prop · GS03128 · 2005-03-15 00:00:00 — Som Lagrådet föreslagit blir regleringen klarare om förutsättningarna för betalning enligt garantin i lagtexten uttrycks med att en arbetstagare utför eller utförde sitt arbete främst i . Ordet främst får i detta sammanhang anses ha samma innebörd som direktivets normalt. Om en svensk arbetsgivare drabbas av insolvens enligt lönegaranti- direktivet och har arbetstagare som normalt utför eller utförde arbete för arbetsgivaren i ett annat EU-land är det enligt direktivet det senare landet som skall svara för ersättning enligt lönegarantiregleringen i det landet. I en sådan situation skall det inte vara möjligt att få ersättning enligt den svenska lönegarantin. Några remissinstanser, däribland , har pekat på att svårig- heter kan uppstå när det gäller att i praktiken avgöra om anknytnings- kravet är uppfyllt och har efterlyst klargöranden i denna fråga. Särskilt har pekats på det oacceptabla i att en arbetstagare skulle kunna nekas lönegaranti i fall där garantiinstitutioner i flera länder gör bedömningen att anknytningskravet enligt respektive lands nationella regler inte är uppfyllt. Några remissinstanser, bl.a. Ackordcentralen, har anfört att er- sättning enligt den svenska lönegarantin bör betalas ut även i fall där en arbetstagare nekas ersättning i ett annat medlemsland vid en svensk ar- betsgivares insolvens. Frågan om när anknytningskravet kan anses vara uppfyllt får som kon- stateras i promemorian avgöras från fall till fall. Helt oproblematiskt är det fallet att arbetstagaren uteslutande eller näst intill uteslutande arbetar i för en arbetsgivare från ett annat EU- eller EES-land. Svårare att bedöma är det fallet att en arbetstagare för arbetsgivaren arbetar eller har arbetat i ungefär samma omfattning i som i ett annat EU- eller EES-land. I ett sådant fall kan som anförts i promemorian andra faktorer beaktas för att avgöra i vilket av länderna arbetstagaren har rätt till ersättning enligt lönegarantin, såsom i vilket land arbetstagaren är bosatt och har erlagt inkomstskatt och även var arbetsgivaren är etablerad och har erlagt sociala avgifter för arbetstagaren. Kan man vid bedömningen konstatera att arbetstagaren utför eller har utfört sitt arbete i betydligt högre utsträckning i bör man dock inte kunna peka ut ett annat lands garantiinstitution som den behöriga med anförande av andra faktorer. Att just platsen där arbetstagaren nor- malt eller främst utför sitt arbete för den aktuella arbetsgivaren har valts som kriterium för att avgöra vilket land som enligt lönegarantidirektivet skall svara för ersättning enligt garantin motiveras i huvudsak med att det skall vara så enkelt som möjligt för en arbetstagare som drabbats av ar- betsgivarens insolvens att göra sin rätt till ersättning gällande. Först om det inte går att bedöma i vilket av flera EU-länder en arbetstagare har arbetat under sådana förhållanden att anknytningskravet är uppfyllt bör man enligt regeringens bedömning kunna lägga andra faktorer till grund för bedömningen av om kravet är uppfyllt. I tveksamma fall bör direkti- vets syfte att underlätta för arbetstagare att göra sin rätt till ersättning gällande ha en avgörande betydelse. Således bör den garantiinstitution där en arbetstagare objektivt sett vid tiden för insolvensen har eller hade enklast att ansöka om lönegaranti i nu aktuella situationer också anses vara den behöriga institutionen. Sannolikt är detta ofta institutionen i det land där arbetstagaren är eller var bosatt när insolvensen inträdde. En arbetstagare kan anses utföra sitt arbete främst i även om han eller hon inte har hunnit göra det när ar- betsgivaren i ett annat land drabbas av insolvens. I sådana fall kan an- knytningskravet vara uppfyllt om det av omständigheterna framgår att arbetstagaren skulle ha utfört sitt arbete i om insolvensen inte hade inträffat. Under alla förhållanden bör som anförs i promemorian bedömningen utifrån den svenska lagstiftningen ske med hänsyn till att den enskilde arbetstagaren inte riskerar att hamna i en situation där han eller hon ne- kas utbetalning från lönegarantin av samtliga inblandade länders garanti- institutioner. Det är enligt regeringens mening rimligt att det vid pröv- ningen av om anknytningen till är tillräckligt stark tas viss hän- syn till om arbetstagaren tidigare ansökt om lönegaranti i andra EU- länder men nekats ersättning med hänvisning till att anknytningskravet enligt det aktuella landets lagstiftning inte är uppfyllt. TCO anser att det saknas anledning att uppställa, som man tolkar det, starkare krav på anknytning i fall av konkurser i andra EU-länder jämfört med det