prop · GS0369 · 2005-01-26 00:00:00 — I rättsfallet uttalade domstolen att det numera får anses vara fastslaget att det inte är förenligt med artikel 6 i att någon under straffansvar åläggs att lämna uppgifter som avslöjar att han har begått ett brott och som kan användas som bevis i en kommande rättegång mot honom (se dom i målet mot ; jfr också domstolens domar i må- let mot och i målen Hea- ney och McGuinness mot ). När det är fråga om uppgifter av sådan art måste det därför anses att en rätt för den enskilde att vägra yttra sig under ed föreligger även i fall som avses i 6 kap. 5 § andra stycket kon- kurslagen (jfr Fitger i till Bolding s. 144, , Brotten mot borgenärer, 2 uppl. s. 222 och Lagerbielke, Om mened s. 172 f.). , som således slog fast att artikel 6 i Europa- konventionen är tillämplig på uppgifter som lämnas vid konkurs, fann att omständigheterna var sådana att det enligt 15 kap. 4 § inne- bar skälig ursäkt för den tilltalade att under ed medvetet ha lämnat orikti- ga uppgifter och ogillade åtalet. Rättsfallet avser en person som avlade fakultativ bouppteckningsed och ger därför inget direkt svar på frågan hur domstolen skulle bedöma en motsvarande situation där en gäldenär lämnat felaktiga uppgifter vid bouppteckningsed eller i annat fall under konkursförfarandet. Man torde dock kunna utgå från att domstolen skulle komma att göra en likartad prövning vid ett sådant åtal. Frågan om rätten till en rättvis rättegång enligt artikel 6.1 i Europa- konventionen och den däri ingående rätten att tiga är tillämplig på ett konkursförfarande har, som nämnts ovan, också prövats av Europadom- stolen. Domstolen har i dom i målet Kansal mot Stor- slagit fast att en användning i ett brottmålsförfarande av upp- gifter som lämnats i ett konkursförfarande under straffhot strider mot rätten i artikel 6.1 i att inte behöva lämna uppgifter som avslöjar att han har begått ett brott och som kan användas som bevis mot honom i en kommande rättegång. Ansvarsfrihetsgrunderna i 15 kap. 4 § Det straffrättsliga ansvaret för den som lämnar oriktiga uppgifter är, som nämnts ovan, olika utformat beroende på dels vad uppgiften gäller och i vilket sammanhang den lämnas, dels vem som lämnar uppgiften. Vidare gäller olika grunder för ansvarsfrihet. I 15 kap. 1 § straffbeläggs som mened att någon under laga ed lämnar osann uppgift eller förtiger sanningen. Om någon av grov oaktsamhet begår en sådan gärning skall han dömas för ovarsam utsaga enligt 15 kap. 3 § . Om utsagan är utan betydelse för saken bortfaller straffansvaret enligt 15 kap. 4 § första stycket . Detsamma gäller enligt andra stycket i samma lagrum om någon har lämnat osann uppgift eller förtigit sanningen angående sådant som han eller hon hade haft rätt att vägra yttra sig om och omständigheterna inne- bär skälig ursäkt. Bestämmelsen knyter an till regleringen i 36 kap. och 37 kap. om rätten för vittne, part eller målsägande som inte för talan att vägra yttra sig. Rätten att vägra yttra sig omfattar bl.a. sådana omständigheter vars yppande skulle kunna röja att den som hörs eller någon honom närstående har gjort sig skyldig till en brottslig hand- ling (36 kap. 6 § och 37 kap. 3 § ). Om någon, som har gjort sig skyldig till mened eller ovarsam utsaga, frivilligt rättar felet in- nan avsevärd olägenhet har uppkommit, eller på annat sätt avvärjer faran för vidare olägenhet, får rätten döma till lindrigare straff än vad som är föreskrivet för gärningen (15 kap. 14 § ). I vissa fall kan straffansvaret helt falla bort. I 11 kap. finns inte någon motsvarighet till ansvarsfrihetsgrunderna i 15 kap. 4 § . Något krav på att utsagan har betydelse för för- farandet har inte uppställts för straffansvar för oredlighet och vårdslöshet mot borgenärer. Det är, enligt författningstexten, inte heller ansvarbefri- ande för en gäldenär att lämna osann uppgift eller förtiga sanningen an- gående något som han eller hon haft rätt att vägra yttra sig om. Mot bakgrund av Högsta domstolens ställningstaganden i