prop · GS03133 · 2005-03-23 00:00:00 — Registrerade försäkringsförmedlare skall ha rätt att inleda och bedriva försäkringsförmedling inom EU såväl genom etablering som gränsöverskridande verksamhet (artikel 3.5). I artikel 7.2 anges att de behöriga myndigheterna antingen skall vara offentliga myndigheter eller organ som erkänts i nationell lagstiftning eller av en offentlig myndighet som genom nationell lagstiftning fått uttrycklig behörighet till detta. De behöriga myndigheterna i de olika medlemsstaterna skall samarbeta för att säkerställa att bestämmelserna i direktivet tillämpas på rätt sätt (artikel 9.1). Medlemsstaterna skall se till att registrering av försäkringsförmedlare endast är möjlig om vissa yrkeskrav löpande är uppfyllda (artikel 3.3 och 4.5). Kraven innebär att försäkringsförmedlaren skall ha lämplig kunskap och kompetens enligt reglerna i förmedlarens hemmedlemsstat (artikel 4.1). Försäkringsförmedlarens vandel skall vidare vara god. Ett minimi- krav är därvid att förmedlaren inte finns registrerad i polisregistret för allvarliga brott med anknytning till egendomsbrott eller andra brott i samband med ekonomisk verksamhet samt att han inte har försatts i konkurs, såvida förmedlaren inte har blivit rehabiliterad i enlighet med nationell lagstiftning (artikel 4.2). När det gäller juridiska personer behöver inte kraven på kunskaper och kompetens tillämpas på alla fysiska personer som arbetar på företaget. Medlemsstaterna skall dock se till att ett skäligt antal ansvariga personer i företagsledningen samt personer som direkt deltar i förmedlings- verksamheten kan styrka att de har de kunskaper och den kompetens som krävs för att utföra arbetet (artikel 4.1 fjärde stycket). På motsvarande sätt behöver inte kravet på god vandel tillämpas på alla fysiska personer som arbetar på ett företag utan det räcker att företagsledningen samt personer som direkt arbetar med försäkringsförmedling uppfyller kravet (artikel 4.2 tredje stycket). Medlemsstaterna får ställa strängare eller ytterligare krav på försäkringsförmedlare som är registrerade inom deras jurisdiktions- område (artikel 4.6). Enligt artikel 4.3 i direktivet skall försäkringsförmedlaren ha en ansvarsförsäkring som omfattar hela gemenskapens territorium eller annan likvärdig garanti för ansvar till följd av fel eller försummelse i verksamheten. Försäkringen eller garantin skall täcka per skada och totalt för alla skador . Detta gäller dock inte om en sådan försäkring eller garanti redan tillhandahålls av ett försäkringsföretag för vars räkning eller med vars bemyndigande förmedlaren handlar eller ett sådant företag har tagit fullt ansvar för förmedlarens handlande. I artikel 4.7 finns bestämmelser om indexering av beloppen. Skydd mot försäkringsförmedlares oförmåga att överföra premie eller försäkringsersättning Enligt direktivet skall medlemsstaterna vidta alla nödvändiga åtgärder för att skydda kunderna mot försäkringsförmedlarens oförmåga att överföra premie eller försäkringsersättning (artikel 4.4). Direktivet anger fyra sätt som detta kan göras på. Medlemsstaterna kan välja ett eller flera av dessa sätt men får inte välja något annat alternativ. Om en försäkringsförmedlare vill bedriva förmedlingsverksamhet i en annan medlemsstat än den han är registrerad i skall han anmäla det till den behöriga myndigheten i hemmedlemsstaten. Myndigheten skall då under förutsättning att den behöriga myndigheten i den andra staten till Europeiska gemenskapernas kommission uttryckt önskemål om det underrätta den behöriga myndigheten i den staten. Förmedlaren får därefter inleda sin verksamhet efter den tidpunkt då han fått information om att den behöriga myndigheten i hemmedlemsstaten sänt en sådan underrättelse till den andra behöriga myndigheten. Förmedlaren får dock inleda sin verksamhet om den andra behöriga myndigheten inte önskar bli underrättad (artikel 6.1). Innan ett försäkringsavtal ingås skall förmedlaren bl.a. informera om sin identitet och adress, hur