prop · GS03144 · 2005-04-04 00:00:00 — Enligt vad som sägs ovan behöver tillstånd inte inhämtas när den svenska teleavlyssningen eller teleövervakningen avser redan befordrade telemeddelanden även om den aktuella teleadressen fanns i en annan stat när meddelandena befordrades. Om de befordrade och lagrade telemeddelandena finns tillgängliga i en annan stat kan t.ex. åklagare söka traditionell rättslig hjälp för att få tillgång till dessa uppgifter. Detta bör också framgå av bestämmelserna. Enligt föreskrifterna i artikel 20.2 skall tillstånd om möjligt sökas innan verkställigheten inleds eller annars sedan det framkommit att den person som åtgärden avser befinner sig på den andra statens territorium. I enlighet med vad Lagrådet föreslagit bör den nya bestämmelsen klargöra att tillståndskravet även omfattar den situation att avlyssningen eller övervakningen pågår av en person som finns i en annan stat som gett sitt tillstånd till åtgärden, och personen förflyttar sig till ytterligare en annan stat. I sådana situationer skall tillstånd sökas från den stat som personen har förflyttat sig till. Det bör ankomma på åklagaren att ansöka om tillstånd och bestämmelser om detta bör införas i lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål. I enlighet med vad som föreslås ovan skall en ansökan om tillstånd innehålla särskilda uppgifter. Verkställighet och villkor om användnings- begränsningar som tillståndsprövningen pågår får den hemliga teleavlyssningen eller hemliga teleövervakningen fortsätta (artikel 20.4 b). Det bör framgå av de bestämmelser som införs att en redan inledd åtgärd får fortsätta från det att en svensk åklagare har sökt tillstånd utomlands och tills dess beslut i tillståndsfrågan har meddelats. Artikeln innehåller dock uttryckliga villkor om att det material som inhämtats under den tiden inte får användas utom om staterna har kommit överens om användning samt för att vidta brådskande åtgärder för att avvärja en överhängande eller allvarlig fara för allmän säkerhet. Dessa använd- ningsbegränsningar måste alltså iakttas av den ansökande staten. I de fall ett tillstånd inte ges till en fortsatt avlyssning eller övervakning får den anmodade staten på samma sätt kräva att de uppgifter som inhämtas inte får användas eller användas endast på de villkor som den staten anger (artikel 20.4 a iii). När det är svenska myndigheter som genomför hemlig teleavlyssning eller hemlig teleövervakning med eller utan tekniskt bistånd från en annan stat uppfylls konventionens krav i detta hänseende i enlighet med reglerna i 5 kap. 1 § lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål. Bestämmelserna innebär att uppgifter som svenska myndigheter erhållit i samband med ett ärende om rättslig hjälp inte får användas om det skulle Prop. 2004/05:144 strida mot en internationell överenskommelse som är bindande för Om tillstånd till att fortsätta eller inleda avlyssningen eller övervakningen av någon som finns i inte ges bör det material som redan kan ha inhämtats inte få användas av den andra staten. När tillstånd vägras bör alltså åklagaren framföra dessa krav till den ansökande staten. Åklagaren bör dock kunna medge undantag, t.ex. att materialet får användas i samma utsträckning som konventionen medger användning av inhämtat material . Därmed skulle materialet kunna användas för att avvärja en överhängande och allvarlig fara för allmän säkerhet. Uttryckliga bestämmelser bör tas in om detta. Det skall noteras att även om rätten medger tillstånd till avlyssning eller övervakning får detta förenas med villkor om användningen av det inhämtade materialet (artikel 20.4 a i). Ett sådant villkor kan vara att materialet skall förstöras efter det att det rättsliga förfarandet är avslutat i den ansökande staten (se även prop. 1999/2000:61 s. 201). Meddelandeförbud för banker m.fl. Regeringens förslag: En möjlighet att förordna om meddelande- förbud i förhållande till kunden och till utomstående införs för de kreditinstitut och