prop · GS03131 · 2005-03-22 00:00:00 — Skälen för regeringens förslag Förnyad bevisupptagning i tingsrätten Regler om muntlighet och skriftlighet vid vittnesförhör återfinns i 36 kap. 16 § RB. Genom en hänvisning i 37 kap. RB gäller bestämmel- sen också vid förhör med en part eller en målsägande som inte för talan. I 36 kap. 16 § första stycket RB anges att ett vittne skall lämna sin berättelse muntligen. Skriftliga vittnesberättelser får inte åberopas. Av paragrafens andra stycke följer dock att vad ett vittne berättat tidigare inför rätta eller inför åklagare eller polismyndighet får läggas fram, om vittnets berättelse avviker från vad han eller hon berättat tidigare eller när vittnet förklarar sig inte kunna eller vilja yttra sig. Enligt utredningen bör huvudregeln även i fortsättningen vara att förhör inför rätten skall präglas av en spontan muntlighet. Vad utred- ningen har övervägt är om det bör öppnas för en möjlighet att även i andra fall än de som anges i 36 kap. 16 § andra stycket RB komplettera ett muntligt förhör med uppgifter som vittnet har lämnat , exempelvis under förundersökning i brottmål eller vid bevis- upptagning utom huvudförhandling. En sådan möjlighet skulle kunna innebära att förhöret inleds med att vad vittnet berättat vid det tidigare förhöret läses eller spelas upp, varefter kompletterande frågor ställs (tilläggsförhör). De nuvarande reglerna i 36 kap. 16 § RB tillåter alltså inte ett sådant förfarande. Skall någon som tidigare hörts inför rätten höras på nytt, måste han eller hon berätta om hela händelsen en gång till trots att det kanske bara krävs några kompletterande frågor i förhållande till det tidigare förhöret. En möjlighet att inleda förhöret med att återge vad vittnet berättat vid det tidigare tillfället skulle enligt utredningen inte bara vara förenat med processekonomiska fördelar, utan även bespara vittnen och andra förhörspersoner många av de olägenheter som kan vara för- knippade med att återigen konfronteras med minnet av den aktuella händelsen vid ett omfattande förhör. En reform skulle därför ha betydelse även från ett brottsofferperspektiv. Enligt utredningens förslag skall ett förhör i domstol få inledas med en uppspelning eller uppläsning av vad vittnet berättat inför rätta, om det kan antas främja förhörets genomförande eller är lämpligt av något annat skäl. Förslaget har fått ett blandat mottagande av remissinstanserna. Flera remissinstanser, bl.a. , , Hovrätten för Nedre och , har ställt sig tvekande, om än inte helt avvisande, till förslaget. Framför allt görs gällande att förslaget getts ett alltför vitt tillämpningsområde. Enligt Hovrätten för bör det föreslagna tillvägagångssättet i princip användas endast om ett omförhör inte skulle ha kommit till stånd om det inte hade varit för behovet att ställa kompletterande frågor. har ansett att metoden inte är lämplig i de vanliga situationer där ena parten ifråga- sätter riktigheten av den tidigare berättelsen. I dessa fall måste enligt hovrätten ett nytt förhör som huvudregel hållas och möjligheterna att jämföra med vad vittnet sagt bör begränsas till de fall då vittnet vägrar yttra sig, kanske av rädsla, eller lämnar andra uppgifter. Bland remissinstanserna finns emellertid även de som har ansett att förslaget getts en alltför begränsad omfattning. Enligt Åklagarkammaren i och vid borde förslaget utsträckas även till förhör som lämnats inför polis- myndighet eller åklagare under förundersökning i brottmål. En sådan möjlighet skulle enligt fakultetsnämnden vara mycket betydelsefull från bevisvärderingssynpunkt, eftersom det enligt nämnden är viktigt, åtminstone vid alla centrala förhör i en brottmålsrättegång, att kunna ta del av personens tidigaste utsagor i saken, dvs. vad personen berättade vid det första polisförhöret. Med en sådan ordning blir det enligt fakultetsnämnden möjligt för rätten att kunna se om, och i så fall hur, en berättelse har ändrats under rättsprocessens gång. I likhet med utredningen