krav som redan finns beträffande nordiska konkurser. En sådan skillnad kan enligt TCO vara diskriminerande gentemot EU-medborgare. Det är enligt TCO också önskvärt att ha en enkel och enhetlig reglering som omfattar såväl de nordiska konkurserna som insolvensförfaranden i andra EU- och EES-länder. Några remissinstanser har i stället ifrågasatt om inte fall av konkurs i andra nordiska länder kommer att omfattas av den i promemorian föreslagna regleringen och att den nordiska särreg- leringen därför bör kunna slopas. Som nämnts ovan bör enligt regeringens uppfattning motsvarande krav på anknytning som anges i artikel 8a lönegarantidirektivet i dess lydelse enligt ändringsdirektivet användas i den svenska lagstiftningen för att på ett naturligt sätt avgränsa ansvaret mellan medlemsländerna. Ett annor- lunda formulerat anknytningskrav skulle medföra problem vid bedöm- ningen av vilket av flera möjliga länder som till följd av regleringen i lönegarantidirektivet skulle vara skyldigt att svara för ersättning enligt lönegarantin i en gränsöverskridande situation. När det gäller rätten till lönegaranti vid konkurser som inträffat i ett annat nordiskt land är anknytningskravet i 2 § lönegarantilagen något annorlunda, jämfört med det som föreskrivs i lönegarantidirektivet i dess lydelse enligt ändringsdirektivet. För att betalning enligt garantin skall lämnas i sådana s.k. nordiska fall krävs att fordran har övervägande an- knytning till eller svenska förhållanden. Vid prövningen av om detta anknytningskrav är uppfyllt kan sannolikt inte läggas samma avgö- rande vikt vid att arbetstagaren har utfört arbetet i som vid pröv- ningen utifrån regleringen i lönegarantidirektivet, även om prövningen i praktiken i de allra flesta fall bör leda till att samma land pekas ut som ansvarigt för lönegarantin utifrån båda regleringarna (jfr prop. 1991/92:139 s. 25 och s. 45). Som har konstaterats i promemorian har rätten till svensk lönegaranti vid nordiska konkurser sin grund i gällande bilaterala avtal och principer på det sociala området. Det skall vidare påpekas att det är oklart hur en rätt till ersättning enligt löne- garantin som förutsätter att ett land är medlem i EU eller omfattas av EES kan utövas i fall av konkurser i och som inte som självständiga stater är medlemmar i vare sig EU eller EES men om- fattas av den nordiska regleringen i lönegarantilagen. Med anledning av det nu anförda delar regeringen bedömningen i promemorian att den nor- diska regleringen tills vidare bör kvarstå i lönegarantilagen parallellt med den nu föreslagna ordningen. Det är dock självfallet inte så att frågan om Prop. 2004/05:128 rätten till betalning från lönegarantin vid konkurser i andra nordiska län- der alltid skall avgöras utifrån den redan gällande nordiska regleringen. Den föreslagna regleringen för att genomföra ändringsdirektivet till lö- negarantidirektivet bör fånga upp även de allra flesta fall av konkurser i andra nordiska länder och även eventuellt förekommande andra insol- vensförfaranden i lönegarantidirektivets mening som medför rätt till er- sättning från lönegarantin i dessa länder. Några remissinstanser, däribland , har ifrågasatt om löne- garantilagens krav på att arbetstagaren anmäler sig som arbetssökande hos offentlig arbetsförmedling för att en fordran på uppsägningslön skall omfattas av garantin alltid är ändamålsenligt i gränsöverskridande löne- garantiärenden. I detta avseende kan konstateras att det naturligtvis kan förekomma situationer där en arbetstagare som har rätt till ersättning en- ligt den svenska lönegarantin på grund av att han eller hon har utfört sitt arbete främst i ser det som naturligt att t.ex. återvän- da till sitt hemland när en utländsk arbetsgivare blir insolvent och perso- nalen sägs upp. Regeringen ser dock svårigheter när det gäller hur kravet på anmälan hos arbetsförmedlingen skulle kunna begränsas för att vara ändamålsenligt. Kravet har nämligen alltjämt fog för sig i det fallet att ersättning enligt garantin lämnas på grund av de nu föreslagna reglerna och arbetstagaren är svensk eller de facto väljer att kvarstanna i landet när han eller hon sägs upp från arbetet hos den utländske arbetsgivaren. Först om det i en insolvenssituation i det enskilda fallet framstår som naturligt för arbetstagaren att lämna landet och han eller hon dessutom faktiskt väljer att göra så förefaller kravet på anmälan hos svensk arbets- förmedling vara omotiverat. Att föreskriva om ett undantag från kravet som träffar just denna situation ter sig inte nödvändigt. Det skall också poängteras att en anmälan hos svensk arbetsförmedling inte i sig medför att