen till artikel 2 i rambeslutet om förverkande. Frågan är alltså om det finns brott med ett maximistraff om mer än ett års fängelse där det skulle kunna finnas anledning att förverka hjälpme- del vid brott men där någon sådan regleringen inte införts. Vid en genomgång av författningar med specialstraffrättsliga bestämmel- ser kan det konstateras att det finns drygt fyrtio författningar som inne- håller straffbestämmelser med ett straffmaximum som överstiger ett års fängelse men där det saknas möjlighet att förverka hjälpmedel vid brott. Följande författningar saknar helt bestämmelser om förverkande av varumärkeslagen (1960:644) lagen (1962:120) om straff i vissa fall för oriktigt ursprungsintyg lagen (1964:169) om straff för folkmord patentlagen (1967:837) mönsterskyddslagen (1970:485) skattebrottslagen (1971:69) livsmedelslagen (1971:511) sjömanslagen (1973:282) firmalagen (1974:156) abortlagen (1974:595) lagen (1980:424) om åtgärder mot förorening från fartyg lagen (1982:316) om förbud mot könsstympning av kvinnor lagen (1984:3) om kärnteknisk verksamhet lagen (1985:354) om förbud mot juridiskt eller ekonomiskt biträde i vissa lagen (1986:436) om näringsförbud djurskyddslagen (1988:534) lagen (1990:409) om skydd för företagshemligheter lagen (1990:1157) om säkerhet vid tunnelbana och spårväg lagen (1992:1300) om krigsmateriel sjölagen (1994:1009) lagen (1995:831) om transplantation m.m. vapenlagen (1996:67) lagen (1996:1152) om handel med läkemedel växtförädlarrättslagen (1997:306) personuppgiftslagen (1998:204) lagen (1999:988) om förhör m.m. hos kommissionen för granskning av de svenska säkerhetstjänsternas författningsskyddade verksamhet insiderstrafflagen (2000:1086) lagen (2001:1080) om motorfordons avgasrening och motorbränslen lagen (2002:444) om straff för finansiering av särskilt allvarlig brottslig- het i vissa fall, m.m. lagen (2003:113) om elcertifikat järnvägslagen (2004:519) Följande författningar har bestämmelser om förverkande av hjälpmedel som innebär att vissa angivna hjälpmedel skall kunna förverkas eller att vissa men inte alla brott med fängelse i straffskalan kan lagen (1951:649) om straff för vissa trafikbrott lagen (1961:181) om försäljning av teknisk sprit m.m. upphovsrättslagen (1960:729) jaktlagen (1987:259) strålskyddslagen (1988:220) lagen (1988:868) om brandfarliga och explosiva varor kretsmönsterlagen (1992:1685) utlänningslagen (1989:529) alkohollagen (1994:1738) Ytterligare en grupp av författningar är sådana som bara blir tillämpliga vid krig, krigsfara och liknande tillstånd eller där en högre straffskala bara blir tillämpliga under sådana förhållanden: krigshandelslagen (1964:19) förfogandelagen (1978:262) ransoneringslagen (1978:268) lagen (1992:1602) om valuta- och kreditreglering lagen (1994:1720) om civilt försvar lagen (1994:1809) om totalförsvarsplikt Det är givetvis så att många brott förutsätter hjälpmedel utan att dessa hjälpmedel rimligen kan bli föremål för förverkande. Enligt såväl brotts- balken som andra författningar gäller som begränsning att förverkandet skall vara påkallat till förebyggande av brott eller att det annars finns särskilda skäl. Det bör knappast komma i fråga att förverka pennan som användes för att upprätta en felaktig självdeklaration. är inte förverkandemöjligheterna avgränsade till viss egendom. Beroende på om det är påkallat för att förebygga brott eller om det annars finns särskilda skäl kan egendom förverkas även om inte egendomen i sig indicerar brottslig verksamhet (se de olika bedömningarna i NJA 1982 s. 59, NJA 1978 s. 736 och NJA 1968 s. 336). Av detta följer att förverkande av hjälpmedel vid brott kan vara påkallade i vissa särskilda situationer utan att det med hänsyn till egendomens beskaffenhet eller brottet ter sig som sannolikt i normalfallet. Regeringen anser det därför vanskligt, i ljuset av internationella åtaganden