andra finansiella företag som är skyldiga att lämna uppgifter med anledning av en förundersökning eller ett ärende om rättslig hjälp i brottmål. Ett förordnande får riktas till det uppgifts- lämnande företaget, dess styrelseledamöter och anställda. Förordnandet skall vara tidsbegränsat; i ett ärende om rättslig hjälp dock bara om den som ansökt om rättslig hjälp samtycker till detta. Den som uppsåtligen eller av grov oaktsamhet bryter mot meddelandeförbudet döms till böter. De nya bestämmelserna införs i lagen (1991:981) om värde- pappersrörelse, lagen (1992:543) om börs- och clearingverksamhet, lagen (1994:2004) om kapitaltäckning och stora exponeringar för kreditinstitut och värdepappersbolag, lagen (1998:1479) om kontoföring av finansiella instrument, lagen (2002:149) om utgivning av elektroniska pengar, lagen (2004:46) om investeringsfonder och lagen (2004:297) om bank- och finansieringsrörelse. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: De remissinstanser som uttalar sig i denna del tillstyrker att ett meddelandeförbud införs och att detta förenas med en De flesta instanserna godtar promemorians förslag. förordar dock ett generellt meddelandeförbud som gäller utan särskilt förordnande i det enskilda fallet. heten ifrågasätter behovet av och effektiviteten i straffsanktionen men uttrycker förståelse för önskemålet om överensstämmelse med vad som gäller för bl.a. penningtvätt. Nordic Growth Market påtalar att börser, till skillnad från många andra finansiella företag, i regel saknar en avtalsmässig relation till privat- personer men tillstyrker ändå en enhetlig reglering som även omfattar och anser att förslaget ligger i linje med den praxis som har utvecklats, bl.a. med stöd av en rekommendation från . framhåller att meddelandeförbudet inte får hindra fullgörandet av en uppgiftsskyldighet gentemot . Tryck- och yttrandefrihetsutredningen har i ett yttrande tagit upp förhållandet mellan ett meddelandeförbud och den grundlagsskyddade meddelarfriheten (se vidare i avsnitt 6.1). Skälen för regeringens förslag I tilläggsprotokollet till finns bestämmelser om samarbete i form av information om bankkonton och banktransaktioner samt övervakning av banktransaktioner (artikel 13). I anslutning härtill åläggs de stater som tillträder protokollet att också säkerställa att banken inte avslöjar för bankkunden att en överföring av information har skett eller att en brottsutredning pågår (artikel 4). Det är upp till respektive stat att avgöra hur detta åtagande skall uppfyllas. trädde nya regler i kraft som ålägger banker och andra kreditinstitut m.fl. skyldighet att lämna ut uppgifter om enskildas förhållanden till institutet när så begärs i en förundersökning eller ett ärende om rättslig hjälp i brottmål. Detta innebär ett avsteg från den tystnadsplikt som normalt gäller angående enskildas förhållanden till institutet. Såsom framgår av redogörelsen för gällande rätt i avsnitt 5.2.5 saknas det allmänna bestämmelser som hindrar t.ex. banker med uppgiftsskyldighet att underrätta den berörda kunden eller utomstående om att uppgifter har lämnats ut eller att en förundersökning eller ett ärende om rättslig hjälp i brottmål pågår. Särskilda regler om meddelandeförbud finns emellertid i lagen (1993:768) om åtgärder mot penningtvätt (penningtvättslagen) och i lagen (2002:444) om straff för finansiering av särskilt allvarlig brottslighet i vissa fall, m.m. De reglerna är dock begränsade att gälla för penningtvätt samt vissa särskilt allvarliga brott och de räcker inte för att möta tilläggsprotokollets krav. Inte heller de åtgärder som åklagaren kan vidta under förundersökningen för att förhindra att sådana uppgifter lämnas, t.ex. genom ett s.k. yppandeförbud (23 kap. 10 § femte stycket ), är tillämpliga på ett sådant sätt att kravet i artikel 4 kan anses uppfyllt. Det behövs därmed nya regler om meddelandeförbud i förhållande till det uppgiftslämnande institutets kunder. Meddelandeförbud både för svenska förundersökningar och