prop · GS03144 · 2005-04-04 00:00:00 — Dessutom upphävs vissa bestämmelser i tionen, nämligen artiklarna 49 a, 52, 53 och 73 (punkt 2). Detta är en följd av att har införlivats i Europeiska unionen genom Amsterdamfördraget. Bestämmelser i artikel 3 om förfaranden som skall omfattas av rättslig hjälp utsträcker tillämpningsområdet Europarådskonvention. Artikel 4 om vissa formaliteter och förfaranden och artikel 6 om över- sändande av ansökningar kompletterar regler som finns Europarådskonvention. Artikel 7 om informationsutbyte på eget initiativ är en nyhet jämfört med den konventionen medan liknande bestämmelser finns i . Samtliga dessa bestämmelser skall gälla generellt och är alltså inte knutna till någon viss form av rättslig hjälp. Konventionen innehåller även regler om olika former av rättslig hjälp som innebär en vidareutveckling av sådan hjälp enligt tidigare instru- ment. Det gäller bestämmelserna om delgivning i artikel 5, återställande av egendom i artikel 8 och tillfälligt överförande av frihetsberövade personer i artikel 9. Nya metoder för tidigare former av rättslig hjälp införs också genom bestämmelser om förhör genom videokonferens i artikel 10 och förhör genom telefonkonferens i artikel 11. Vissa former av rättslig hjälp som inte reglerats i konventionsform tidigare introduceras också. Det gäller olika åtgärder för samarbete när det gäller brottsutredningar. Sådana åtgärder är kontrollerade leveranser enligt artikel 12, gemensamma utredningsgrupper enligt artikel 13 och hemliga utredningar enligt artikel 14. I dessa fall kan tjänstemän från en medlemsstat komma att vara verksamma på en annan stats territorium och konventionen innehåller därför bestämmelser om straffrättsligt och civilrättsligt ansvar för sådana tjänstemän, artiklarna . Ett särskilt Prop. 2004/05:144 avsnitt, artiklarna , behandlar rättslig hjälp med hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning av telefonmeddelanden m.m. Konventionen innehåller också bestämmelser om skydd av personuppgifter, artikel 23. I samband med att en stat tillträder konventionen skall den lämna förklaringar beträffande de myndigheter av olika slag som kan söka eller handlägga en begäran om rättslig hjälp (artikel 24). Reservationer får, enligt artikel 25, bara göras mot vissa, särskilt angivna bestämmelser i konventionen. tioner behandlas i respektive avsnitt nedan. Konventionen träder i kraft sedan åtta medlemsstater (av de 15 gamla medlemsstaterna) har tillträtt den (artikel 27). möjlighet att förklara konventionen tillämplig före ikraftträdandet i förhållande till andra stater som avgett en motsvarande förklaring. nya medlemsstater får tillträda konventionen (artikel 28). bestämmelser som innebär ändringar i skall också träda i kraft i förhållande till och (artikel 29), se vidare avsnitt 5.3.1. För och eventuellt senare och gäller särskilda bestämmelser (artikel 26). sekreteraren för är depositarie för konventionen (artikel 30). Administrativa förfaranden och straffrättsliga förfaranden mot en juridisk person Genom artikel 3 utvidgas tillämpningsområdet för rättslig hjälp till att också omfatta förfaranden som inletts av administrativa myndigheter (punkt 1). En förutsättning är att gärningen är straffbar i den ansökande eller den anmodade staten, eller i båda, såsom överträdelser av Ett annat villkor är att beslutet skall kunna leda till en senare prövning i en domstol som är behörig att handlägga brottmål. Tillämpningsområdet för denna artikel är dock inte alldeles klart. jämförelse kan göras med artikel 49 (a) i , vilken enligt artikel 2, punkt 2, skall ersättas av den nya bestämmelsen i artikel Schengenreglerna föreskriver att rättslig hjälp skall lämnas i ärenden som rör gärningar som är straffbara i endera staten eller båda staterna, varvid avses överträdelser av bestämmelser som beivras av administrativa myndigheter vars beslut kan överklagas till en Alltså omfattas straffbara överträdelser som beivras av administrativa myndigheter