anser regeringen att möjligheterna att vid ett förhör i domstol hänvisa till uppgifter som har lämnats under förunder- sökningen inte bör utökas. Ett mer frekvent och omfattande utnyttjade av förundersökningsmaterialet i domstolsprocessen skulle enligt regeringens mening vara betänkligt från rättssäkerhetssynpunkt. Förhör som hålls inför åklagare eller polismyndighet uppfyller generellt sett inte samma krav på rättsäkerhet som de förhör som hålls i en domstol. Förhören tillkommer i princip helt utan offentlighet och situationen vid förhören är delvis okänd för rätten. Dessa nackdelar gör sig i allt väsentligt gällande även om det infördes ett generellt krav på att den misstänktes försvarare närvarar vid förhöret, något som föreslagits av fakultetsnämnden. Att i någon mer väsentlig omfattning tillåta hänvisningar till förundersök- ningsmaterialet skulle även medföra en risk för att tyngdpunkten i rättskipningen förskjuts från domstolarna till de brottsutredande instan- serna, vilket inte är önskvärt. För tingsrätterna bör huvudregeln när det gäller såväl tvistemål som brottmål vara att muntlig bevisning i de fall ett förnyat förhör behöver hållas skall läggas fram direkt och inför rätten. Frågan om ett förhör vid en huvudförhandling inför tingsrätten skall föregås av en uppspelning av ett tidigare förhör bör därför begränsa sig till de relativt få fall där den som skall höras redan har uttalat sig vid ett förhör inför rätta men ett nytt förhör behövs enligt 35 kap. 13 § första stycket, 43 kap. 13 eller 46 kap. 13 § RB, dvs. när rätten finner detta vara av betydelse i målet och det inte finns hinder mot att ta upp beviset. Mycket talar för att förhöret även i sådant fall normalt bör ske genom en spontan och omedelbar berättelse inför rätten, dvs. utan att man först spelar upp inspelningen från det tidigare förhöret. I tingsrätten behöver som huvudregel oftast alla övriga förhör som skall hållas i målet ske på det sättet och man får den bästa balansen inför bevisvärderingen, om alla förhör vid en huvudförhandling presenteras på i huvudsak samma sätt. Det tidigare förhöret vid rätten ligger också i allmänhet ganska nära i tiden. Det bör dock finnas en möjlighet för en tingsrätt att inleda ett förhör med att återge vad vittnet har berättat inför rätta. I en del fall kan det nämligen vara ändamålsenligt att förhöret begränsas till något eller kanske några av de sakförhållanden som den hörde har uttalat sig om och som kräver en ytterligare belysning. Utredningens förslag möjliggör ett sådant förfarande. I likhet med flera av remissinstanserna anser dock regeringen att utredningsförlaget går väl långt när det gäller möjligheterna att inleda ett förhör i domstol med att redovisa vad den hörde berättat vid ett tidigare förhör inför rätta. Enligt regeringens mening bör sålunda möjligheterna att hålla förhöret som ett tilläggsförhör begränsas till fall där förhöret har dokumenterats genom en videoupptagning (se avsnitt 5.4.1). Dagens ljudinspelningar kan näm- ligen generellt sett inte anses utgöra ett fullgott alternativ till ett förhör som hålls och spontant inför rätten. Förnyad bevisupptagning i hovrätten och När det gäller förhör i högre rätt har man anledning att se den nu behand- lade frågan på ett annat sätt. Medan huvudregeln för tingsrättsprocessen är att ett förhör skall tas upp muntligt vid en huvudförhandling, följer för hovrätternas del av 35 kap. 13 § andra stycket RB att förhöret behöver läggas fram i muntlig form endast om hovrätten finner att det är av betydelse för utredningen. I gäller ännu strängare krav för att förhör skall tas upp på nytt i den instansen. Enligt det angivna lagrummet får ett bevis som tagits upp av lägre rätt tas upp på nytt i endast om det finns synnerliga skäl. Särregleringen för hovrätterna och grundas på det faktum att ett omförhör i högre instans oftast är förenat med betydande olägenheter. Det gäller dels svårigheterna att på grundval av ett omförhör göra en lika