prop · GS03135 · 2005-03-23 00:00:00 — komma till brottslig användning eller som annars får anses olämplig för försäljning åter kommer ut på marknaden. Utredningens förslag och bedömning: Överensstämmer med reger- Remissinstanserna: Ingen av remissinstanserna har invänt mot utred- ningens förslag och bedömning. styrker förslaget (se även avsnitt 9.7 och 10.5 som gäller immaterialrät- Skälen för regeringens förslag och bedömning Bakgrunden till uppdrag att undersöka behovet av förändrade regler beträffande förfarandet med förverkad egendom är att nuvarande ordning utsatts för kritik med anledning av att myndighe- terna i vissa fall sett sig skyldiga att sälja förverkade knivar. det bolag som tidigare svarat för försäljning av förverkad egendom för- satts i konkurs. Bestämmelser om vilka åtgärder som skall vidtas med förverkad egendom finns i lagen (1974:1066) om förfarande med förverkad egen- dom och hittegods m.m. (förfarandelagen). lagen gäller om inte annat är särskilt föreskrivet. Enligt 4 § förfarandelagen får en myndighet som har hand om egen- dom som omfattas av lagens bestämmelser låta sälja egen- domen, om det föreligger fara för att den annars blir förstörd, om vården av den är förenad med alltför stora kostnader eller om det annars finns särskilda skäl för ett sådant förfaringssätt. Egendom som kan befaras komma till brottslig användning eller som annars är olämplig för försäljning skall enligt 5 § samma lag oskadliggö- I lagens förarbeten framhålls, att om man genom lämplig åtgärd kan utesluta risken för att egendomen kommer till brottslig användning skall egendomen säljas sedan sådan åtgärd vidtagits. Om egendom kan komma till användning som förevisnings- och studiemateriel vid polisutbildning- en eller liknande sammanhang får den anses oskadliggjord utan att någon åtgärd vidtagits (prop. 1974:124, s. 65). Har egendomen inte sålts eller oskadliggjorts enligt vad som sagts, skall den enligt 6 § förfarandelagen säljas av den myndighet eller det bolag som regeringen bestämmer om inte egendomen på grund av sin beskaffenhet eller omständigheterna i övrigt bör säljas genom den förva- rande myndighetens försorg. När förfarandelagen trädde i kraft angavs i 6 § att egendom som omfat- tades av lagen normalt skulle säljas genom Förenade Fabriksverken (FFV). ombildades FFV, som fram till dess varit ett affärsdri- vande verk, till ett aktiebolag. I samband med ombildningen ändrades 6 § förfarandelagen så att egendomen skulle säljas av den myndighet eller bolag som regeringen bestämmer (prop. 1978/79:125). I anslutning till detta föreskrev regeringen att försäljning av förverkad egendom m.m. skulle ske genom [förordningen (1979:536) om försäljning av förverkad egendom och hittegods m.m.] blev ett privatägt bolag under firma i . förordning anges därför att egendomen i fråga skall säljas genom Allmaterial i . Detta bolag försattes i konkurs. Med anledning av konkursen upprättades en promemoria inom med förslag till en ny bestämmelse i 6 § förfaran- delagen. Den innebär att egendom som inte har sålts enligt lagens 4 § eller oskadliggjorts enligt lagens 5 § skall säljas genom den förvarande myndighetens försorg. Om försäljning inte kunde ske skulle egendomen, enligt samma paragraf, förstöras. Vidare föreslogs i promemorian att förordning skulle upphöra. I promemorian framhölls att egen- dom, i avvaktan på att författningsändringarna genomförs, bör kunna säljas genom den förvarande myndighetens försorg med stöd av undan- tagsregeln i nuvarande 6 § förfarandelagen. Ingen av remissinstanserna (Riks- åklagaren, , och Riksrevisionsver- ket) hade någon erinran mot promemorians förslag. anförde bl.a. att den föreslagna lösningen i praktiken är den enda möjli- ga. Skälen för förslaget och bedömningen har anfört att det inte tycks finnas något ända- målsenligt alternativ till den i promemorian föreslagna ordningen att för- verkad egendom m.m. skall säljas genom den förvarande myndighetens försorg. Regeringen delar denna uppfattning, vilken