i endera den ansökande eller anmodade staten (och av rättsliga myndigheter i den andra) eller i båda staterna. Dessutom omfattas straffbara överträdelser som beivras av administrativa myndigheter i den ansökande staten men som inte är straffbara i den anmodade staten under förutsättning att den senare inte ställer krav på Artikel 3 är mindre tydlig och skulle kunna uppfattas ta sikte på enbart överträdelser som handläggs i administrativ ordning i den ansökande De bestämmelser Europarådskonvention som artikeln att komplettera (artikel 1.1) hänvisar blott till rättsliga förfaranden och ger alltså föga ledning. En så snäv tolkning är dock inte avsedd, vilket framskymtar i förklaranderapporten. Artikel 3 är tänkt att ersätta de bestämmelser i som upphävs och tillämpningsområdet bör därför anses vara detsamma. Det administrativa förförandet kan därmed förekomma i antingen den ansökande eller den anmodade staten eller i båda staterna. Enligt 1 kap. 5 § lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål skall rättslig hjälp lämnas i ärenden som handläggs i administrativa förfaranden i den utsträckning det har avtalats i en internationell överens- kommelse som är bindande för . Eventuella begränsningar i tillämpningsområdet för rättslig hjälp som ställs upp i de internationella överenskommelserna skall därmed iakttas. När det gäller den nu aktuella konventionen är tillämpningsområdet alltså begränsat till administrativa beslut i en annan konventionsstat som där kan överklagas till en domstol som är behörig att handlägga brottmål (se även prop. 1999/2000:61 s. 76 f. och 188 f. där denna fråga uppmärksammades särskilt). Det praktiska tillämpningsområdet för artikel 3 är för svensk del huvudsakligen begränsat till rättslig hjälp som kan ge en annan stat. Överträdelser som i prövas av administrativa myndigheter överklagas inte till allmän domstol som brottmål. Däremot kan regleringen ha betydelse för krav på dubbel straffbarhet (se prop. 1999/2000:61 s. 76) när svenska myndigheter söker rättslig hjälp utomlands. Reglerna i 1 kap. 5 § gäller vidare för andra förfaranden, vilket t.ex. skulle kunna vara ett konkurrensrättsligt förfarande. Föreskrifterna i 1 kap. 5 §, som bl.a. föranletts av Schengenregleringen och det förväntade innehållet , innebär att ingen ytterligare reglering av frågan behövs med anledning av konventionen. I samband med ett tillträde till konventionen måste, enligt artikel 24, en förklaring om behöriga myndigheter lämnas. Med hänsyn till att inga svenska, administrativa förfaranden faller under konventionsregleringen saknas det dock behov av en sådan förklaring. Straffrättsliga förfaranden mot en juridisk person Enligt artikel 3 skall rättslig hjälp även kunna lämnas i samband med straffrättsliga eller administrativa förfaranden (enligt punkt 1) utan hinder av att det är en juridisk person som kan bli ställd till ansvar i den ansökande staten (punkt 2). Blott den omständigheten att ett motsvarande ansvar för juridiska personer inte förekommer i den anmodade staten räcker inte för att vägra en ansökan om rättslig hjälp. Att rättslig hjälp även kan lämnas i rättsliga förfaranden som gäller utredning eller lagföring riktat mot en juridisk person framgår uttryck- ligen i 1 kap. 3 § lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål. Därmed är det möjligt att lämna rättslig hjälp i fall som avses i artikeln. Det krav på dubbel straffbarhet som gäller för vissa åtgärder enligt 2 kap. 2 § samma lag tar sikte på gärningen, inte på gärnings- mannen, och innebär inte att brotten måste vara helt identiska. Det räcker att den aktuella gärningstypen är kriminaliserad i och gärningen därmed motsvarar ett svenskt brott (se prop. 1999/2000:61 s. 105 och 190). Konventionsbestämmelserna kräver därmed inte någon lagändring. Verkställande av rättslig hjälp Utgångspunkten enligt Europarådskonvention (artikel 3) är att ansökningar om rättslig hjälp skall verkställas på det sätt som föreskrivs i den anmodade