på området, att söka avgränsa möjlig- heterna att förverka hjälpmedel till vissa brott där det framstår som helt självklart att förverkande bör komma i fråga. För överträdelser av lagen om förbud mot könsstympning av kvinnor bör ett förverkande av hjälpmedel kunna komma i fråga. I vart fall upp- repade överträdelser av ett näringsförbud enligt lagen om näringsförbud bör också kunna motivera ett förverkande av hjälpmedel i brottsförebyg- gande syfte. Även i den näringsreglerande lagstiftningen kan det finnas utrymme för att förverka hjälpmedel till förebyggande av nya överträdel- ser. Vad gäller de immaterialrättsliga författningarna kan det också fin- nas anledning att förverka egendom som utgjort hjälpmedel vid brott. Det sagda talar för att 36 kap. 2 § bör göras tillämplig på alla brott inom specialstraffrätten för vilka det stadgas fängelse . Ingen remissinstans har heller invänt mot bedömningen i promemorian att förverkandemöjligheterna bör omfatta alla sådana brott. I sammanhanget uppkommer såsom tidigare gällande förverkande av utbyte frågan om skall begränsa förklaringen till förverkande- konventionen i enlighet med den skyldighet som föreligger enligt våra åtaganden inom EU eller om bör återkalla förklaringen helt och ge artikel 2 i förverkandekonventionen fullt genomslag i den svenska lagstiftningen oavsett straffskala; dvs. gå längre än vad har åtagit sig inom EU. I denna fråga görs samma bedömning som tidigare gjorts beträffande förverkande av utbyte (se avsnitt 9.1). För sådana brott som av lagstifta- ren anses ha ett straffmaximum eller lägre bör det krävas sär- skilda skäl i de enskilda fallen för att ett utbytesförverkande skall anses motiverat. Vad gäller advokatsamfunds synpunkter gällande behovet av en reglering som kopplar samman frågan om förverkande med vanliga regler om straffmätning hänvisar regeringen också till vad som sägs i avsnitt 9.1 där denna fråga behandlas. Liksom beträffande utbytesförverkande blir konsekvensen att förver- kande av hjälpmedel i vissa fall bara kan komma i fråga då brottet är att anse som grovt. Denna tröskeleffekt kan uppkomma vid tillämpningen av jordabalken, lagen om straff i vissa fall för oriktigt ursprungsintyg, livsmedelslagen, abortlagen, lagen om säkerhet vid tunnelbana och spår- väg, sjölagen, vapenlagen, lagen om handel med läkemedel, personupp- giftslagen, lagen om elcertifikat samt järnvägslagen. Även här görs sam- ma bedömning som beträffande förverkande av utbyte (se avsnitt 9.1). Om lagstiftningen skall gå längre än vad som påkallas enligt internationella åtaganden bör det göras särskilda överväganden i varje enskilt fall. De författningar som berörs av denna tröskeleffekt är inte sådana att det bedöms som nödvändigt att införa heltäckande bestämmel- ser om förverkande av hjälpmedel. Denna bedömning överensstämmer med den som görs i promemorian, vilken ingen remissinstans har invänt mot. Det bör således införas en generell regel som träffar brott för vilka det är föreskrivet fängelse , men där det inte är något särskilt föreskrivet om hjälpmedelsförverkande. I de fall förverkanderegler redan finns i specialstraffrätten bör inte de generella förverkandereglerna i därutöver vara tillämpliga. För att tydliggöra detta bör det föreskrivas att den generella regeln i bara gäller då annat inte är föreskrivet. I avsnitt 10.3 och 10.4 föreslås viss kompletterande lagstiftning. Vad gäller de immaterial- rättsliga författningarna föreslås i avsnitt 10.5 särskilda bestämmelser om förverkande av hjälpmedel. De synpunkter som främst framfört beträffande den lagtekniska konstruktionen behandlar regering- en i avsnitt 9.1. Justitiekanslern har anfört att det framstår som ovisst vad de utvidgade möjligheterna till förverkande kommer att få för konsekvenser i prakti- ken. Även Riksåklagaren har ansett att det, på det underlag som getts, inte alltid är lätt