heller ingen re- missinstans har invänt emot. Som utredningen föreslagit bör därför 6 § förfarandelagen ändras i enlighet med nämnda förslag. Regeringen avser att upphäva förordningen (1979:536) om försäljning av förverkad egen- dom och hittegods m.m. då den inte längre fyller någon funktion. Ytterligare en fråga som aktualiseras är hur myndigheterna skall för- hindra att egendom som är olämplig för försäljning åter kommer ut på markanden. Det stadgas i en uttrycklig regel att egendom som kan befa- ras komma till brottslig användning eller eljest är olämplig för försälj- ning skall oskadliggöras. Det är enligt regeringens mening svårt att tänka Prop. 2004/05:135 sig en mer långtgående skyldighet att förstöra eller oskadliggöra egen- dom utan att skyldigheten får negativa effekter i form av onödig kapital- förstöring. Regeringen anser således, liksom utredningen, att nuvarande reglering i 5 § förfogandelagen ger tillräckliga möjligheter i nämnda av- seende. Ingen remissinstans har givit uttryck för någon annan uppfatt- ning. Det finns därför enligt regeringens mening inte någon anledning att förändra den bestämmelsen. Regeringen vill i detta sammanhang peka på vad som sagts i förarbete- na till förfarandelagen om de olika sätt varigenom egendom, förutom att förstöras, kan oskadliggöras. Det bör också erinras om att det finns möj- lighet för att med stöd av 11 § förfarandelagen och förordningen (2004:1319) om förfarande med förverkad egendom och hittegods m.m. att meddela de föreskrifter som behövs rörande polis- myndigheternas förfarande med egendom enligt 5 § förfarandelagen. Ersättningsanspråk på grund av att förverkad egendom sålts utan förbehåll för en bestående Regeringens bedömning: Det saknas tillräckliga skäl för att införa en särskild bestämmelse om rätten till ersättning i de fall där en särskild rätt i förverkad egendom upphör till följd av att egendom har sålts utan att förbehåll har gjorts för den särskilda rätten. Det finns inte skäl för att införa särskilda regler i syfte att närmare klargöra en särskild rätts ställning vid förverkande. Utredningens bedömning: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Justitiekanslern, som är den enda remissinstans som har yttrat sig i frågan, anser att det bör införas en uttrycklig bestäm- melse om rätt för den som förlorat en särskild rätt i förverkad egendom att få del av det som influtit vid försäljningen av egendomen. Justitiekanslern tillstyrkt eller inte haft någon erinran mot utredningens Skälen för regeringens bedömning Regeringen uppdrog åt Justitiekanslern att se över de rättsregler som rör prövning av anspråk mot staten till följd av särskild rätt, t.ex. panträtt eller retentionsrätt, i förverkad egendom samt att lämna förslag till erforderliga ändringar av rättsreglerna. 1991 uppdraget i promemorian Prövning av ersättningsanspråk grundat på särskild rätt i förverkad egendom (Ju 3034-86). slås att det i 36 kap. 17 § införs en bestämmelse som inne- bär att om förverkad egendom säljs utan förbehåll för en bestående sär- skild rätt så svarar staten för den skada som orsakats rättighetsinnehava- ren intill värdet av vad som har tillfallit staten p.g.a. förverkandet. Såda- na ersättningsanspråk skall, enligt förslaget i promemorian, kunna prövas enligt kungörelsen (1972:416) om statsmyndigheternas skadereglering i vissa fall. I promemorian föreslås vissa ändringar i den kungörelsen. Kungörelsen har numera upphävts och ersatts av förordningen (1995:1301) om handläggning av skadeståndanspråk mot staten. Promemorian har remissbehandlats. Flertalet remissinstanser förklara- de sig i stort inte ha något att erinra mot ett genomförande av promemo- rians förslag. Ett par remissinstanser ställde sig dock kritiska till den del av förslaget som tar sikte på de materiella förutsättningarna för ersätt- ning. (Ju 1988:01) anförde bl.a. att förslaget om att statens ersättningsskyldighet är oförenligt med bestämmelsen i 36 kap. 5 § tredje stycket , som innebär att särskild rätt