staten. Det modifieras nu genom artikel 4 som vilar på tanken att rättslig hjälp i stället skall ses som en del av det förfarande som pågår i den ansökande staten. Även fortsättningsvis skall nationell rätt i den anmodade staten tillämpas men myndigheterna där skall också, när rättslig hjälp beviljas, iaktta de formaliteter och förfaranden som den ansökande staten uttryckligen begär. En förutsättning är dock att dessa formaliteter och förfaranden inte strider mot grundläggande rättsprinciper i den anmodade staten (punkt 1). Om den anmodade staten kan iaktta dessa formaliteter och förfaranden kan det ha stor betydelse för möjligheterna att använda resultatet av hjälpen i ett rättsligt förfarande i den ansökande staten. Den anmodade statens lag skall emellertid tillämpas i de fall då konventionen särskilt anvisar att så skall ske, t.ex. i fråga om utredningsåtgärder som en gemensam utredningsgrupp vidtar (artikel 13.3 b). Konventionens reglering överensstämmer med det synsätt som ligger till grund för lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål (prop. 1999/2000:61 s. 98 ff.) och som har kommit till uttryck i 2 kap. 11 §. En ansökan om rättslig hjälp skall verkställas och hänsyn tas till frister som den ansökande staten har angivit (punkt 2). Vid verkställighetsproblem skall den ansökande staten underrättas om dessa och om hur problemen skulle kunna undanröjas (punkt 3). På liknande sätt skall underrättelse lämnas om en angiven tidsfrist inte kan hållas (punkt 4). Motsvarande bestämmelser finns i lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål. Enligt 2 kap. 10 § skall en ansökan behandlas skyndsamt och den ansökande myndigheten skall, enligt 2 kap. 8 § andra stycket, underrättas om en tidsfrist inte kan hållas. Eventuella tidsfrister och skälen för dessa skall anges både i ansökningar till och från (2 kap. 4 § tredje stycket och 3 kap. 1 § första stycket). Underrättelse och möjlighet att ändra eller komplettera ansökan vid hinder mot verkställighet föreskrivs i 2 kap. 9 §. De förbättringar av rättslig hjälp som föreskrivs i artikel 4 har redan genomförts i svensk rätt och något behov av lagändringar finns därför inte. 5.1.4 Översändande och delgivning av rättegångshandlingar Bestämmelser för att underlätta och effektivisera delgivning av rätte- gångshandlingar, t.ex. stämningar, kallelser och beslut, med någon som befinner sig i en annan medlemsstat finns i artikel 5. De har utformats i nära anslutning till artikel 52 i som skall upphöra att gälla (se artikel 2.2). Huvudregeln är att sådana handlingar skall skickas med post direkt till den berörda personen (punkt 1). Staterna åläggs nu att tillämpa och tillåta översändande och delgivning av rättegångshandlingar per post, något som endast anvisades som en möjlighet i . bör leda till snabbare och mer effektiv delgivning av personer som befinner sig utomlands. Rättslig hjälp med delgivning får dock begäras i vissa fall och skall då ske genom direktkontakt mellan myndigheter i de olika staterna (punkt 2). Utrymmet för att begära hjälp med delgivning är stort. Så får ske när adressen till personen är okänd eller osäker, ett annat delgivningsbevis krävs än ett sådant som kan erhållas vid postdelgivning, postdelgivning har misslyckats eller det finns välgrundade skäl att anse att postdelgivning inte skulle ge resultat eller vara olämpligt. Dessa bestämmelser stämmer väl överens med den svenska synen på delgivning över gränserna och de påkallar inga lagändringar (se prop. 1997/98:42 s. 87 f. och 1999/2000:61 s. 156 ff.). Vissa handlingar skall översättas till det språk eller något av språken i den medlemsstat där adressaten vistas (punkt 3). Regler som uppfyller de krav på översättning som ställs finns i 33 kap. 9 § . Det kan nämnas att regler om översättningar av handlingar som skall delges även finns nordiska överenskommelse (artikel 2). De nordiska reglerna avviker delvis från konventionsreglerna och får betecknas som mer förmånliga i fråga om