NJA 1991 s. 123 och 2001 s. 563 liksom avgörande i målet Kansal mot framstår det som motiverat att ändra lagstiftningen när det gäller grunderna för ansvarsfrihet i 11 kap. . Den som lämnar uppgifter enligt konkurslagen bör ges samma möjlighet att gå fri från ansvar som den som i annat sammanhang lämnar uppgifter under hot om sanktioner. För att uppnå detta kan i princip två olika lösningar väl- jas. Den ena är att ta bort särregleringen av brotten mot upplysningsplik- ten i 11 kap. och den andra är att i kapitlet föra in en be- stämmelse som motsvarar 15 kap. 4 § . Vi anser, i likhet med utredaren, att det inte vore möjligt att avskaffa särregleringen för brott mot upplysningsplikten i 11 kap. . omfattar straffansvaret även förfaranden där det inte fö- rekommer edgång. Vidare förekommer det att konkursgäldenären undan- drar sig edgång. Det torde därför vara nödvändigt att behålla en straffbe- stämmelse i 11 kap. avsedd för dessa situationer, eftersom det annars skulle löna sig för konkursgäldenärer att försöka undandra sig edgång. Om den obligatoriska edgången avskaffas och ersätts med en ordning där förvaltaren måste yrka att gäldenären skall avlägga ed blir det ännu vikti- gare att även uppgifter som inte har beedigats omfattas av straffansvaret. I stället bör det, såsom föreslagits i promemorian, i 11 kap. brottsbal- ken införas en ansvarsfrihetsgrund som motsvarar den som finns i 15 kap. 4 § andra stycket , dvs. för de fall den som hörts haft rätt att vägra yttra sig och omständigheterna innebär en skälig ursäkt för honom eller henne. Frågan är emellertid i vilka situationer den skall göras tillämplig. I lik- het med remissinstanserna anser vi att tillämplig- het i detta fall inte är begränsad till sådana uppgifter som omfattas av edsplikt. Innebörden av artikel 6 är, såvitt nu är aktuellt, att inte någon under hot om straffansvar eller andra sanktioner skall tvingas att lämna uppgifter som senare kan läggas till grund för ett straffrättsligt förfarande omfattas alla typer av uppgiftslämnande enligt kon- kurslagen i 11 kap. 1 § andra stycket och 3 § andra stycket av hot om sanktioner i form av vite, hämtning eller häktning. Detta gäller oavsett om uppgifterna lämnas under ed eller inte. För sådana uppgifter som lämnas vid skuldsanering eller offentligt ackord föreskrivs dock inte något sådant sanktionshot. Det innebär att frågan om bestämmelsens förenlighet med Europakon- ventionen måste lösas på ett annat sätt än det som föreslagits i promemo- rian. Ansvarsfrihetsgrunden i 15 kap. 4 § andra stycket bör i stället vara tillämpliga på samtliga uppgifter som lämnas enligt konkurs- lagen och som avses i förslaget till 11 kap. 2 § , oavsett om de lämnas under ed eller inte. På så sätt görs regleringen oberoende av om förslaget om avskaffande av den obligatoriska edgången i konkurs genomförs eller inte. Någon motsvarighet föreslås inte för uppgiftsskyl- dighet vid offentligt ackord eller skuldsanering, eftersom denna inte är ålagd under hot om sanktioner. Frågan om vad som innebär skälig ursäkt för att förtiga sanningen eller lämna oriktiga uppgifter beror, på motsvarande sätt som vid tillämpning av bestämmelsen i 15 kap. 4 § andra stycket , i stor utsträck- ning på omständigheterna i det enskilda fallet (jfr NJA II 1948 s. 447 f.). I det konkreta fallet kan det tänkas vara så att en vägran att lämna en uppgift medför att det blir uppenbart att gäldenären har begått en viss brottslig gärning. Med hänsyn till den ovan angivna utgångspunkten att ingen som har begått ett brott skall vara tvungen att vittna mot sig själv, bör det i sådant fall finnas utrymme för att göra undantag från reglerna om straffansvar. Det som har sagts nu gäller särskilt sådana fall i vilka den hörde inte på ett onödigt aktivt sätt leder misstankar åt annat håll utan endast mer eller mindre passivt förnekar något eller på annat sätt döljer sanningen. Gäldenären kan alltså inte straffritt tillåtas kasta miss- tankar på en oskyldig och går han eller hon längre