ärenden om rättslig hjälp i brottmål Bestämmelserna i artikel 4 i tilläggsprotokollet tar bara sikte på meddelandeförbud i samband med rättslig hjälp. Såsom anförs i prome- och av flera remissinstanser finns det emellertid behov av ett motsvarande meddelandeförbud i samband med uppgiftslämnande i en svensk förundersökning. Den ordning som råder innebär att åklagaren uppmanar det uppgiftsskyldiga institutet att inte underrätta kunden om att information hämtas in i en förundersökning eller ett ärende om rättslig hjälp i brottmål. I praktiken torde detta i de flesta fall ha avsedd verkan men något förbud är det dock inte fråga om och en sådan lösning lever inte till fullo upp till åtagandet i artikel 4. En svårighet är också den osäkerhet som bristen på klara regler innebär för det uppgiftsskyldiga institutet. har särskilt framhållit att företag som bedriver verksamhet enligt finansrättsliga lagar riskerar att i samband med uppgiftslämnande i brottsutredningar hamna i konflikt mellan det lagstadgade kravet på uppgiftslämnande och en lojalitetsplikt gentemot kunderna. Ett straffsanktionerat meddelandeförbud skulle, enligt , ge de berörda företagen stöd i en sådan situation. Dessutom kan det resultera i effektivare brottsutredningar, något som gynnar utvecklingen av en sund finansmarknad. Remissinstanserna har över lag ställt sig positiva till införandet av ett meddelandeförbud och till promemorians förslag att förbudet skall gälla uppgiftslämnande såväl i en svensk förundersökning som i ett ärende om rättslig hjälp i brottmål. Därmed tillgodoses också det allmänna intresset av att, i största möjliga utsträckning, ha enhetliga regler för svenska förfaranden och för det internationella samarbetet på straffrättsområdet. Regeringen, som noterar att internationella åtaganden också var en tungt vägande faktor när upplysningsskyldigheten infördes i lagstiftningen på finansmarknadsområdet (se t.ex. prop. 2002/03:139 s. 486), har ingen avvikande uppfattning. Meddelandeförbudet bör knytas till den uppgiftsskyldighet som före- skrivs för de finansiella företagen. Även om det finns skillnader mellan dessa företag och deras förhållande till sina kunder, vilket har påpekats i remissvaren, är reglerna om uppgiftsskyldighet i en förundersökning eller ett ärende om rättslig hjälp i brottmål desamma. I syfte att uppnå enhetliga regler bör även de nya bestämmelserna om meddelandeförbud gälla för alla finansiella företag som är underkastade en sådan underrättelseskyldighet. När det gäller utformningen av meddelandeförbudet står olika alternativ till buds. I promemorian föreslås en ordning som innebär att förbudet meddelas i det enskilda fallet och då får riktas till det uppgiftslämnande företaget, dess styrelseledamöter och dess anställda. Flertalet remiss- instanser har godtagit detta förslag. En annan lösning vore att införa ett heltäckande meddelandeförbud med förebild i de regler som finns i 11 § penningtvättslagen och 10 § lagen om straff för finansiering av särskilt allvarlig brottslighet i vissa fall, m.m. Med hänvisning bl.a. till bedömning att det inte finns något generellt behov av ett heltäckande meddelande- förbud (SOU 1999:53 s. 323 f.), föreslogs inte detta alternativ i prome- . förordar emellertid i sitt remissvar att denna lösning väljs också för det meddelandeförbud som är i fråga. Enligt är det vanligtvis så att en brottsutredning äventyras om en förfrågan från åklagare avslöjas för den som berörs. En annan fördel är att en heltäckande ordning är enkel och förutsägbar, jämfört med den onödigt tillkrånglade ordning som föreslagits. Myndigheten uttalar också att meddelandeförbudets ingripande karaktär inte skall överdrivas och noterar att det i en förundersökning kan vidtas ett antal mer eller mindre ingripande åtgärder av olika slag som aldrig kommer till den berörda personens kännedom, t.ex. om förundersök- ningen läggs ner utan att den misstänkte har hörts. Enligt regeringens mening skulle ett heltäckande och automatiskt