tillförlitlig bevisvärdering som den underinstansen gjort, dels risken för att rättskipningens tyngdpunkt förskjuts uppåt i instanskedjan, om muntlig bevisning i hög grad tas upp på nytt efter ett överklagande. Som närmare utvecklas i avsnitt 12.5.4 bör därför utgångspunkten vara att ett nytt förhör i hovrätt skall ske endast om det behöver ställas ytterligare frågor till den som redan hörts. Mot denna bakgrund passar ett system liknande det som utredningen nu föreslår mycket bra i högre rätt. Även här bör dock ställas det kravet att förhöret i den lägre rätten har dokumenterats genom en videoupptagning. När det gäller förhör som tas upp på nytt i samma instans kan det enligt regeringens mening överlämnas till rätten att i det enskilda fallet göra bedömningen när det kan vara lämpligt att förhöret hålls som ett tilläggsförhör. Några särskilda förutsättningar under vilka ett tilläggs- förhör i sådant fall bör få ske behöver därför inte anges. I högre rätt för- håller det sig emellertid annorlunda. Som ovan angetts föreslås särskilda begränsningar i möjligheterna att i högre rätt ta upp muntlig bevisning som redan tagits upp i lägre instans. I hovrätten innebär de föreslagna reglerna att ett tingsrättsförhör i princip får tas upp på nytt endast om det behöver ställas ytterligare frågor. I ett sådant system bör huvudregeln vara att förhöret hålls som ett tilläggsförhör. Det överensstämmer även med vad som för hovrättsprocessens del föreslagits i promemorian. När det gäller bevisning som tagits upp i lägre rätt bör därför föreskrivas att förhöret skall hållas som ett tilläggsförhör, om det inte är olämpligt. De föreslagna reglerna innebär att muntlig bevisning som skall tas upp på nytt kan läggas fram på två olika sätt, antingen som ett fullständigt omförhör i den form som varit den gängse eller i form av ett tilläggsförhör. De närmare formerna för tilläggsförhöret kommer att diskuteras i författningskommentaren. Av 35 kap. 14 § första stycket RB följer att skriftliga vittnesberättelser, s.k. vittnesattester, i princip inte får åberopas som bevis i rättegången. Förbudet är emellertid försett med vissa undantag. Det första undantaget gäller fall där det är tillåtet enligt särskilda före- skrifter. Det medför att exempelvis uppteckningar av bevisupptagningar som har skett i utlandet får åberopas som bevis (35 kap. 12 § RB och lagen [1946:817] om bevisupptagning vid utländsk domstol samt lagen [2000:562] om internationell rättslig hjälp i brottmål). Ett annat exempel är skriftliga utlåtanden av sakkunniga enligt reglerna i 40 kap. RB. I brottmål gäller en särskild bestämmelse om användande av skriftliga uppteckningar i rättegången. Enligt 46 kap. 6 § tredje stycket RB skall sålunda rätten i den mån det behövs se till att det ur handlingarna läggs fram vad målsäganden eller den tilltalade tidigare anfört, om huvud- förhandling hålls utan att de är närvarande. En motsvarande bestämmelse för tvistemål finns i 43 kap. 7 § fjärde stycket RB. Det andra undantaget avser det fallet att förhör med den som lämnat den skriftliga berättelsen inte kan hållas vid eller utom huvudförhandling eller i övrigt inför rätten. Ett exempel är om den som lämnat berättelsen har avlidit eller är så allvarligt sjuk att han eller hon inte kan närvara vid en förhandling. Undantaget aktualiseras också när intygsgivaren är på okänd ort och det kan antas att han eller hon inte utan vidare kommer att anträffas (prop. 1986/87:89 s. 173). Den tredje situationen när en skriftlig berättelse kan accepteras som bevis i rättegången är om det finns särskilda skäl med hänsyn till de kostnader eller olägenheter som ett förhör vid eller utom huvud- förhandling kan antas medföra, vad som kan antas stå att vinna med ett sådant förhör, berättelsens betydelse och övriga omständigheter. Rätten får således i varje enskilt fall göra en sammanvägning av alla omständig- heter för att bedöma om ett muntligt förhör kan underlåtas. Med uttrycket berättelsens betydelse