än vad som behövs för att dölja den egna gärningen kan straffansvar komma i fråga. Det nu sag- da innebär inte att någon skulle kunna undgå ansvar för osanna uppgifter eller förtiganden rörande sådana handlingar för vilka allt ansvar för ho- nom eller henne har preskriberats. När det gäller ansvar för mened, osann partsutsaga och ovarsam utsaga görs, som redovisats ovan, i 15 kap. 4 § första stycket även undantag för sådana fall i vilka ett förtigande eller en oriktig uppgift sak- nar betydelse för saken. Starka skäl talar enligt vår uppfattning för att införa ett undantag för betydelselösa utelämnanden och osanningar som ägt rum vid konkurs, skuldsanering eller förhandling offentligt ackord. En ansvarsfrihetsgrund motsvarande den som finns i 15 kap. 4 § första stycket bör därför införas. Nämnda ansvarsfrihetsgrund kan endast bli tillämplig i de fall förti- gandet eller den oriktiga uppgiften är utan betydelse för saken. Straffan- svaret för förtiganden och oriktiga uppgifter vid exekutiva förfaranden omfattar, som nämnts ovan, endast sådana fall då gäldenären framställer sin ekonomiska situation som sämre än den i verkligheten är. Skälet till det är att sådana uppgifter hotar borgenärernas intresse av att få möjlighet till utdelning i konkursen. En förutsättning för straffrihet är alltså att för- tigandet eller uppgiften är utan betydelse för borgenärernas rätt i detta avseende. För att så skall vara fallet torde krävas att den beloppsmässiga avvikelsen mellan t.ex. en fordrans verkliga belopp och det oriktiga upp- Prop. 2004/05:69 givna beloppet är mycket liten. På motsvarande sätt som vid tillämpning av ansvarsfrihetsgrunden i 15 kap. 4 § första stycket är den omständigheten att ett förti- gande eller en uppgift är utan betydelse för saken en rent objektiv omständighet av straffriande natur. Frågan om uppgiftslämnaren skall gå fri från ansvar beror alltså inte av hans eller hennes föreställning om vad som är av betydelse för saken (jfr NJA II 1948 s. 450). Någon annan förändring i straffansvaret bör inte göras Utredaren har inte föreslagit några förändringar när det gäller avgräns- ningen av straffansvaret för brott mot upplysningsplikten. Sådana förslag har emellertid lämnats av . Utredningen före- slog, som nämnts ovan, att straffansvaret skulle ändras dels genom att ansvaret i dessa fall skulle utvidgas till att i princip avse hela gäldenärens uppgiftsskyldighet enligt konkurslagen, dels genom att straffansvaret för oriktiga uppgifter vid exekutiva förfaranden skulle begränsas till att gälla vid konkurs. Vidare föreslog utredningen att straffansvaret för en gälde- när som i samband med annan exekutiv förrättning än konkurs uppsåtli- gen åberopar en oriktig handling eller ett skenavtal och därigenom för- hindrar att en borgenär får betalning eller säkerhet skulle tas bort. När det gäller förslaget om nykriminalisering av oriktiga uppgifter i konkurs om annat än tillgångar och skulder anser vi i likhet med utreda- ren att det skulle leda till en radikal förändring av straffansvaret för läm- nandet av oriktiga uppgifter. Straffansvaret skulle i princip omfatta all den uppgiftsskyldighet som en konkursgäldenär har, dvs. även uppgifter som inte har någon betydelse för det ekonomiska utfallet. Konsekvenser- na är svåra att överblicka. Mot den bakgrunden delar vi utredarens be- dömning att förslaget om nykriminalisering inte bör genomföras. I likhet med utredaren anser vi att förslaget om avkriminalisering av straffansvaret för annan uppgiftsskyldighet än i konkurs har vissa brister. Med den tidigare angivna utgångspunkten att förändringar bara bör göras om det finns ett påtagligt behov ansluter vi oss till utredarens bedömning att förslag på denna punkt inte bör genom- föras. Av de skäl som redovisats bör det inte heller göras några ändringar i straffansvaret för en gäldenär som i samband med annan exekutiv för- rättning än konkurs uppsåtligen åberopar en oriktig handling eller ett skenavtal och därigenom förhindrar att en borgenär får betalning eller säkerhet. Bestämmelsen förs därför i sak oförändrad över till den nya 2 §. Det saknas också skäl att, som föreslagit, införa en särskild straffskala för ringa brott. 