undantag från översättning i vissa fall. Enligt artikel 1.2 påverkar konventionen inte den nordiska överenskommelsens fortsatta tillämpning. Alla rättegångshandlingar skall åtföljas av ett meddelande, som också vid behov skall översättas, med närmare upplysningar om var adressaten kan få information om sina rättigheter och skyldigheter (punkt 4). Svenska rättegångshandlingar innehåller regelmässigt uppgifter om den utfärdande myndigheten och hur myndigheten kan kontaktas. Vissa handlingar skall dessutom innehålla närmare upplysningar om adressatens rättigheter och skyldigheter, t.ex. en stämning (t.ex. 45 kap. 9 och 10 §§ ) och en kallelse till ett vittne (36 kap. 7 § samma balk). och beslut skall innehålla uppgifter om vad som gäller för överklaganden (30 kap. 5, 10 och 11 §§ ). För svenska domstolshandlingar och beslut används ofta mallar som tagits fram av och som innehåller den information som bör lämnas. Även domstolar omfattas i princip av den allmänna serviceskyldighet som gäller för svenska myndigheter enligt 4 och 5 §§ förvaltningslagen (1986:223), se 14 § förordning (1980:900) om statliga myndigheters serviceskyldighet. De skall därmed lämna upplysningar till enskilda i frågor som rör deras verksamhet i den utsträckning som är lämplig (bl.a. med hänsyn till domstolarnas opartiska roll). Några föreskrifter i lag för svenska domstolshandlingar som skall delges utom- lands torde därför inte vara nödvändiga. Vid delgivning av utländska handlingar i bör dock ett meddelande med det innehåll som anges i punkt 4, i artikel 5, bifogas. Ett sådant krav kan regleras i förordningsform. I konventionen klargörs att tillämpningen av vissa bestämmelser Europarådskonvention inte skall påverkas av de nya bestäm- melserna (punkt 5). Det gäller äldre bestämmelser om hinder mot påföljder för ett vittnes eller en sakkunnigs utevaro när kallelsen delgivits med biträde av en annan stat (artikel 8), ersättning till vittnen och sakkunniga för deras inställelse i en annan stat (artikel 9) och immunitet från lagföring eller frihetsberövande för vittnen som inställer sig på kallelse som utfärdats av en annan stat (artikel 12). Detta innebär inte några nya förpliktelser. En särskild fråga gäller möjligheterna att förena en kallelse som skall delges någon utomlands med vite eller annan påföljd om adressaten inte efterkommer kallelsen. Enligt artikel 8 Europarådskonvention skall ett vittne eller en sakkunnig som med biträde av en annan stat delgetts en kallelse till förhandling normalt inte underkastas påföljder vid utevaro, oavsett om sådana angetts i kallelsen eller ej. En motsvarande bestämmelse som gäller vid delgivning med post av någon som befinner sig i utlandet finns i artikel 52 i . Även om den senare bestämmelsen, som upphör, saknar någon direkt motsvarighet är avsikten inte att ändra de principer som slås fast i de artiklar Europarådskonvention till vilka artikel 5.5 hänvisar (vilket också framgår av förklaranderapporten). Förbudet mot att kalla ett vittne eller en sakkunnig vid vite eller annan påföljd vid utevaro skall alltså även fortsättningsvis gälla såväl vid rättslig hjälp med delgivning som vid delgivning per post i en annan stat. Vid delgivning utomlands begränsas utrymmet för att i ett svenskt brottmålsförfarande förena kallelser och andra förelägganden med vite eller andra påföljder vid utevaro. Ingen skillnad görs mellan delgivning som sker genom biträde av utländska myndigheter (rättslig hjälp) eller genom en postförsändelse direkt till adressaten. Förelägganden om vite som annars är obligatoriska får, enligt 9 kap. 7 § , underlåtas om vitet innebär att delgivning utomlands inte kan ske. Därmed bortfaller också möjligheten att ålägga adressaten ansvar för kostnader som uppstått på grund av att föreläggandet inte följts. Enligt 5 § andra stycket delgivningslagen (1970:428) får kallelser som delges utomlands inte förenas med vite. Reglerna avser dock bara kallelser till målsägande, vittnen, sakkunniga eller någon