avses såväl betydelsen för målets utgång som målets art. Med skriftliga berättelser avses enligt paragrafens andra stycke också en fonetisk eller liknande upptagning av en berättelse. Bestämmelsen i 35 kap. 14 § RB är tvingande. Det går alltså inte att kringgå bestämmelsen genom att parterna godtar att en skriftlig berättelse läggs fram. 11.5.2Ökade möjligheter att åberopa skriftliga berättelser Regeringens förslag: Förbudet mot att åberopa en skriftlig berättelse som bevis i rättegången mjukas upp såvitt gäller tvistemål. En skriftlig berättelse skall i ett sådant mål få åberopas som bevis, om parterna godtar det och det inte är uppenbart olämpligt. Utredningens förslag överensstämmer i allt väsentligt med regeringens. (se SOU 2001:103 s. 246249). Remissinstanserna: En majoritet av remissinstanserna ställer sig positiva till förslaget eller framför inga synpunkter. Förslaget avstyrks av och . Ytterligare ett fåtal remiss- instanser, bl.a. , ställer sig tveksamma till förslaget. Några lämnar synpunkter på den lagtekniska utformningen av förslaget. Skälen för regeringens förslag: Som utredningen har konstaterat skulle en ökad möjlighet att använda skriftliga berättelser kunna medföra vissa processekonomiska fördelar. Att åberopa en skriftlig berättelse är i allmänhet förenat med lägre kostnader än ett förhör i domstol. Det kan även bidra till en snabbare handläggning av målet eftersom vittnet inte behöver kallas till huvudförhandlingen. Det skulle även i en del fall kunna innebära att målet kan avgöras utan huvudförhandling. Mot dessa fördelar måste emellertid ställas det faktum att en skriftlig vittnesberättelse, så gott som undantagslöst, har ett lägre bevisvärde än ett förhör som hålls inför rätten. Att en part tillåts åberopa en skriftlig berättelse kan även få konsekvenser för motpartens möjligheter i bevis- hänseende. Motparten kan visserligen, mot de uppgifter som kommer fram i berättelsen, åberopa annan bevisning, t.ex. ett eget vittne. kan det dock vara svårt att lägga fram direkt motbevisning. Det finns inte heller någon möjlighet att ifrågasätta uppgifterna i en skriftlig berättelse genom motfrågor till uppgiftslämnaren. Visserligen kan mot- parten åberopa uppgiftslämnaren som vittne men kostnaderna för vittnets inställelse skall då betalas av motparten. I praktiken kan det nog också vid sådana tillfällen ibland visa sig svårt att få tag på vittnet och att få honom eller henne att inställa sig vid huvudförhandlingen. Mot denna bakgrund anser regeringen att möjligheterna att ersätta ett förhör i brottmål med en skriftlig berättelse inte bör utvidgas. För tvistemålen ställer sig dock saken annorlunda. Parterna har här en helt annan möjlighet att påverka formerna för själva rättegången än vad som är möjligt i brottmålsprocessen. Några principiella skäl att hindra en part från att åberopa en skriftlig berättelse är svåra att finna under förutsättning att motpartens processuella situation inte försämras. Att parter i tvistemål är de som i första hand skall ha ansvaret för hur de vill lägga fram sin bevisning ligger också väl i linje med regeringens allmänna uppfattning; det är parterna som har de bästa förutsättningarna att bedöma bevisningens betydelse utifrån målets beskaffenhet. Några remissinstanser, bl.a. och , har mot en förändring av de nuvarande bestämmelserna invänt att det finns en risk för att tillämpningen kommer att skena iväg. Regeringen delar inte den bedömningen. Det kan antas att en utökad möjlighet att åberopa skriftliga berättelser som bevis i rättegången inte kommer att utnyttjas annat än undantagsvis. Regeringen föreslår därför att möjligheterna för parter i tvistemål att åberopa en berättelse enligt 35 kap. 14 § RB utvidgas. I likhet med utredningen anser regeringen att det inte finns någon anledning att göra åtskillnad mellan dispositiva och indispositiva tvistemål. Att en part tillåts åberopa en skriftlig berättelse kan som påpekats ovan få konsekvenser för motparten. För