9.5Ändringar i omfattningen av revisorns anmälningsplikt? Regeringens bedömning: Det nya brottet bör liksom den nuvarande bestämmelsen om oredlighet mot borgenärer omfattas av revisorns anmälningsplikt enligt aktiebolagslagen. Det finns inte behov av kon- sekvensändringar i nämnda bestämmelse med anledning av den före- slagna ändringen. Promemorians bedömning: Frågan har inte berörts i promemorian. Remissinstanserna: har framhållit att det vid förändringar i de straffbestämmelser som omfattas av revisorns anmälningsplikt enligt 10 kap. 3840 §§ aktiebolagslagen även bör beak- tas vilken effekt förändringarna medför beträffande anmälningsplikten för revisorer. Exempelvis behöver revisorn inte anmäla obetydliga brott. FAR har anfört att det nya brottet inte bör ingå bland det brott som grun- dar anmälningsplikt enligt 10 kap. 38 § aktiebolagslagen. Revisorns upp- drag upphör nämligen vid konkurs, och revisorn kan därför inte påläggas något ansvar för anmälan om gäldenärens agerande i konkursen. En revi- sor har inte heller någon direkt skyldighet att granska de förhållanden eller handlingar som sammanhänger med skuldsanering eller ackord. Skulle revisorn bli skyldig att anmäla sådana brott skulle revisorns granskningsskyldighet behöva utökas, något som inte avsågs när stad- gandena om revisorns anmälan av misstanke om brott infördes. Skälen för regeringens bedömning: En revisor har enligt 10 kap. 38 § aktiebolagslagen en skyldighet att vidta åtgärder enligt 3940 §§ samma kapitel vid misstanke om att en styrelseledamot eller den verk- ställande direktören inom ramen för bolagets verksamhet har gjort sig skyldig till vissa angivna brott. Förekommer det sådan brottsmisstanke som avses i 38 § skall revisorn som huvudregel anmäla det till styrelsen. Det har inte ansetts lämpligt att ålägga revisorn en plikt att agera i alla situationer då brott kan misstänkas, inte minst mot bakgrund av att revi- sorn normalt sett endast har begränsade straffrättsliga kunskaper. I stället har revisorns anmälningsplikt begränsats till misstanke om brottslighet av ekonomiskt slag och som typiskt sett kan vålla bolaget eller dess in- tressenter skada (prop. 1997/98:99 s. 157 ff.). Revisorns anmälningsplikt omfattar bl.a. oredlighet mot borgenärer och grov oredlighet mot borgenärer i 11 kap. 12 §§ . Däremot har en revisor inte någon skyldighet att vidta sådana åtgärder vid misstanke om vårdslöshet mot borgenärer enligt 11 kap. 3 § . Den nya bestämmelsen kommer att reglera såväl uppsåtliga som grovt oaktsamma brott mot upplysningsplikten och kommer därmed att omfatta även sådana gärningar som inte omfattas av revisorns anmälnings- plikt. Det råder enligt vår mening inte någon tvekan om att även grovt oaktsamma brott mot upplysningsplikten kan orsaka stor skada för bola- gets borgenärer. Det nya brottet bör därför både i dess uppsåtliga och grovt oaktsamma former, på samma sätt som den nuvarande bestämmel- sen om oredlighet mot borgenärer, omfattas av revisorns anmälningsplikt enligt aktiebolagslagen. Som FAR har anfört upphör revisorns uppdrag om revisionsklienten går i konkurs. Den föreslagna bestämmelsen tar dock sikte även på andra Inte heller innebär vårt förslag att revisorns granskningsupp- Prop. 2004/05:69 drag blir mer omfattande än vad det är . Förslaget innebär alltså inte att revisorn åläggs några granskningsåtgärder som han eller hon inte an- nars är skyldig att vidta enligt god revisionssed. Som nämnts ovan föreslås att brottet försvårande av konkurs eller exe- kutiv förrättning placeras i 11 kap. 2 § samt att grov ored- lighet mot borgenärer regleras i 11 kap. 1 § tredje stycket . Något behov av konsekvensändringar i nämnda bestämmelser med an- ledning av den föreslagna ändringen föreligger därför inte. Regeringens förslag: Förverkande av ackord i