man kan kontrollera att han är registrerad, om förmedlaren innehar av rösterna eller kapitalet i ett försäkringsföretag eller om ett försäkringsföretag innehar av rösterna eller kapitalet i det bolag som förmedlings- verksamheten drivs i (artikel 12.1 första stycket). Förmedlaren skall vidare informera om han ger råd utifrån en opartisk analys eller om han bedriver förmedlingsverksamhet uteslutande för ett eller flera försäkringsföretag eller om han inte ger råd vare sig utifrån en opartisk Prop. 2004/05:133 analys eller bedriver förmedlingsverksamhet uteslutande för ett eller flera försäkringsföretag (artikel 12.1 andra stycket). Medlemsstaterna får ha strängare informationskrav under förutsättning att de överensstämmer med gemenskapsrätten. Informationen skall enligt huvudregeln vara skriftlig. När kunden begär det eller när försäkringsskydd är nödvändigt samt vid förmedling av försäkringar per telefon får informationen lämnas muntligen. I dessa fall skall informationen lämnas skriftligen efter avtalsslutet (artikel 13). Direktivet innehåller inte någon uttrycklig bestämmelse om att försäkringsförmedlare skall stå under tillsyn. Det finns dock bestämmelser om att medlemsstaterna skall se till att registrerade försäkringsförmedlare fortlöpande uppfyller de yrkeskrav som är en förutsättning för registrering (artikel 4.5) och att förmedlare som inte längre uppfyller dessa krav skall strykas ur registret (artikel 3.3). Vidare föreskrivs att den behöriga myndigheten regelbundet skall göra en översyn av registreringens giltighet (artikel 3.3). Medlemsstaterna skall besluta om lämpliga påföljder dels för personer som utövar verksamhet som försäkringsförmedlare utan att vara registrerade i en medlemsstat, dels för personer som inte följer de nationella bestämmelser som antagits i enlighet med direktivet. Vidare skall bestämmelser antas som reglerar påföljden för försäkringsföretag som utnyttjar försäkringsförmedlare som inte är registrerade (artikel 8.1 3). De behöriga myndigheterna i medlemsstaterna skall därvid utbyta information om de förmedlare som blivit föremål för påföljd (artikel 9.2). Försäkringsförmedlare spelar en central roll vid distributionen av Att förmedling av försäkringar sker på ett tillfredsställande sätt är av betydelse för såväl försäkringstagare som försäkringsgivare, men även för effektiviteten på försäkringsmarknaden. Fel och brister i samband med förmedlingen kan få stora ekonomiska konsekvenser för både försäkringstagare och försäkringsgivare. Svenska bestämmelser om försäkringsförmedling finns i lagen (1989:508) om försäkringsmäklare. Lagen är bara tillämplig på de personer som är oberoende av försäkrings- givarintressen som förmedlar direktförsäkringar. är indirekt reglerade genom kravet på god försäkringsstandard enligt 1 kap. 1 a § försäkringsrörelselagen (1982:713). Antagandet av EG-direktivet om försäkringsförmedling utgör ett led i genomförandet av för finansiella tjänster. ersätter direktiv /92/EEG, som dock haft ett begränsat tillämpnings- område och inte i någon nämnvärd utsträckning påverkat innehållet i Det nya direktivet omfattar i princip alla personer som förmedlar försäkringar och gör således inte någon skillnad mellan försäkringsmäklare och andra försäkringsförmedlare. omfattar även, till skillnad från försäkringsmäklarlagen, personer som I direktivet om försäkringsförmedling finns ett krav på att försäkringsförmedlare skall vara registrerade hos en behörig myndighet. Den som är registrerad i en medlemsstat kan sedan driva förmedlingsverksamhet inom hela gemenskapen med stöd av etableringsfriheten och friheten att tillhandahålla tjänster. Genom direktivet sker en s.k. minimiharmonisering av de yrkeskrav som en person måste uppfylla för att bli registrerad som försäkrings- förmedlare och av den information som en försäkringsförmedlare skall lämna till en kund. Detta innebär att kan gå längre i dessa avseenden för försäkringsförmedlare som skall registreras här. En av utgångspunkterna