att denne inte skall försättas i ett sämre bevisläge om en skriftlig berättelse åberopas som bevis, bör en förutsättning därför vara att han eller hon godtar det. Enligt utredningen bör en skriftlig vittnesberättelse inte heller få åberopas om det är uppenbart olämpligt. Som exempel när en skriftlig berättelse inte bör tillåtas som bevis, trots att parterna samtycker, har utredningen nämnt situationer där det kan antas att en part inte har förstått att en skriftlig berättelse kan ha ett avsevärt lägre bevisvärde än ett vittnesförhör inför rätten. Några remissinstanser, bl.a. , har ansett att något uppen- barhetsrekvisit inte bör införas. En skriftlig berättelse bör, enligt hovrätten, inte tillåtas som bevis om det är olämpligt. Bland remiss- Prop. 2004/05:131 instanserna finns emellertid även motsatt uppfattning representerad. Sålunda har ansett att någon lämplighetsbedömning överhuvud taget inte bör ske i dispositiva tvistemål. Enligt tingsrätten bör rätten i stället genom materiell processledning göra parten uppmärksam på de nackdelar i bevishänseende som kan vara förenade med att åberopa en skriftlig berättelse. Regeringen anser att utredningens förslag att vittnesberättelser inte skall få åberopas om det är uppenbart olämpligt utgör en rimlig avvägning mellan å ena sidan parternas ansvar för bevisningen och å andra sidan intresset av att målet får en materiellt sett riktig utgång. Det senare är naturligtvis av särkilt stor betydelse i mål om vårdnad eller umgänge och andra indispositiva mål. Avslutningsvis har utredningen föreslagit att begreppet åberopa i 35 kap. 14 § RB utgår och ersätts med uttrycket läggas fram. Enligt utredningen är termen åberopa missvisande eftersom åberopandet kan ske redan i stämningsansökningen, vilket förbudet i 35 kap. 14 § RB inte är avsett att hindra. Vad det enligt utredningen egentligen handlar om är ett förbud att lägga fram bevisning på visst sätt. Av remissinstanserna har förslaget endast kommenterats av Patentbesvärsrätten som har ansett att den nuvarande terminologin bör behållas. Regeringen konstaterar att den nuvarande lydelsen av bestämmelsen, såvitt nu är i fråga, inte synes ha gett upphov till några tillämpnings- problem. Enligt utredningen är någon ändring i sak heller inte avsedd. Mot denna bakgrund bör det inte komma i fråga att förändra en termino- logi som har använts under en lång rad av år. Utredningens förslag bör därför inte genomföras. 12Särskilda åtgärder för ett förbättrat hovrättsförfarande 12.1Nuvarande ordning i huvuddrag Hovrätterna har till uppgift att avgöra överklagade mål och ärenden samt att som första instans ta upp vissa frågor som ansetts motivera att talan väcks i hovrätt. Handläggningen i hovrätten utmärks av att domstolen har att ta ställning till såväl rättsfrågor som sakfrågor. Liksom processen i första instans styrs hovrättens prövning i princip av parternas yrkanden. När det gäller överklagade domar i tvistemål och brottmål liknar handläggningsreglerna i hovrätt på många sätt reglerna om rättegången i tingsrätt. Även om flera reformer har gjorts är huvudregeln fortfarande att hovrätten avgör ett mål som avser en överklagad dom efter en huvudförhandling, där processmaterialet presenteras muntligt. Förekommer det muntlig bevisning, måste denna som regel tas upp vid När det gäller formerna för att presentera muntlig bevisning i hovrätten Prop. 2004/05:131 innebär alltså dagens regler att omförhör måste hållas i ett stort antal Utan att muntlig bevisning tas upp på nytt är hovrätten som huvudregel förhindrad att frångå den bedömning som tingsrätten gjort av tilltron till bevisningen. Omförhör av personer som har hörts redan i tingsrätten är därför mycket vanliga i hovrättsprocessen. Reglerna om bevisupptagning i hovrätt beskrivs närmare i avsnitt 12.5.1. Till skillnad från förfarandet när det gäller överklagade domar är hand- läggningen vid prövningen av överklagade beslut i allmänhet skriftlig. Det gäller oavsett om det är ett