att full ut bedöma konsekvenserna av förslagen. Reger- ingen kan instämma i att konsekvenserna av de föreslagna lagändringar- na inte i alla delar är lätta att förutse. Det finns heller inte utrymme för att i detta sammanhang utveckla närmare hur den generella bestämmelsen skall tillämpas i förhållanden till alla specialstraffrättsliga bestämmelser som den träffar. Genom dess generella utformning kommer dess tillämp- ningsområde även att bli beroende av kommande kriminaliseringar, av- kriminaliseringar samt ändringar i straffskalor. Det bör emellertid under- strykas att den föreslagna bestämmelsen i 36 kap. 2 § fjärde stycket bör tillämpas och uttolkas på samma sätt som vid brott en- ligt och som vid brott enligt andra författningar där det re- dan finns bestämmelser om förverkande av utbyte av hjälpmedel. Av det följer att den praxis som utvecklats kan ge stor vägledning vid tillämp- ning av detta nya tredje stycke. Det bör vidare understrykas att bestäm- melsen har en fakultativ utformning vilket innebär att förverkande bara bör ske då det sammantaget framstår som befogat. Även i detta samman- hang finns det anledning att hänvisa till vad som, med anledning av vissa synpunkter från , sagts om oskäliga resultat i avsnitt 9.1. Beträffande frågan hur bestämmelsen förhåller sig till tryckfrihetsför- Prop. 2004/05:135 ordningen och yttrandefrihetsgrundlagen hänvisas till också vad som sägs under avsnitt 9.1. förverkanderegel i 36 kap. 2 § gäller utöver egendom som använts som hjälpmedel vid brott även egendom som frambragts genom brott enligt . Det fordras då att själva frambringandet har varit brottsligt, exempelvis falska mynt och sedlar. Vidare kan enligt 36 kap. 2 § egendom vars användande utgör brott eller med vilken eljest tagits befattning som utgör sådant brott förverkas. Vad som kan förverkas enligt den bestämmelsen är för det första egendom vars befattning med utgör straffbar förberedelse enligt 23 kap. 2 § brottsbal- ken. Vidare kan nämnas film eller videogram som lämnats ut i strid mot bestämmelsen om barnpornografi eller pornografisk bild med vilken för- farits i strid med bestämmelsen om otillåtet förfarande med pornografisk bild (16 kap. 10 a och 11 §§ ). Det torde inte finnas något internationellt åtagande att även göra dessa bestämmelser generellt tillämpliga inom specialstraffrätten eftersom de som utgångspunkt inte kan anses utgöra vare sig av brott eller hjälpmedel vid brott i förverkandekonventionens och rambeslutets me- ning. Motsvarande bestämmelser förekommer i vart fall redan då det har bedömts föreligga ett praktiskt behov. Som exempel kan nämnas att nar- kotika som varit föremål för brott enligt narkotikastrafflagen kan förver- kas, liksom destillationsapparater som hanterats på ett otillåtet sätt enligt alkohollagen. Det finns sålunda enligt regeringens mening ingen anled- ning att göra även dessa bestämmelser i 36 kap. 2 § gene- rellt tillämpliga inom specialstraffrätten. Vad gäller de immaterialrättsli- ga författningarna görs i avsnitt 9.7 särskilda överväganden. Egendom som varit avsedd att användas vid brott Regeringens förslag: Egendom som varit avsedd att användas vid brott får förverkas i de fall brottet fullbordats eller förfarandet utgjort ett straffbart försök eller en straffbar förberedelse eller stämpling. bestämmelse om detta införs i den generella bestämmelsen om förver- kande av hjälpmedel i . Författningar med specialstraffrättsliga bestämmelser som redan i dag innehåller bestämmelser om förverkande av hjälpmedel komplet- teras med regler om förverkande av egendom som varit avsedd att an- vändas som hjälpmedel vid brott. De särskilda bestämmelserna i jakt- lagen (1987:259) och om egendom som medförts vid Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser tillstyrker förslagen el- ler lämnar de utan erinran. Exempelvis har inte invänt mot de ändringar som