som avses i 36 kap. 1 § , vilket överensstämmer med tillämpnings- området för artikel 8 Europakonvention. Undantag gäller när lagen (1974:752) om nordisk vittnesplikt är tillämplig. Bestämmelserna i delgivningslagen om att delgivning får ske enligt lagen på den ort där delgivningsmottagaren befinner sig är inte tillämplig vid delgivning av stämning i brottmål (33 kap. 6 § jämfört med 5 § första stycket delgivningslagen). En stämning kan dock delges utomlands om det sker i enlighet med svenska regler (se prop. 1970:13 s. 63 och Ds Ju 1968:15 s. 40). Utrymmet för delgivning av stämning i brottmål utomlands kommer att öka när delgivning per post skall godtas som den normala formen för delgivning i en annan stat. Beträffande kallelser till den tilltalade hindrar inte de nuvarande reglerna att delgivning sker utomlands eller att kallelsen förenas med vite eller annan påföljd vid utevaro. Detta är förenligt med de internationella åtagandena som är begränsade till att avse vittnen och sakkunniga. Bestämmelserna i 9 kap. 7 § gör det dock möjligt att underlåta att förelägga vite om delgivning utomlands annars skulle hindras. Sammanfattningsvis föranleder inte bestämmelserna i artikel 5 något lagstiftningsbehov. Artikel 6 innehåller bestämmelser om översändande av ansökningar och redovisning av ärenden om rättslig hjälp. Till skillnad från vad som gäller enligt äldre konventioner införs en huvudregel som innebär att ansökningar skall göras i direkta kontakter mellan rättsliga myndigheter i medlemsstaterna (punkt 1), dock med vissa undantag. Sådana kontakter är tillåtna genom artikel 53 , som upphör, och enligt andra överenskommelser, t.ex. mellan de nordiska staterna. Kommunikation genom centralmyndigheter i båda eller någondera av staterna kan dock ske i särskilda fall (punkt 2). För och gäller en särskild bestämmelse som ger dessa stater rätt att kräva att kontakterna skall ske via deras centralmyndigheter (punkt 3). Andra stater får i så fall tillämpa samma kommunikationsvägar gentemot dessa länder. Vissa ansökningar kan göras genom (och eventuellt genom Europols eller Eurojusts) förmedling (punkt 4). I fråga om vissa åtgärder kontrollerade leveranser (artikel 12), gemensamma utredningsgrupper (artikel 13) och s.k. hemliga utredningar (artikel 14) kan rättsliga myndigheter eller en centralmyndighet vara behörig på den ena sidan och polis- eller tullmyndigheter på den andra sidan (punkt 5). I andra fall kan den behöriga myndigheten i den ansökande eller anmodade staten vara en administrativ myndighet (punkt 6). Avsikten är att direktkommunikation mellan myndigheter skall kunna förekomma även i sådana fall. Den stat som vill använda sig av dessa myndigheter skall ange detta i en förklaring som sedermera kan ändras (artikel 24). En stat som tillträder konventionen har dock rätt att förklara att den inte godtar direktkommunikation i dessa fall eller bara gör det under vissa villkor (punkt 7). Beträffande rättslig hjälp i innehåller lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål bestämmelser om vem som får ansöka om rättslig hjälp (2 kap. 3 §) och om behörig mottagare av ansökan (2 kap. 6 §). Ansökningar om svenska åklagares och domstolars ansökningar om rättslig hjälp i utlandet regleras särskilt (3 kap. 2 §). Reglerna i 2 kap. 3 § om vem som får ansöka om rättslig hjälp i är flexibelt utformade. De tillåter att en ansökan görs av en utländsk åklagare, undersökningsdomare, annan domare eller domstol eller annan som enligt en för bindande internationell överens- kommelse får göra en sådan ansökan. Ansökningar om rättslig hjälp i får, enligt 2 kap. 6 §, alltid ges in till (centralmyndigheten). En ansökan från en medlemsstat i EU eller från eller får också göras direkt hos en behörig svensk åklagare eller domare. För rättslig hjälp utomlands kan ansökan från åklagare eller domstol alltid göras via och den får även ställas direkt till en behörig myndighet i en annan stat om detta har avtalats i en internationell