konkurs och vid före- tagsrekonstruktion samt omprövning av skuldsanering skall kunna ske även vid sådana fall av försvårande av konkurs eller exekutiv förrätt- ning som har begåtts uppsåtligen. Promemorian innehåller inte några motsvarande förslag. Skälen för regeringens förslag: I bestämmelserna om förverkande av ackord i 12 kap. 28 § första stycket 1 konkurslagen (1987:672) respekti- ve offentligt ackord i 3 kap. 37 § första stycket 1 lagen (1996:764) om företagsrekonstruktion föreskrivs att rätten, på ansökan av en borgenär vars fordran omfattas av ackordet, kan förklara att den eftergift som ge- nom ackordet har medgetts gäldenären förfaller, om gäldenären bl.a. har gjort sig skyldig till oredlighet mot borgenärer. På motsvarande sätt framgår av bestämmelsen om omprövning av skuldsanering i 27 § första stycket 1 skuldsaneringslagen (1994:334) att rätten, på ansökan av en borgenär vars fordran omfattas av ett beslut om skuldsanering enligt nämnda lag, kan upphäva beslutet om gäldenären bl.a. har gjort sig skyl- dig till oredlighet mot borgenärer. Regeringens förslag till ändring av bestämmelsen om oredlighet mot borgenärer innebär bl.a. att regleringen av straffansvaret för uppsåtliga brott mot upplysningsplikten förs över till en särskild straffbestämmelse, försvårande av konkurs eller exekutiv förrättning. Uppsåtliga brott mot upplysningsplikten bör även fortsättningsvis kunna föranleda att ackord förfaller och att skuldsaneringsbeslut omprövas. En hänvisning till straff- bestämmelsen om försvårande av konkurs eller exekutiv förrättning bör därför ske. Eftersom straffbestämmelsen enligt förslagen även omfattar de grovt oaktsamma brott mot upplysningsplikten som enligt nuvarande reglering behandlas i straffbestämmelsen om vårdslöshet mot borgenärer bör en begränsning göras till uppsåtliga gärningar. Det innebär att det, liksom , krävs att brottet begåtts uppsåtligen för att förverkande av ackord eller omprövning av skuldsanering skall komma i fråga. Lagändringarna bör träda i kraft . Några särskilda över- gångsbestämmelser är inte nödvändiga. De framlagda förslagen innebär bl.a. en viss utvidgning av det straffbara området för oredlighet mot borgenärer. Ändringen kan dock inte förvän- tas leda till någon större ökning av antalet anmälda brott. Den största förändringen berör regleringen av straffansvaret för bokföringsbrott. Skärpningen av straffskalorna för den lindrigaste och den grövsta formen av bokföringsbrott påverkar inte brottsutredningarna, men kan leda till marginellt ökade kostnader för kriminalvården, om straffskärpningarna slår igenom i rättstillämpningen. Å andra sidan kan förslagen om förenk- ling och renodling av bestämmelserna leda till att brotten mot borgenärer blir lättare att tillämpa, vilket i så fall minskar utredningskostnaderna. Ingen av de nu angivna förändringarna kan bedömas vara av sådan bety- delse att berörda verksamheter skall kompenseras. Eventuella merkost- nader med anledning av förslagen skall därmed finansieras inom befintli- ga anslag. 13.1Förslaget till lag om ändring i 11 kap. Om brott mot borgenärer m.m. Den som, när han är på obestånd eller när påtaglig fara föreligger för att han skall komma på obestånd, förstör eller genom gåva eller någon annan liknande åtgärd avhänder sig egendom av betydande värde, döms för oredlighet mot borgenärer till fängelse i högst . Detsamma skall gälla om någon genom sådant förfarande försätter sig på obestånd eller framkallar påtaglig fara för att han skall komma på obestånd. För oredlighet mot borgenärer döms också en gäldenär som, då konkurs är före- stående, ur riket bortför tillgång av betydande värde med uppsåt att hålla den undan konkursen, eller gäldenär som i konkurs undandrar eller undanhåller konkursför- valtningen tillgång. Detsamma skall gälla, om en gäldenär i otillbörligt syfte under- låter att, så långt möjligt, medverka till att tillgång i utlandet som ingår i konkursen ställs till konkursförvaltningens förfogande, trots att konkursförvaltaren