föreslås i och jaktlagen. och delar promemorians bedömning att det är ända- målsenligt att behålla den särskilda regleringen i fiskelagen. ingsliv anser att den konstruktion som valts i förslaget är bra ur rättssä- Skälen för regeringens förslag En ny regel om förverkande av egendom som varit avsedd att användas vid brott bör införas Med hjälpmedel avses i förverkandekonventionen all slags egendom som på något sätt, helt eller delvis, använts eller varit avsedd att användas för att begå en eller flera brottsliga gärningar. Definitionen upprepas i ram- beslutet om förverkande. Vad som enligt regeringens mening bör övervägas närmare är innebör- den av avsedd att användas, hur definitionen förhåller sig till svensk rätt och om definitionen i det internationella regelverket påkallar några lagändringar för svensk del. Förverkandekonventionen och rambeslutet om förverkande påkallar inte att egendom i några fall inte heller vad gäller hjälpmedel skall kunna förverkas i andra fall än när ett brott verkligen har förövats. Det framgår av att förverkande definieras som sådant straff eller annan åt- gärd beslutad av domstol efter rättegång på grund av brottslig gärning eller brottsliga gärningar. I propositionen om tillträde till förverkandekonvention kon- staterade regeringen att begreppet varit avsedd att användas går längre än vad som är generellt möjligt att förverka enligt svensk lag, även om egendom av detta slag i många fall kan förverkas enligt 36 kap. 2 eller 3 § (prop. 1995/96:49, s. 10). Någon närmare analys har emellertid inte gjorts i tidigare lagstiftningsärenden eller i Förverkande- utredningens betänkande av vad denna förverkandeform skulle innebära och hur den bör tillämpas. Utgångspunkten måste enligt regeringens bedömning vara att det är fråga om egendom som i det enskilda fallet aldrig kom till användning som hjälpmedel vid brott men där det fanns en avsikt att så skulle ske. Vidare förutsätts i förverkandekonventionen att ett brott verkligen har begåtts. Slutsatsen blir då att det på något sätt ingick i planering (fanns en avsikt) att använda viss egendom när brottet genomfördes, men att så slutligen aldrig skedde. Två bestämmelser i ger grund för att förverka egendom som ännu inte kommit till användning som hjälpmedel men där sådan risk har förelegat (och därigenom sådan avsikt kan ha förelegat). Enligt 36 kap. 3 § får förverkande beslutas i fråga om bl.a. föremål som på grund av sin särskilda beskaffenhet och omständigheter- na i övrigt kan befaras komma till brottslig användning. Bestämmelsen är alltså begränsad till föremål som typiskt sett kan befaras komma till brottslig användning, men förutsätter å andra sidan inte att något brott har begåtts. Vidare har bestämmelserna om förberedelse till brott relevans. Den som med uppsåt att utföra eller främja brott skaffar, tillverkar, lämnar, tar emot, förvarar, transporterar, sammanställer eller tar annan liknande be- fattning med något som är särskilt ägnat att användas som hjälpmedel vid ett brott döms, i det fall det särskilt anges, för förberedelse till brottet om han eller hon inte gjort sig skyldig till fullbordat brott eller försök (23 kap. 2 § ). Straffansvaret för förberedelse omfattar befattning med sådana föremål som inte har något annat användningsområde än att begå brott. dana hjälpmedel som i viss mån har ett legalt användningsområde men som kan sägas vara särskilt farliga med hänsyn till risken för brott omfat- tas. Detsamma torde gälla andra föremål som typiskt sett är särskilt läm- pade för brottets genomförande (prop. 2000/01:85, s. 41). Att ta befattning med ett hjälpmedel med uppsåt att utföra eller främja ett brott kan alltså i sig utgöra ett brott. Förverkande av egendomen kan då ske enligt 36 kap. 2 § första stycket andra meningen . En- ligt den bestämmelsen kan förverkande ske av egendom vars användande utgör brott eller med