består vid förverkande om inte också den särskilda rätten förklaras förverkad. Ut- redningen ansåg att förtydligande lagregler om särskild rätts ställning vid förverkande kunde vara påkallade eftersom den närmare innebörden av bestämmelsen i 36 kap. 5 § tredje stycket enligt utredningen är oklar. Frågan behandlades också av av det all- männas skadeståndsansvar, som i betänkandet Det allmännas skades- tåndsansvar (SOU 1993:55, avsnitt 8.4.3), framhåller att det inte förelig- ger något behov av en särskild skadeståndsregel för här aktuella fall. Varken eller av det all- männas skadeståndsansvar hade något att erinra mot de i promemorian föreslagna förfarandereglerna. Bestämmelsen i 36 kap. 5 § utgår från principen att ingen genom förverkande p.g.a. brott skall kunna berövas egendom eller en rättighet, om inte en förverkandeförklaring riktas mot honom eller henne. En förverkandeförklaring förutsätter i sin tur att talan förs mot vederbö- rande om ansvar eller förverkande. Förs en sådan talan endast mot ägaren till egendomen och förklaras egendomen förverkad, innebär bestämmel- sen i 36 kap. 5 § tredje stycket att en särskild rätt till egen- domen består oberoende av om förbehåll härom görs i samband med för- verkandeförklaringen eller inte. Enligt 36 kap. 17 § första stycket tillfaller förverkad egendom staten om inte annat är föreskrivet. I lagen (1974:1066) om för- farandet med förverkad egendom och hittegods m.m. finns närmare be- stämmelser om hur staten skall förfara med sådan egendom. Huvudre- geln är att egendomen skall säljas. Om försäljning sker av egendom som är belastad av särskild rätt, utan att något förbehåll görs för den särskilda rätten, kommer i normalfallet egendomen i köparens hand inte bli belas- tad med den särskilda rätten, förutsatt att köparen är i god tro vid förvär- vet. Möjligheten till godtrosförvärv gör som har uttalat att det i princip får anses åligga staten att göra förbehåll för sär- skild rätt vid försäljning av förverkad egendom. Om staten försummar detta har ett fel begåtts. Den centrala regeln om det allmännas skadeståndsansvar för dylika fel finns i 3 kap. 2 § skadeståndslagen (1972:207). Enligt denna regel svarar staten bl.a. för ren förmögenhetsskada som vållats genom fel eller för- summelse vid myndighetsutövning i verksamhet för vars fullgörande staten svarar. När skyldighet föreligger att utge skadestånd enligt nämnda bestämmelse skall ersättningen i princip bestämmas till ett belopp som fullt ut motsvarar den uppkomna skadan. Om förverkad egendom säljs utan beaktande av en bibehållen särskild rätt, är ersättningsfrågan således i första hand att bedöma enligt 3 kap. 2 § skadeståndslagen. I likhet med vad och av det allmännas skadeståndsansvar uttalat torde det i nu aktuella fall ofta föreligga vållande i den mening som avses i bestämmelsen. Därmed har en skadelidande i regel rätt till skadestånd när en särskild rätt går förlorad. Om någon oaktsamhet däremot inte före- kommit från statens sida torde den enskilde rättsinnehavaren i likhet med vad regeringen tidigare uttalat och som framhållits av Förverkande- utredningen samt anförts av Justitiekanslern och av det allmännas skadeståndsansvar ha möjlighet att kräva sin rätt ur den influtna köpeskillingen (se prop. 1986/87:81 om ändring i lagen [1951:649] om straff för vissa trafikbrott m.m. s. 11 f., SOU 1993:55 s. 162 f. samt NJA 1988 s. 80). Justitiekanslern har i sitt yttrande över utredningens förslag uttalat att det bör införas en uttrycklig lagregel angående rätt till ersättning i de ak- tuella fallen. Detta bör enligt Justitiekanslern ske genom att det i lagen om förfarandet med förverkad egendom och hittegods m.m. införs en bestämmelse som innebär att, om förverkad egendom säljs utan förbehåll för en bestående särskild rätt så svarar staten för den skada som orsakats rättighetsinnehavaren intill värdet av vad som har tillfallit staten p.g.a. förverkandet. På så sätt skulle den icke lagfästa men ändå vedertagna principen, om att