meddelandeförbud leda för långt när det som skall gälla oavsett vilken brottslighet det är fråga om. En sådan ordning skulle också föranleda gränsdragningsproblem i förhållande till den särskilda lagstiftning som innehåller heltäckande meddelandeförbud, men bara för vissa typer av särskilt allvarliga brott (penningtvätt m.m.). Även om ett meddelande- förbud ofta är motiverat i praktiken för att utredningen inte skall äventyras, kan det väl tänkas situationer då detta inte behövs. Det kan t.ex. vara en förfrågan som sker på den misstänktes begäran eller för att säkra information och bevisning som den misstänkte skall konfronteras med vid ett nära förestående förhör. Vidare torde behovet av sekretess i många fall bara gälla och meddelandeförbudet bör därför kunna tidsbegränsas. Hänsyn kan därmed tas till sådana regler för förundersökning och tvångsmedelsanvändning som bl.a. innebär att den misstänkte har rätt att ta del av uppgifter i en förundersökning (23 kap. 18 § ). Regeringen anser därför, i likhet med prome- , att det här bör vara fråga om en ordning där meddelandeförbudet beslutas i det enskilda fallet. Även i fråga om den närmare utformningen av meddelandeförbudet bör promemorians förslag följas. Risken för praktiska tillämpnings- problem skall inte överdrivas. och har anfört att promemorians förslag ligger i linje med vad som redan är praxis på området. Det torde därför redan finnas vissa rutiner, såväl hos åklagare och förundersökningsledare som hos de uppgiftslämnande instituten, som kan användas för att hantera ett sådant meddelandeförbud. Beslut om meddelandeförbud bör kunna meddelas av den åklagare eller förundersökningsledare som leder förundersökningen eller av den åklagare som handlägger ärendet om rättslig hjälp, dvs. den som begär uppgifter från institutet i fråga. Innebörden av meddelandeförbudet är att den som omfattas inte får röja för kunden eller för någon utomstående att uppgifter har lämnats i enlighet med uppgiftsskyldigheten eller att en förundersökning eller ett ärende om rättslig hjälp i brottmål pågår. Såsom förbudet är utformat kan det inte anses komma i konflikt med sådan uppgiftsskyldighet som det finansiella företaget har i förhållande till . Förhållandet mellan detta förbud och den grundlags- skyddade meddelarfriheten tas upp i avsnitt 6.1. Även ett meddelandeförbud som meddelas särskilt bör, för att vara effektivt, kunna riktas till såväl det uppgiftsskyldiga institutet som dess anställda och styrelseledamöter. Detta överensstämmer med de regler om meddelandeförbud som finns i penningtvättslagen och i lagen om straff för finansiering av särskilt allvarlig brottslighet i vissa fall, m.m. För att minimera de praktiska verkningarna för det uppgiftslämnande institutet och medge anpassning till behovet i det enskilda fallet bör dock förbudet inte riktas till en fast personkrets. Det bör här inte vara fråga om att alltid rikta föreläggandet till samtliga anställda och styrelseledamöter. I många fall torde det räcka att förbudet riktar sig till institutet samt de anställda och styrelseledamöter som de brottsutredande myndigheterna har haft kontakt med eller den grupp av personer som handlägger uppgiftslämnandet och som därmed har kännedom om åklagarens framställning. Därmed kommer förbudet endast undantagsvis behöva riktas till samtliga anställda och styrelseledamöter. Föreskrifterna om meddelandeförbud bör utformas så att erforderlig flexibilitet uppnås. Förbudet bör kunna meddelas om det finns risk att brottsutredningen äventyras. När det gäller rättslig hjälp som lämnas enligt tilläggsproto- kollet är det dock fråga om ett ovillkorligt åtagande och ett meddelande- förbud måste därför kunna meddelas när så krävs enligt en internationell överenskommelse som är bindande för . Ett meddelandeförbud bör vara tidsbegränsat men med möjlighet att förlänga giltigheten av ett tidigare förordnande. Förbudet får dock aldrig avse än vad syftet med åtgärden motiverar. När det är fråga om rättslig hjälp