för genomförandet av direktivet om försäkringsförmedling bör vara att åstadkomma ett fullgott kundskydd. Av betydelse här är inte bara att se till att de personer som får förmedla försäkringar i uppfyller högt ställda krav på yrkeskvalifikationer utan även att de lämnar sådan information som är av särskild betydelse Bedömningen av i vilken utsträckning det i den svenska lagstiftningen bör ställas strängare eller ytterligare krav på försäkringsförmedlare än vad som gäller enligt direktivet bör ske med beaktande av intresset av ett sådant fullgott kundskydd. En annan utgångspunkt för genomförandet bör vara att skapa goda förutsättningar för en konkurrens på lika villkor. konkurrens mellan svenska försäkringsförmedlare som konkurrens mellan svenska och utländska försäkringsförmedlare. fullgott kundskydd måste vägas mot intresset av att svenska förmedlare inte får en konkurrensnackdel i förhållande till utländska förmedlare. Vidare bör målsättningen vara att så långt som möjligt skapa ett gemensamt regelverk för alla svenska förmedlare, trots att de aktörer som att omfattas av de nya reglerna i många fall arbetar under mycket skilda villkor och inte är en lika enhetlig grupp som de som omfattas av försäkringsmäklarlagen. En betydelsefull omständighet att beakta vid utformningen av det nya regelverket är också det stora antalet nya aktörer som kommer att omfattas av det. Målsättningen att åstadkomma ett i alla delar gemensamt regelverk får inte drivas så långt att de möjligheter till effektivitetsvinster och resursbesparingar som kan finnas inte tas till vara. En ny lag om försäkringsförmedling Regeringens förslag: Direktivet om försäkringsförmedling skall genomföras genom en ny lag om försäkringsförmedling. omfatta förmedling av såväl direktförsäkring som återförsäkring. Lagen (1989:508) om försäkringsmäklare skall upphöra att gälla. Regeringens bedömning: I den nya lagen bör det inte göras någon uppdelning av försäkringsförmedlare i kategorierna försäkrings- mäklare och försäkringsombud. Promemorians förslag och bedömning: Överensstämmer med Remissinstanserna lämnar förslaget om en ny lag utan erinran. och Svenska försäkringsmäklares förening anser att man i lagen bör skilja mellan oberoende mäklare och ombud. ifrågasätter om det inte i vart fall beträffande förmedling av vissa konsumentförsäkringar bör ställas krav på att förmedlaren måste välja om han eller hon skall agera som mäklare eller Skälen för regeringens förslag och bedömning: En ny lag om försäkringsförmedling Lagen om försäkringsmäklare trädde i kraft . den tid som lagen har varit i kraft har det skett en omfattande utveckling Den översyn av lagen som gjordes under andra halvan av resulterade i ett förslag till ny lag om försäkringsmäklarverksamhet (SOU 1997:79). endast lett till en mindre justering i gällande mäklarlagstiftning. Försäkringsmäklarlagen har ett mer begränsat tillämpningsområde än direktivet om försäkringsförmedling. Den omfattar bara försäkrings- mäklare, dvs. personer som är oberoende av försäkringsgivarintressen, och endast förmedling av direktförsäkringar. Direktivet gör däremot i princip inte någon åtskillnad mellan olika slags försäkringsförmedlare och omfattar dessutom förmedling av såväl direktförsäkringar som Det innehåller också en rad bestämmelser som syftar till att förbättra kundskyddet främst olika informationskrav som saknar motsvarighet i försäkringsmäklarlagen. Ett genomförande av direktivet innebär dessutom att en rad nya bestämmelser som avser verksamhet över gränserna måste införas. Även direktivets terminologi skiljer sig Det finns dessutom behov av ny struktur på lagstiftningen som är mer anpassad till den övriga lagstiftningen på det finansiella området. Sammanfattningsvis bör direktivet genomföras genom en ny lag om försäkringsförmedling. Direktivet om försäkringsförmedling är som nämnts tillämpligt på förmedling av återförsäkringar. Den nya lagen om försäkringsförmedling bör därför omfatta även sådan förmedling. När