uppmanat gäldenären att medverka. Om brottet är grovt, döms för grov oredlighet mot borgenärer till fängelse i lägst och högst . Vid bedömande av om brottet är grovt skall särskilt beaktas om gärningsmannen beedigat oriktig uppgift eller använt falsk handling eller vilseledande bokföring eller om brottet varit av betydande omfattning eller om gärningen annars varit av särskilt farlig art. Paragrafen har behandlats i kapitel 6. Första stycket är oförändrat. Det behandlar förmögenhetsförsämrande åtgärder i form av gåva och liknande benefika handlingar samt förstöran- de. I andra stycket behandlas dels regeln om bortförande av tillgångar in- för förestående konkurs, dels bestämmelserna om undandragande och undanhållande av tillgångar i konkurs, vilka tidigare återfanns i paragra- fens tredje stycke. I sak är dessa bestämmelser oförändrade. Bestämmel- serna om brott mot upplysningsplikten i konkurs m.m. som tidigare fanns i detta stycke har förts över till 2 §. Till komplettering av de befintliga reglerna har straffansvaret i andra stycket utvidgats till att gälla även en gäldenärs underlåtenhet att, så långt möjligt, medverka till att tillgång i utlandet som ingår i konkursen ställs till konkursförvaltningens förfogande, trots att konkursförvaltaren upp- manat gäldenären att medverka. Bakgrunden till förslaget har redovisats i avsnitt 6.3. En grundläggande förutsättning för straffansvar för underlå- tenhet att medverka till att utländska tillgångar tillförs konkursboet är att det är fråga om en gäldenär som är försatt i konkurs. Vidare krävs att gäldenärens samtliga tillgångar skall tas i anspråk i konkursen. Detta är fallet om gäldenären har sitt hemvist eller sina huvudsakliga intressen i (jfr Welamson och , Konkurs, 10 uppl. s. 48 ff. och SOU 1992:78 s. 26). Om konkursen däremot omfattar endast egendom i , kan straffbestämmelsen inte aktualiseras. Detta markeras i lag- texten genom uttrycket tillgång som ingår i konkursen. Straffansvaret omfattar alla typer av tillgångar i utlandet. En gäldenär är redan nu skyldig att för konkursförvaltaren lämna uppgift om tillgång- ar som finns utomlands (6 kap. 2 § första stycket konkurslagen). Ingen skillnad görs mellan tillgångar i länder med vilka har en gällande konkurskonvention och andra länder. Det spelar inte heller någon roll om tillgångarna kan tillföras konkursboet. Någon särskild värdegräns har inte satts upp. Tillgångarna måste dock vara kända och kunna preciseras i någon mån. Gäldenärens medverkansplikt skall där- med inte kunna användas av konkursförvaltningen som ett sätt att få reda på om en gäldenär har okända tillgångar som skall ingå i konkursen. Skyldigheten att medverka inträder när konkursförvaltaren har uppma- nat gäldenären att göra så. För att brottet skall vara fullbordat krävs emel- lertid att gäldenärens vägran att medverka har manifesterats på något sätt. Det straffbara området omfattar endast sådan underlåtenhet som har ett otillbörligt syfte. Med otillbörligt syfte avses en passivitet där själva mo- tivet för gäldenärens underlåtenhet framstår som illojalt. En jämförelse kan göras med motsvarande rekvisit i straffbestämmelsen om mannamån mot borgenärer. Ett typiskt exempel på illojalt syfte är att någon iakttar passivitet i avsikt att själv eller genom någon närstående fysisk eller juri- disk person kunna förfoga över den aktuella tillgången. Om en gäldenär på grund av straffbestämmelser eller andra tvingande bestämmelser, t.ex. det aktuella landets konkurslagstiftning, är förhindrad att medverka till att tillgången tillförs den svenska konkursen kan något straffansvar inte utkrävas. Den bristande medverkan har då ett legitimt syfte. Saknar gäldenären praktisk möjlighet att medverka eller har han gjort sitt bästa men det visar sig att hans åtgärder inte är tillräckliga före- ligger inte heller något brott. Som angetts i avsnitt 6.3 är brottet att anse som perdurerande. 2004/05:69 digheten att medverka får anses gälla kontinuerligt under hela konkurs-