är det dock inte den svenska myndigheten som råder över meddelandeförbudets längd och tidsbegränsning är därmed inte alltid möjlig. I fråga om vissa åtgärder, särskilt övervakning av banktransak- tioner enligt artikel 3 (se avsnitt 5.2.4), kan det dessutom i praktiken vara svårt att tidsbegränsa meddelandeförbudet. I dessa fall bör därför tids- begränsning ske endast med den ansökande statens samtycke. Ett meddelande som inte är tidsbegränsat, vilket kan förutses inträffa endast i undantagsfall, bör dock hävas när förbudet är motiverat. Åklagaren kan i dessa fall kräva, med stöd av 5 kap. 2 § lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål, att den ansökande myndigheten lämnar en underrättelse när förbudet är motiverat med hänsyn till syftet med åtgärden. Vad som sagts får anses rymmas inom den frihet att utforma de nationella reglerna som artikel 4 i tilläggsprotokollet medger. Även ett tidsbegränsat förbud skall hävas om det är motiverat. I 14 § penningtvättslagen och 12 § lagen om straff för finansiering av särskilt allvarlig brottslighet i vissa fall, m.m. finns bestämmelser om straffansvar för den som uppsåtligen eller av grov oaktsamhet bryter mot meddelandeförbudet. Påföljden är böter. Något uttryckligt krav på ett straffsanktionerat meddelandeförbud ställs inte i tilläggsprotokollet. Vad som krävs är nödvändiga åtgärder för att säkerställa att brottsutredningsåtgärderna inte avslöjas för kunden. Inte heller det EG-direktiv som låg bakom penningtvättslagen ställde upp något krav på straffrättsliga sanktioner för den som bryter mot ett meddelandeförbud, men en straffbestämmelse ansågs likväl vara motiverad (prop. 1998/99:19 s. 63). För att understryka vikten av att ett meddelandeförbud iakttas och för att behandla de olika förbud som avser brottsutredande verksamhet på samma sätt bör, enligt promemorian, även det meddelandeförbud som föreslås vara förenat med en straff- sanktion. Bland remissinstanserna har endast ifrågasatt förslaget att koppla meddelandeförbudet till en bestämmelse om straffansvar, men myndigheten uttrycker förståelse för önskemålet om enhetlighet i olika lagar. Enligt regeringens uppfattning bör en straffbestämmelse införas och utformas på samma sätt som i penningtvättslagen och lagen om straff för finansiering av särskilt Prop. 2004/05:144 allvarlig brottslighet i vissa fall, m.m. Påföljden bör även här vara böter. Det meddelandeförbud som är i fråga bygger på de regler om uppgiftsskyldighet i en förundersökning eller ett ärende om rättslig hjälp som finns i de olika lagarna på finansmarknadsområdet. Det nära sambandet innebär att bestämmelserna bör placeras i samma lagar. Ett införande av mer generella regler om förordnande om meddelandeförbud i och lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål kräver överväganden som går utöver vad som kan göras i detta ärende. Mer begränsade bestämmelser som hänvisar tillbaka till uppgiftsskyldigheten i lagarna på finansmarknadsområdet skulle rimma illa med systematiska uppbyggnad och det är dessutom tveksamt om ansvarsbestämmelserna i 9 kap. 6 § samma balk är utformade på ett sätt som vore ändamålsenligt i dessa fall. Bestämmelserna bör därmed placeras i de olika lagarna på finansmarknadsområdet som innehåller regler om uppgiftsskyldighet i en förundersökning eller ett ärende om rättslig hjälp. En hänvisning till dessa bestämmelser bör också införas i lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål. Regeringens bedömning: I samband med tillträdet till EU- konvention bör enligt artikel 24 i konventionen avge förklaringar om vilken myndighet som är centralmyndighet för tillämpningen av artikel 6, vilka myndigheter som är behöriga för tillämpningen av artikel 12 (kontrollerade leveranser), artikel 13 (gemensamma utredningsgrupper), artikel 14 (hemliga utredningar) samt artiklarna 18 och 20 (hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning). bör inte göra någon förklaring eller reservation till konventionen eller