det sedan gäller frågan i vilken utsträckning som den nya lagen skall vara dispositiv, kan noteras att bestämmelserna i 13 och 14 §§ försäkringsmäklarlagen om vad en försäkringsmäklare skall iaktta vid utförandet av sitt uppdrag och om dennes skadeståndskyldighet vid åsidosättande av dessa skyldigheter är tvingande bara i konsument- förhållanden (se 2 §). Direktivet gör emellertid i princip inte någon skillnad mellan förmedling av försäkringar till konsumenter och förmedling av försäkringar till andra kunder. I stället dras i direktivet en gräns mellan förmedling av återförsäkringar och försäkringar mot s.k. stora risker å den ena sidan och förmedling av övriga försäkringar å den andra. Direktivets informationskrav behöver bara tillämpas vid förmedling av andra försäkringar än återförsäkringar och försäkringar mot stora risker (se artikel 12.4). I övrigt gäller samma regler för all förmedling av försäkringar. Det anförda innebär att utrymmet för dispositiva regler eller andra undantag från lagens tillämplighet är begränsat till områden där direktivet medger det (dvs. i fråga om en försäkringsförmedlares informationsskyldighet) eller där direktivet saknar uttrycklig reglering (t.ex. i fråga om en försäkringsförmedlares skadeståndsskyldighet). Som framgår av det följande föreslås att bestämmelserna om försäkringsförmedlares informationsskyldighet inte skall vara tillämpliga vid förmedling av återförsäkring och försäkring mot stora risker (se 6 kap. 7 § lagförslaget och avsnitt 8.4) och att det skall vara möjligt att avtala bort skadeståndsskyldigheten vid sådan förmedling (se 1 kap. 9 § lagförslaget och avsnitt 8.5.5). Bör man skilja på olika slags försäkringsförmedlare? Enligt dagens svenska regler finns det en tydlig skillnad mellan försäkringsmäklare och försäkringsombud. Frågan är om denna skillnad bör få genomslag i den nya lagen om försäkringsförmedling. Den mest uppenbara och principiellt viktigaste skillnaden mellan mäklare och ombud är att mäklarna normalt företräder försäkringstagaren, medan ombuden vanligtvis företräder försäkringsgivaren. En annan viktig skillnad är att mäklarna skall vara oberoende från försäkrings- givarintressen, vilket naturligtvis inte gäller för ombuden. Kravet på oberoende har ett nära samband med den roll som mäklarna traditionellt har, dvs. att i en förmedlande roll vara köpare av försäkringsprodukter. Mellan mäklare och ombud finns emellertid också likheter. Båda grupperna fungerar som en form av mellanmän i relationen mellan försäkringsgivaren och försäkringstagaren och har i denna egenskap en möjlighet att direkt påverka försäkringsskyddet för försäkringstagaren. Genomförandet av direktivet om försäkringsförmedling innebär en möjlighet att låta denna likhet mellan mäklare och ombud vara styrande för den framtida regleringen. Det kan konstateras att direktivets vida definition av begreppet försäkringsförmedling träffar en mycket heterogen grupp av aktörer på försäkringsmarknaden, vilket gör att det i och för sig finns anledning att överväga behovet av olika regler för olika typer av förmedling. Fördelarna med en enkel och tydlig reglering som omfattar alla typer av försäkringsförmedling skall emellertid inte underskattas, eftersom kravet på oberoende i nuvarande mäklarlagstiftning har visat sig svårt att upprätthålla i praktiken. Utgångspunkten för bedömningen är som nämnts att direktivets Prop. 2004/05:133 definition av försäkringsförmedlare inte gör någon skillnad mellan olika slag av förmedlare. Direktivets regler om yrkeskrav gäller samtliga förmedlare, även om det enligt direktivet är möjligt att anpassa kraven efter den verksamhet som bedrivs. I direktivets regler om informationskrav görs det däremot skillnad mellan olika typer av försäkringsförmedling (se artikel 12.1). Enligt denna artikel skall en försäkringsförmedlare, i fråga om det avtal som erbjuds, informera kunden om han ger råd på grundval av en skyldighet att erbjuda en opartisk analys, eller om han är avtalsenligt