överenskommelse som är bindande för (3 kap. 2 §). Närmare uppgifter om överenskommelser som kan bli aktuella vid tillämpningen av de olika lagreglerna anges i ett tillkännagivande till lagen. När det gäller gemensamma utredningsgrupper i brottmål (artikel 13) finns bestämmelser om mottagare av en ansökan i 3 § förordningen (2003:1176) om gemensamma utredningsgrupper för brottsutredningar. Om en svensk förundersökning pågår får en framställning om att inrätta en gemensam utredningsgrupp lämnas till den åklagare eller myndighet som leder förundersökningen och i annat fall av olika svenska myndigheter som anges i bestämmelsen. Vilken utländsk myndighet som får göra en ansökan är inte reglerat och direktkommunikation på sätt som anges i artikel 6.5 är alltså möjlig . Inga ytterligare regler behövs och det är heller inte aktuellt att avge någon förklaring som begränsar direktkommunikation i dessa fall (jfr punkt 7 i artikel 6). Nuvarande lagregler är heltäckande och uppfyller alltså konventionens krav i punkterna 16 såvitt avser rättslig hjälp i brottmål. Hänvisningar till konventionen bör göras i ett tillkännagivande till lagen. Inga lagändringar krävs. Däremot är en förklaring om behöriga myndigheter enligt artikel 24 påkallad såvitt avser gemensamma utredningsgrupper (se avsnitt 6.12). Kontrollerade leveranser och hemliga utredningar behandlas i avsnitt 5.1.11 och 5.1.13. I artikel 6 föreskrivs vissa undantag från huvudregeln om direktkontakter mellan myndigheter i olika stater (punkt 8). Ansökningar och under- rättelser skall alltid göras via medlemsstaternas centralmyndigheter när det gäller tillfälligt överförande eller transitering av frihetsberövade personer (artikel 9 i nu aktuell konvention och artikel 11 Europarådskonvention). Detsamma gäller utdrag ur straffregister i enlighet med artikel 22 Europarådskonvention, men inte i de fall som avses i artikel 4 i (första) tilläggsprotokollet till den konventionen. Tillfälligt överförande och transitering av en frihetsberövad person regleras i lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål. En ansökan från bl.a. en medlemsstat i EU om tillfälligt överförande prövas av åklagare och enligt nuvarande svenska regler kan det i dessa fall före- komma direktkommunikation utan inblandning av centralmyndigheter (2 kap. 6 § andra stycket och 4 kap. 30 § första stycket). Det finns dock anledning att skilja mellan vem som är avsändare och mottagare av en ansökan, vilket är vad artikel 6.8 avser, och vem som i praktiken handlägger densamma. I fråga om kommunikationsväg kommer utländska myndigheter i de aktuella staterna att, i enlighet med artikel 6.8, skicka ansökningar om tillfälligt överförande till den svenska centralmyndigheten för vidare- befordran till den åklagare som är behörig att pröva frågan. Återredovisning skall därmed också ske via centralmyndigheten enligt 2 kap. 17 §. Svenska ansökningar om tillfälligt överförande måste, enligt 3 kap. 2 § andra stycket, ske via centralmyndigheten eftersom direkt- kommunikation i dessa fall inte är tillåten enligt konventionen. I praktiken kommer alltså ansökningar till och från som avser tillfälligt överförande och eventuella återredovisningar i dessa ärenden att ske via centralmyndigheten i enlighet med konventionens reglering. Det saknas därmed skäl att ändra de nuvarande bestämmelserna. Beslut om transitering fattas av Chefen för och det är därmed alltid fråga om en ansökan till den svenska central- myndigheten (2 kap. 6 § och 4 kap. 33 §). För dessa ärenden om transitering krävs alltså ingen lagändring. I fråga om utdrag ur straffregister innebär de sammanställningar som skall lämnas enligt artikel 22 Europakonvention och som även fortsättningsvis skall ske mellan centralmyndigheter inte rättslig hjälp i egentlig mening. Det är här inte fråga om hjälp som lämnas i ett enskilt fall utan i stället om uppgifter som automatiskt skall lämnas minst beträffande medborgare i en annan stat som tillträtt konventionen.