den som förlorat en särskild rätt har möjlighet att få del av de medel som influtit vid försäljningen av egendomen, komma till uttryck i lagstiftningen. I likhet med anser regeringen att det inte finns skäl för att begränsa den enskildes rätt till full ersättning som följer av skadeståndslagen. Det är inte heller aktuellt att i dylika fall ålägga staten ett strikt ansvar för den uppkomna skadan. Således saknas det en- ligt regeringens uppfattning skäl för en förändring av de materiella förut- sättningarna för att få ersättning i de fall där en särskild rätt i förverkad egendom upphör till följd av att egendom har sålts utan att förbehåll har gjorts för den särskilda rätten. Mot bakgrund av vad som tidigare anförts kan regeringen inte se att det finns sådana oklarheter i rättsläget på detta område som skulle moti- vera en särskild reglering. Regeringens slutsats blir därför att det inte framkommit tillräckliga skäl för att det i lagstiftningen bör föras in en särskild bestämmelse om rätten till ersättning i de fall där en särskild rätt i förverkad egendom upphör till följd av att försäljning skett utan förbe- håll för den särskilda rätten. I stället bör de allmänna civilrättsliga regler- na tillämpas även fortsättningsvis. Som ovan nämnts torde dessa ofta innebära att en skadelidande kan få full ersättning i form av skadestånd. Oavsett den möjligheten torde den som felaktigt förlorat sin särskilda rätt också ha möjlighet att få del av den köpeskilling som influtit vid försälj- ningen. När det gäller frågan om det finns skäl för att införa särskilda lagregler Prop. 2004/05:135 i syfte att närmare klargöra en särskild rätts ställning vid förverkande gör regeringen följande bedömning. Frågan har aktualiserats av Leasingut- redningen. Den anförde i yttrandet över Justitiekanslerns förslag i pro- memorian att det var påkallat med ett förtydligande eftersom bestämmel- sen i 36 kap. 5 § tredje stycket enligt utredningens uppfatt- ning är oklar. Det har dock inte från något annat håll framkommit något önskemål om införandet av några regler av det slag berört. Som framhållit synes avsaknaden av en utförlig reglering på detta område inte utgöra något påtagligt praktiskt problem. Ingen remissinstans har heller gett uttryck för att så skulle vara fallet. Tvärt om har Justitiekanslern ställt sig bakom utredningens upp- fattning. Med hänsyn till det sagda gör regeringen den bedömningen att det inte finns skäl för att vid sidan av 36 kap. 5 § tredje stycket brottsbal- ken införa uttryckliga regler om särskild rätts ställning vid förverkande p.g.a. brott. Slutligen har anfört att det finns en osäkerhet när det gäller i vilken ordning som anspråk som grundas på särskild rätt i förverkad egendom skall handläggas. Utredningen har därför föreslagit att det i förordningen (1995:1301) om handläggningen av skadeståndsan- språk mot staten skall anges att det är Justitiekanslern som skall pröva sådana anspråk, oavsett om det grundas på påstådd oaktsamhet från sta- tens sida eller inte. Justitiekanslern har inte haft något att erinra mot för- slaget. Frågan om någon ändring bör göras i förordningen bereds vidare inom . konvention om bekämpande av bestickning av utländska offentliga tjänstemän i internationella Regeringens bedömning: Det saknas skäl att föreslå några lagänd- ringar med anledning av bestämmelserna i artikel 3.3 i kon- vention om bekämpande av bestickning av utländska offentliga tjäns- temän i internationella affärsförbindelser. Utredningens bedömning: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Ingen remissinstans har yttrat sig i denna fråga. Skälen för regeringens bedömning ment) utarbetades en konvention om bekämpande av bestickning av utländska offentliga tjänstemän i internationella affärsförbindelser. ventionen syftar främst till att åstadkomma en viss tillnärmning av län- dernas lagstiftningar på området. är att straffbelägga bestickning av utländska offentliga tjänstemän i inter- Förverkande och beslag behandlas i artikel 3.3 i konventionen. denna artikel skall själva mutan, liksom vinster av bestickningsbrottet eller egendom till motsvarande värde, kunna beslagtas och förverkas. 