förpliktad att bedriva försäkringsförmedlingsverksamhet uteslutande med ett eller flera försäkringsföretag, eller om han varken ger råd på grundval av en skyldighet att erbjuda en opartisk analys eller är avtalsenligt förpliktad att bedriva försäkringsförmedlingsverksamhet uteslutande med ett eller flera försäkringsföretag. Den första kategorin kan i huvudsak jämställas med dagens mäklarverksamhet och den andra med ombudsverksamhet. När det gäller den tredje kategorin kan den bli aktuell när en försäkringsförmedlare, utan att vara avtalsenligt förpliktad till det, i praktiken förmedlar försäkringar från bara vissa försäkringsföretag. Kunden skall således alltid få tydlig information om förutsättningarna för de råd som förmedlaren lämnar. Uttrycket i fråga om det avtal som erbjuds får förstås på det sättet att direktivet medger att en försäkringsförmedlare kan uppträda i olika roller för olika slags försäkringsprodukter. En förmedlare kan alltså välja att agera som ombud när det gäller t.ex. förmedling av en viss typ av skadeförsäkringar, medan han eller hon agerar som mäklare vid förmedling av t.ex. livförsäkringar. Denna möjlighet till flexibilitet bör utnyttjas, eftersom den bedöms skapa bättre förutsättningar för konkurrens och därigenom gynna inte bara de potentiella försäkringstagarna utan också försäkringsmarknadens funktionssätt. Även om det i den nya lagen inte görs någon tydlig skillnad mellan olika typer av förmedlare, så kan naturligtvis en förmedlare även välja att specialisera sig på en viss typ av försäkringsförmedling, t.ex. förmedling efter en opartisk analys. Denna typ av specialisering är emellertid inte något som lagstiftaren bör styra genom att i lagen införa vissa bestämda kategorier av förmedlare. En annan sak är att det, såsom har hävdat, kan finnas konsumentskyddsaspekter som gör att det i vart fall beträffande vissa typer av förmedling inte är lämpligt att en förmedlare tillåts uppträda i olika roller. Problem av sådan art bör emellertid i första hand lösas inom ramen för en regel om god försäkringsförmedlingssed. Sammanfattningsvis torde det tvärt emot vad som hävdats av och Svenska försäkringsmäklares förening ur ett kundperspektiv inte vara någon fördel att behålla gamla invanda beteckningar på försäkringsområdet som kanske huvudsakligen associeras med gårdagens krav. Genom en ny flexibel reglering bör det i stället skapas förutsättningar för marknadens aktörer att själva utforma en lämplig och effektiv marknadsindelning. Det är därför lämpligt att inte göra någon åtskillnad mellan försäkringsmäklare och försäkringsombud i den nya lagen. Regeringens förslag: avses yrkesmässig verksamhet som består i att lägga fram eller föreslå försäkringsavtal eller utföra annat förberedande arbete inför ingåendet av sådana avtal, att för annans räkning ingå försäkringsavtal eller att bistå vid förvaltning och fullgörande av avtalet. Som försäkringsförmedling skall inte anses verksamhet som bara består i att hänvisa någon till ett försäkringsföretag eller en försäkringsförmedlare, lämna allmän information om försäkring till någon eller inom ramen för en annan yrkesverksamhet i enstaka fall lämna information eller rådgivning om försäkring till någon. Dessutom skall verksamhet som består i att yrkesmässigt handlägga, värdera eller reglera försäkringsfall undantas. Lagen är inte tillämplig på försäkringsförmedling som utövas av ett försäkringsföretag eller av en anställd hos ett försäkringsföretag som handlar på företagets ansvar. Personer som inte har försäkringsförmedling som huvudsaklig yrkesverksamhet och som förmedlar försäkringar som kompletterar en levererad vara eller tjänst skall inte heller omfattas av lagen om vissa andra förutsättningar, som bl.a. har att göra med försäkringsskyddets omfattning, försäkringstidens längd och det årliga premiebeloppets storlek, är uppfyllda. Om en försäkringsförmedlare förmedlar fondandelar med stöd av 1 kap. 3 b § lagen (1991:981) om värdepappersrörelse, är