tilläggsprotokollet med innebörd att inte skall vara bunden av vissa bestämmelser i konventionen eller protokollet. bör inte heller avge någon förklaring om förtida ikraftträdande av dessa överenskommelser. Promemorians förslag och bedömningar överensstämmer i sak med regeringens. Remissinstanserna: Alla remissinstanser utom en tillstyrker för- slagen och bedömningarna eller lämnar dem utan erinran. Svenska avdelningen av anser att bör avge en reservation beträffande artikel 14 om s.k. hemliga utredningar (se avsnitt 6.7). Skälen för regeringens bedömningar Reservationer och förklaringar om undantag från vissa bestämmelser i och tilläggsprotokollet lämnar utrymme för en stat att förklara att den inte skall vara bunden av vissa bestämmelser. övrigt är reservationer inte tillåtna enligt konventionen (artikel 25) eller dess tilläggsprotokoll (artikel 11). En sådan förklaring skall avges i samband med statens tillträde till konventionen eller tilläggsprotokollet. I fråga om konventionen får förklaringar lämnas med stöd av artiklarna 6.7 (direktkommunikation mellan myndigheter), 9.6 (samtyckeskrav vid tillfälligt överförande av frihetsberövade personer), 10.9 (videokonferens med en åtalad person), 14.4 (s.k. hemliga utredningar), 18.7 (avlyssning av telemeddelanden i vissa fall) och 20.7 (avlyssning av telemeddelanden på en annan stats territorium utan tekniskt bistånd från en annan Härtill får en motsvarande förklaring avges enligt artikel 9.2 i tilläggsprotokollet (politiska brott som vägransgrund). Enligt artikel 6.7 får en stat förklara att direktkommunikation mellan myndigheter inte godtas i vissa, särskilt angivna fall. situationer när det är fråga om en centralmyndighet eller rättslig myndighet i den ena staten och en polis- eller tullmyndighet (artikel 6.5) eller en administrativ myndighet (artikel 6.6) i den andra staten. framgår av redogörelsen i avsnitt 5.1.5 får, enligt 2 kap. 6 § lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål, ansökningar från EU-stater eller från eller alltid göras direkt hos behörig åklagare eller domstol beträffande alla nuvarande former av rättsligt samarbete. de nuvarande bestämmelserna i lagen om gemensamma utrednings- grupper för brottsutredningar medger direktkommunikationer mellan myndigheter av olika slag, utan att centralmyndigheten fungerar som mellanled i kontakterna. Detsamma gäller enligt de förslag som nu lämnas för kontrollerade leveranser och s.k. hemliga utredningar, se avsnitt 6.6 och 6.7. behöver därmed inte avge någon förklaring som begränsar bestämmelserna om direktkommunikation enligt artikel 6 Enligt lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål krävs inte den berörda personens samtycke för ett tillfälligt överförande av en I enlighet med den bedömning som gjorts i avsnitt 5.1.8 kan det dock i praktiken förekomma att samtycke krävs för att en framställning om ett tillfälligt överförande skall bifallas i ett enskilt fall. Detta är en möjlig följd av den lämplighetsprövning som alltid skall Det är alltså fråga om ett krav som kan ställas i enstaka undantags- fall och inte ett allmänt villkor som gäller under vissa givna förutsätt- Såsom redan anförts i avsnitt 5.1.8 torde en stat ha rätt att kräva samtycke i något enskilt fall utan att göra en förklaring enligt artikel 9.6. Därmed behöver inte göra någon förklaring enligt artikeln. När det gäller förhör genom videokonferens har en stat, enligt artikel 10.9, rätt att göra undantag för förhör med en åtalad person. förhör tillåts krävs det alltid att den åtalade personen samtycker till Det är möjligt att lämna rättslig hjälp i form av förhör genom videokonferens, vilket skall ske enligt de förutsättningar som gäller för en motsvarande åtgärd under en svensk förundersökning eller Enligt lagen (1999:752) om försöksverksamhet med videokonferens i rättegång, som är tillämplig också när det är fråga om rättslig hjälp, är det under vissa förutsättningar möjligt att det tilltalade medverkar genom videokonferens.