2004/05:135 detta inte är möjligt skall penningsanktioner med motsvarande effekt Artikel 3.3 har följande lydelse: Varje part skall vidta de åtgärder som är nödvändiga för att säkerställa att mu- tan och vinsten av bestickning av en utländsk offentlig tjänsteman, eller egen- dom av ett värde som motsvarar sådan vinst, kan beslagtas och förverkas eller att penningsanktioner med motsvarande verkan kan tillämpas. Frågan om tillträde till konvention behandlades i propositionen /99:32. Regeringen gjorde där den bedömningen att svensk rätt hu- vudsakligen redan uppfyllde åtagandena i konventionen. När det gäller konventionsbestämmelsen om förverkande och de svenska förverkande- reglerna anfördes följande i propositionen (s. 61). Enligt 36 kap. 1 § skall utbyte av brott förklaras förverkat, om det inte är uppenbart oskäligt. I begreppet utbyte ligger att någon mottagit egendom eller något värde. Det innebär att en muta kan förverkas hos den som mottagit den och därmed gjort sig skyldig till mutbrott. Däremot torde något förverkande inte kunna ske när mutan inte överlämnats, t.ex. om den kvarblivit hos den som erbjudit eller utlovat den. Det torde med hänsyn härtill kunna ifrågasättas om svensk lag till fullo uppfyller åtagandet i konventionen att själva mutan skall kunna förverkas. Regeringen ansåg att frågan om den närmare innebörden av konvention- såtagandet i denna del och dess konsekvenser för svensk lagstiftning lämpligen borde hanteras inom ramen för . En- ligt regeringens uppfattning medförde detta emellertid inte att i avvaktan på ett ställningstagande skulle vara förhindrat att tillträda kon- ventionen. Regeringen föreslog alltså att skulle godkänna . beslutade i enlighet med de i proposi- tionen framlagda förslagen (bet. 1998/99:JuU16, rskr. 1998/99:167). Lagändringarna trädde i kraft . Regeringen beslutade att skulle ratificera konventionen (dnr UD1999/619/IH). Frågan är alltså om artikel 3.3 i kräver att en muta skall kunna förklaras förverkad även om den inte överlämnats utan blivit kvar hos den som erbjudit eller utlovat den. I artikeln talas det om att mutan skall kunna förverkas utan något närmare angivande av i vilket skede detta skall kunna ske. Att det här inte har uppställts några uttryck- liga begränsningar kan möjligen sägas tala för att förverkande bör kunna ske oavsett om mutan har överlämnats eller inte. Denna slutsats är dock inte självklar. Den kommentar som har utarbetats i anslutning till kon- ventionen ger inte någon ledning vid tolkningen av den nu aktuella be- stämmelsen. Det grundläggande syftet med förverkande av utbyte är att ingen skall få av sin brottslighet. Från den utgångspunkten finns det ingen anledning att förverka en muta som inte har överlämnats. Det väcker där- till en mängd frågetecken om vilken egendom som skulle kunna bli fö- remål för ett sådant förverkande. Att förverka egendom hos någon bara på den grunden att denne gjort sig skyldig till bestickning genom att ut- Prop. 2004/05:135 lova en viss summa pengar, reser exempelvis stora betänkligheter. Av intresse i sammanhanget är den övervakning och uppföljning av konventionsstaternas genomförande av konventionen som sker i enlighet med artikel 12 i konventionen. Den svenska förverkanderegleringen har utvärderats i den rapport som överlämnats till (Report on the Implementation of the Anti-Bribery Convention in , 26-June-2000). Av rapporten framgår att det svenska förverkandesystemet inte möjlig- gör att en muta kan förverkas, om den inte har överlämnats från den som gjort sig skyldig till bestickningen. Vid utvärderingen av den svenska lagstiftningen i rapporten riktas emellertid inte någon kritik mot att Sve- rige därigenom inte skulle uppfylla sina åligganden enligt konventionen. Utredningen har inte kunnat finna att det i något sammanhang gjorts gällande att det skulle föreligga