den nya lagen i princip tillämplig även på denna verksamhet. Promemorians förslag: Innehåller inte något uttryckligt undantag för förmedlingsverksamhet som utövas av ett försäkringsföretag eller av anställda hos ett försäkringsföretag som handlar på företagets ansvar. promemorian är endast sådan skadereglering som sker för ett försäkringsföretags räkning undantagen. kollektivavtalad försäkring behandlas inte i promemorian. och anser att all förmedlingsverksamhet som bedrivs av anställda i försäkringsföretag framhåller dessutom att även styrelseledamöter i detta sammanhang bör likställas med anställda och att även de därmed bör undantas från lagens tillämpningsområde. vidare att det bör framgå hur gruppföreträdare skall behandlas. påtalar att undantaget för skadereglerare bör gälla oavsett på vems uppdrag skaderegleraren arbetar. , , , SIRP och Fora anför att de s.k. administrationsbolagen inom kollektivavtalade försäkringar skall undantas från lagens tillämpningsområde, eftersom de ägs och styrs utan vinstintresse direkt av arbetsmarknadens parter och har till enda uppgift att ansvara för den kollektivavtalsreglerade administrationen mellan arbetsgivare och försäkringsgivare, i fråga om de anställdas val och efterföljande premiehantering. , , och påtalar att bilhandlares och finansbolags medverkan vid tecknande av bilförsäkringar och vissa försäkringar som har samband med finansieringstjänster bör vara undantagna från tillämpningsområdet för lagen, eftersom dessa endast hänvisar en kund till en försäkringsgivare. och önskar ett förtydligande om att även speditörers och andras medverkan vid tecknande av sjö- och transportförsäkringar är undantagna från lagen. Svenska försäkringsmäklares förening betonar det viktiga i att de s.k. assistenternas verksamhet regleras i lag. Försäkringsmäklares verksamhet regleras som framgått i lagen (1989:508) om försäkringsmäklare. Alla försäkringsmäklare är skyldiga att registrera sig och i övrigt iaktta de regler som har ställts upp för försäkringsmäklarverksamhet. I lagstiftningen ligger också ett krav på att en försäkringsmäklare skall vara oberoende av försäkringsgivarintressen. Försäkringsombudens verksamhet regleras endast indirekt genom det krav på god försäkringsstandard som ställs på försäkringsbolagen i försäkringsrörelselagen (1982:713). Försäkringsförmedling definieras i direktivet som verksamhet som består i att lägga fram, föreslå eller utföra annat förberedande arbete inför ingåendet av försäkringsavtal, eller att ingå sådana avtal, eller att bistå vid förvaltning och fullgörande av sådana avtal, särskilt vid skada (artikel 2.3). Uppräkningen är avsedd att vara alternativ, inte kumulativ. I direktivet finns också en definition av försäkringsförmedlare. En sådan förmedlare är en fysisk eller juridisk person som mot ersättning inleder eller bedriver försäkringsförmedling (artikel 2.5). Den närmare innebörden av att förmedlingen skall utföras mot ersättning utvecklas i stycke 11 i ingressen. Där anges att ersättningen kan vara pekuniär eller utgöra någon annan form av överenskommen ekonomisk förmån, som är kopplad till utförandet av förmedlingstjänsten. När sådan verksamhet som omfattas av definitionen av försäkringsförmedling drivs av ett försäkringsföretag eller av en anställd vid ett försäkringsföretag som handlar på företagets ansvar, skall verksamheten dock inte anses vara försäkringsförmedling. Som försäkringsförmedling skall inte heller anses att inom ramen för en annan yrkesverksamhet i enskilda fall (eng. on an incidental basis) tillhandahålla information om försäkring, förutsatt att denna verksamhet inte syftar till att bistå kunden med att ingå eller fullgöra ett försäkringsavtal. Som exempel på personer som ryms inom detta undantag nämns i direktivet skatteexperter och revisorer (stycke 12 i ingressen). Slutligen skall yrkesmässig handläggning av ett försäkrings- företags skador samt värdering och reglering av skador inte heller anses vara försäkringsförmedling.