vilken eljest tagits befattning som utgör sådant brott. Bestämmelserna i 23 kap. 2 § (tillsammans med 36 kap. 2 §) samt 36 kap. 3 § kan således bara föranleda förverkande av föremål som i sig genom sin särskilda beskaffenhet är ägnade att användas som hjälpmedel vid brott eller kan befaras komma till brottslig användning. Definitionen av hjälpmedel i förverkandekonventionen och rambe- slutet om förverkande begränsar dock inte tillämpningsområdet till att egendomen skall vara av någon särskild beskaffenhet. Bestämmelsen i 36 kap. 2 § , som föreskriver om förver- kande av egendom som verkligen har använts som hjälpmedel, har inte heller någon sådan begränsning. För att ett föremål skall kunna anses ha kommit till användning som hjälpmedel måste användandet ha ingått i det händelseförlopp vari brottet ingick och främjat brottet eller brotts- lingens förehavanden i samband med detta. Föremålet behöver emellertid inte vara särskilt konstruerat eller annars särskilt lämpat för att användas för just brott. Det är emellertid givet att en förverkandeförklaring beträf- fande föremål som inte genom sin beskaffenhet indicerar brottslig verk- samhet bör komma i fråga bara om förhållandena ger särskild anledning till sådan åtgärd. Som sådan anledning framhålls i lagtexten i första hand att förverkande är påkallat till förebyggande av brott. Även om detta skäl inte föreligger kan förverkande vara på sin plats av det skälet att det skul- le te sig stötande att en brottsling får behålla det hjälpmedel han använt, t.ex. den yxa med vilken han har begått ett mord (jfr m.fl., Brotts- balken, En kommentar, 36:24). Frågan är då om bestämmelserna i förverkandekonventionen och i rambeslutet om förverkande av hjälpmedel som varit avsedd att använ- das vid brott påkallar några lagändringar. Bestämmelsen i 36 kap. 2 § är inte av direkt relevans ef- tersom den tar sikte på sådan egendom som verkligen har kommit till användning som hjälpmedel vid brott. Vad som däremot är av betydelse är 36 kap. 3 § och 23 kap. 3 § brotts- balken (då i förening med 36 kap. 2 §). Egendom som på grund av sin särskilda beskaffenhet och omständigheterna i övrigt kan befaras komma till brottslig användning har givetvis i normalfallet också varit avsedd att komma till sådan användning. Det är emellertid inte självklart att det motsatta förhållandet råder. Egendom som varit avsedd att komma till användning vid brott behöver inte vara av någon särskild beskaffenhet som indicerar sådan användning. Förverkandekonventionens och rambe- slutets bestämmelser om när förverkande skall ske måste därför enligt regeringens bedömning ges ett vidare tillämpningsområde än vad som täcks av gällande svensk rätt. Det finns således inte anledning att göra någon annan bedömning än den som gjordes vid antagande av förverkandekonventionen (prop. 1995/96:49, s. 10). Motsvarande be- dömning har gjorts i promemorian, vilket ingen remissinstans har invänt mot. För att uppfylla åtaganden bör därför förverkanderegler- ingen utvidgas. Hur bör den nya bestämmelsen utformas? Frågan är då hur den vidare definitionen av hjälpmedel skall ges ge- nomslag i svensk rätt. Syftet med att förverka hjälpmedel vid brott är i första hand att samhäl- let vill försäkra sig om att föremålet inte kommer att komma till brottslig användning på nytt. I svensk rätt kommer det till uttryck genom att det i 36 kap. 2 § föreskrivs att hjälpmedel må förklaras förver- kad, om det är påkallat till förebyggande av brott (jfr NJA 1978 s. 736 och NJA 1982 s. 59). Detta måste anses vara huvudmålet även för be- stämmelserna i förverkandekonventionen och rambeslutet om förverkan- de. Rambeslutet om förverkande använder som tidigare påpekats samma definition som fastställts i förverkandekonventionen. I inledningen till förverkandekonventionen anges som motiv till konventionen just behovet av att vidta brottsbekämpande