beslut under rättegången eller ett slutligt beslut som överklagas. För vissa fall krävs det vid ett överklagande att hovrätten meddelar prövningstillstånd. Det är viktigt att framhålla att detta inte innebär att rätten att överklaga är begränsad. Systemet med prövningstillstånd inne- bär att hovrätten vid en inledande bedömning tar ställning till om handläggningen bör fortsätta med en fullständig rättegång eller om tings- rättens avgörande bör stå fast. Reglerna om prövningstillstånd beskrivs i avsnitt 12.4.1. Hovrätt är som huvudregel domför med tre lagfarna ledamöter, men i åtskilliga fall krävs det att ytterligare domare deltar. 12.2Tidigare reformer och reformförslag har flera reformer genomförts i syfte att renodla och effektivisera hovrättsprocessen. För de allmänna domstolarnas del infördes regler om prövnings- tillstånd 1974. Reformen begränsades dock till att gälla de s.k. småmålen. När småmålslagen upphävdes och reglerna arbetades in i , blev reglerna om prövnings- tillstånd tillämpliga även på vissa mål vid fastighetsdomstolarna. Något senare infördes regler om prövningstillstånd också för ärenden om felparkeringsavgift. utvidgades prövningstillståndsförfarandet i hovrätt till att omfatta bl.a. ytterligare tvistemål samt bötesmål och utsök- ningsmål. har också bl.a. skuldsaneringsärendena tillkommit. ändrades också instansordningen för utsökningsmål. Det har fått till följd att kronofogdemyndighetens beslut numera överklagas till tingsrätten i stället för som tidigare till hovrätten (prop. 1992/93:216, bet. 1992/93:JuU34, rskr. 1992/93:373). Domstolsprövningen i allmän dom- stol startar i tingsrätt i stort sett i alla mål och ärenden där det inte av speciella skäl är motiverat att den sker i högre instans, t.ex. vid åtal mot domare i allmän underrätt. För de allmänna förvaltningsdomstolarnas del har det genomförts ett omfattande reformarbete i syfte att flytta ner mål i instansordningen från kammarrätt till länsrätt. Ett utvidgat system med prövningstillstånd för överklagande från länsrätt till kammarrätt har ytterligare bidragit till att förstärka länsrätternas roll i förvaltningsrättskipningen. Merparten av de måltyper som överklagas från länsrätt till kammarrätt omfattas numera av systemet med prövningstillstånd. Prövningstillståndsreformen för de all- männa förvaltningsdomstolarna har utvärderats av . Utvärderingen har visat att reformen har gett ett positivt resultat. annat framgår att reformen lett till kortare handläggningstider och mer flexibla arbetsformer vid kammarrätterna (2002:4). Reformeringen av hovrättsprocessen har inte stannat vid frågor om prövningstillstånd. genomfördes två hovrättsreformer på grundval av arbete. Den första reformen innebar bl.a. nya domförhetsregler och skärpta krav på innehållet i ett överklagande (prop. 1983/84:78, bet. 1983/84:JuU15, rskr. 1983/84:152). genomfördes ytterligare förändringar framför allt i syfte att förenkla och effektivisera processen så att hovrättsarbetet kunde kon- centreras till de viktiga frågorna. Klargörande regler infördes för hur pass ingående hovrätten behöver pröva skuldfrågan i ett brottmål, när endast påföljdsfrågan omfattas av överklagandet. Vidare genomfördes vissa justeringar i reglerna om förhör med vittnen och andra som hörts redan i tingsrätten. Också möjligheterna att åberopa nytt material i hovrätten förändrades (prop. 1988/89:95, bet. 1988/89:JuU30, rskr. 1988/89:288). gav den dåvarande regeringen i uppdrag till en särskild utredare att se över formerna för rättegången i hovrätt och överklagande av mål dit. Utredningen, som antog namnet , lade i betänkandet Ett reformerat hovrättsförfarande (SOU 1995:124) fram ett antal förslag till åtgärder som syftade till att åstadkomma ett ändamålsenligt hovrättsförfarande. Bland annat förslogs att det skulle införas ett generellt system med prövningstillstånd vid överklagande från tingsrätt till hovrätt. Utredningen föreslog även ändrade regler för bevisupptagning i hovrätt.