något praktiskt behov av att utvidga för- verkandemöjligheterna till en icke överlämnad muta. Några synpunkter i den riktningen har heller inte framförts av någon remissinstans. Reger- ingen kan heller inte se att det skulle finnas något behov av en sådan re- glering. Med hänsyn härtill, och till utfallet av den utvärdering som gjorts inom , finner regeringen att det inte finns några skäl att vidta några lagändringar med anledning av bestämmelserna i artikel 3.3 i konventio- nen. 13.3Förverkande av s.k. narkotikatillbehör m.m. Regeringens bedömning: Någon ändring av bestämmelserna i 36 kap. 3 § om förverkande av föremål som kan befaras komma till brottslig användning är inte påkallad. Utredningens bedömning: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: har som enda remissinstans yttrat sig i frågan och instämmer i bedömningen att behovet av vidgade möj- ligheter till hjälpmedelsförverkande inte kan anses särskilt uttalat. Skälen för regeringens bedömning Frågan om förverkande av s.k. haschpipor med stöd av 36 kap. 3 § aktualiserades . I samband med detta framfördes att rättsläget syntes vara osäkert när det gäller förverkande av vissa slag av tillbehör vid hantering av narkotika, främst pipor som an- vänds för att röka hasch. I motionerades i frågan om det kräv- des lagstiftning som skulle möjliggöra förverkande även i de fall utrust- ningen inte anträffats i samband med beslag av narkotika (se bet. 1997/98:JuU9 s. 19). Enligt 6 § andra stycket narkotikastrafflagen (1968:64) får egendom som har använts som hjälpmedel vid brott enligt den lagen förklaras för- verkad, om det är påkallat till förebyggande av brott eller annars särskil- da skäl föreligger. Enligt förslag i avsnitt 10.2 skall detta utvidgas till att även gälla egendom som varit avsedd att användas för brott, i de fall brottet har fullbordats eller förfarandet utgjort ett straffbart försök eller en straffbar förberedelse eller stämpling. Förverkande skall även ske av egendom med vilken tagits befattning som utgör brott enligt narkotika- strafflagen. I stället för egendom får dess värde förklaras förverkat. Den- na bestämmelse kompletteras av en regel i 6 § tredje stycket narkotika- strafflagen avseende injektionssprutor eller kanyler som kan användas för insprutning i kroppen, och andra föremål som är särskilt ägnade att användas för missbruk eller annan befattning med narkotika, exempelvis s.k. haschpipor och vågar. Oavsett vem som äger sådana föremål, skall de förklaras förverkade, om de påträffas hos någon som har begått ett brott enligt narkotikastrafflagen eller i ett utrymme som disponeras av honom eller henne eller i förbindelse med narkotika som har varit före- mål för sådant brott. En förutsättning för förverkande är dock att det inte är uppenbart obilligt. I förarbetena till den senaste ändringen i 6 § tredje stycket narkotika- strafflagen anmärks att de angivna förutsättningarna för förverkande in- nebär att förverkande med stöd av denna bestämmelse inte utan vidare kan ske av exempelvis s.k. haschpipor som innehas som souvenirer (se prop. 1982/83:141 s. 38). När det gäller vissa slag av tillbehör vid hantering av narkotika, t.ex. pipor som kan användas för att röka hasch, som anträffas utan samband med narkotikabrott, aktualiseras frågan om förverkande enligt den all- männa regeln i 36 kap. 3 § 1 . För förverkande enligt denna bestämmelse fordras inte att något brott har begåtts. I stället är en förut- sättning för förverkande att föremålet p.g.a. sin särskilda beskaffenhet kan befaras komma till brottslig användning. För att förverkande skall kunna ske enligt denna bestämmelse är det emellertid inte tillräckligt att föremålet i och för sig är av sådan beskaffenhet att det kan befaras kom- ma till brottslig användning. Härutöver fordras att omständigheterna i övrigt ger stöd för sådana farhågor. Frågan om förverkande enligt 36 kap. 3 § 1 av beslagtag- na s.k. haschpipor har varit föremål för domstolsprövning i ett fall (dom i mål B 1663/96).