åtgärder. Något annat huvudsyfte kan då heller inte finnas när det gäller förver- kande av föremål som har varit avsedda att användas vid brott. Gär- ningsmannens rent subjektiva avsikter bör därför inte självständigt moti- vera ett förverkande. Om gärningsmannen avsett att använda viss egen- dom som hjälpmedel vid brott men denna egendom utifrån objektiva utgångspunkter aldrig hade kunnat främja brottet framstår det som orimligt att ett förverkande skulle kunna ske. Som huvudregel bör därför enligt regeringens mening de brottsförebyggande aspekterna ha stor be- tydelse även i detta sammanhang. Bestämmelserna i förverkandekonventionen och rambeslutet om för- verkande bör förstås på så sätt att ett förverkande är motiverat om egen- domen varit avsedd att användas vid brott och förverkande är påkallat till förebyggande av brott. Ett brottsförebyggande syfte uppnås därmed ge- nom att egendom som på något sätt ingått i brottsplaneringen men som av någon anledning inte kom att användas, kan förverkas. Det kan vara fråga om egendom som medförts till brottsplatsen eller som har förvarats i syfte att komma till användning. Om gärningsmannen exempelvis valt mellan flera alternativa hjälpme- del som medförts till en brottsplats eller förvarats i syfte att begå brott, kan det anses ha förelegat en avsikt att använda samtliga dessa trots att gärningsmannen slutligen bara väljer att använda ett av dessa hjälpmedel. Genom ett förverkande hindras då att egendomen kommer till likartad brottslig användning . Det måste närmast bero på en slump att något har valts bort som hjälpmedel, för att det skall kunna sägas att det ingått i brottsplanen (dvs. att det funnits en avsikt) att egendomen skulle användas. Förverkande bör exempelvis kunna komma i fråga då handlandet bara har kommit till ett straffbart försök. Den egendom som gärningsmannen avsett att använda vid genomförande av det fullbordade brottet kan komma att förverkas, om det behövs för att förebygga fortsatt brottslig- het. Åklagaren har således att visa att det ingått i brottsplanen att använda egendomen eller att en sådan avsikt annars har funnits hos någon av dem som medverkat till brottet. Redan genom åklagarens bevisbörda i detta avseende torde det normalt krävas att avsikten att använda egendomen på något sätt har manifesterats på ett tydligt sätt genom gärningsmännens faktiska agerande. I den mån det kan styrkas vad gärningsmännen av- handlat sinsemellan har det givetvis också ett betydande bevisvärde. Tidsmässigt bör det föreligga ett nära samband mellan de omständig- heter som manifesterar avsikten och brottets genomförande. Enligt 36 kap. 2 § kan egendom som använts som hjälp- medel utöver om det är påkallat till förebyggande av brott även för- verkas om särskilda skäl föreligger. Denna möjlighet att beakta särskilda omständigheter bör enligt regeringens mening finnas även för egendom som varit avsedd att användas vid brott. Den allmänna begränsningen att förverkande skall vara påkallat för att förebygga brott eller att annars särskilda skäl skall föreligga skapar en rimlig avgränsning av möjligheterna till förverkande. Bland annat ute- sluts fall där enbart gärningsmannens avsikter ligger till grund för be- dömningen, egendomen har ett stort legalt användningsområde och det framstår som osannolikt att egendomen skulle kunna komma att användas vid brott. Som regeringen anfört ovan påkallas inte av förverkandekonventionen eller rambeslutet om förverkande att egendom i några andra fall skall kunna förverkas än när brott verkligen har förövats. Det saknas anledning att i detta avseende ge möjlighet till förverkande i vidare mån än vad som påkallas av internationella åtaganden. I sådana fall då brott inte har förövats kan egendom såsom redogjorts för ovan förverkas om den på grund av sin särskilda beskaffenhet kan komma till brottslig an- vändning (36 kap. 3 § ).