hinder föreligger mot att arbetstagaren lämnar landet. Den arbetstaga- re som uppfyller kravet på anknytning till för att ersättning enligt lönegarantin skall lämnas bör i normalfallet heller inte ha några praktiska problem med att anmäla sig hos arbetsförmedlingen. Mot denna bak- grund anser regeringen inte att någon ändring av lönegarantilagen i detta hänseende bör ske. 6.2Frågor rörande hanteringen av gränsöverskridande lönegarantiärenden Regeringens förslag: Ansökan om utbetalning av ersättning enligt ga- rantin i gränsöverskridande fall prövas av tillsynsmyndigheten, dvs. kronofogdemyndigheten för det län där arbetstagaren vistas. I det fallet ett insolvensförfarande äger rum i ett annat EU- eller EES-land än skall den tillsynsmyndighet som hanterar lönega- rantiärendet begära information som rör arbetstagares utestående ford- ran från den behöriga garantiinstitutionen i det landet. Tillsynsmyn- digheten skall även, i det fallet att konkurs inträffat i , lämna sådan information till behörig garantiinstitution i ett annat EU- eller EES-land. Regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer meddelar närmare föreskrifter om utbyte av information mellan tillsynsmyndig- heten och behöriga garantiinstitutioner i andra länder. I lönegarantiärenden på grund av insolvensförfaranden i andra EU- eller EES-länder har arbetstagare i samma upplysningsskyl- dighet om sina inkomster från en annan anställning under uppsäg- ningstiden som om det hade rört sig om en svensk konkurs. Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna tillstyrker förslaget eller lämnar det utan erinran. anser att tillsyns- myndigheten inte bör hantera lönegarantifrågor eftersom myndigheten även företräder staten i lönegarantifrågor vid domstol. I stället föreslås att en konkursförvaltare utses oavsett om ett insolvensförfarande inletts i eller inte. Ackordcentralen anser att konkursförvaltaren när kon- kurs äger rum i är bäst lämpad att lämna information till lönega- rantiinstitution i annat land rörande omständigheter av betydelse för lö- negarantin. Skälen för regeringens förslag Ansökan och beslut om ersättning Vid ett insolvensförfarande som äger rum i ett annat EU- eller EES-land land än finns av naturliga skäl inte någon svensk konkurs- förvaltare i ärendet som kan informera om lönefordringar som omfattas av lönegarantin. För att ett lönegarantiärende skall komma till stånd i i denna situation krävs därför i princip att arbetstaga- ren själv ansöker om ersättning enligt lönegarantin i anledning av insol- vensförfarandet. En arbetstagare i som drabbats vid arbetsgivarens insolvens i ett annat EU- eller EES-land bör kunna ansöka om lönegaranti hos en institution som ligger så nära honom eller henne som möjligt. Idealiskt vore om ansökan kunde göras hos den länsstyrelse som skulle ha haft att utbetala lönegarantiersättningen om det rört sig om en konkurs i med arbetstagare här i landet. Som nämnts i avsnitt 5 gör dock läns- styrelserna inte någon egentlig prövning av fordringarna i ett lönegaranti- ärende. I fall av nordiska konkurser är det tillsynsmyndigheten, dvs. kronofog- demyndigheten för det län där arbetstagaren vistas, som i första instans gör en materiell prövning av arbetstagarens begäran om lönegaranti var- efter verkställer utbetalningen. Regeringen delar bedöm- ningen i promemorian att denna ordning bör gälla även i fall av insolvens i andra EU- och EES-länder när en arbetstagare ansöker om ersättning från lönegarantin här i landet. Även om antalet ärenden rörande lönega- ranti vid konkurs i ett annat nordiskt land förefaller vara lågt finns redan en viss vana hos kronofogdemyndigheterna att handlägga ärenden av gränsöverskridande karaktär och några grundläggande orga- nisatoriska förändringar krävs inte för att inkludera även nu aktuella ärenden i hanteringen. Regeringen delar inte uppfatt- ning att tillsynsmyndigheten skulle vara olämplig som prövnings- myndighet enbart av den anledningen att myndigheten även uppträder som företrädare för staten i mål rörande lönegaranti vid domstol. Denna ordning gäller för övrigt i fråga om lönegarantiärenden i an- ledning av konkurs i ett annat nordiskt land. Regeringen föreslår därför att en arbetstagare som vill göra gällande en rätt till lönegaranti i fall där en arbetsgivare är insolvent i ett annat EU- eller EES-land skall ansöka om ersättning hos tillsynsmyndigheten för det län där arbetstagaren vis- tas. Regeringen föreslår även att samma ordning för att överklaga tillsyns- myndighetens beslut som gäller i de nordiska fallen skall gälla även för lönegarantiärenden i fall av arbetsgivarens insolvens i ett annat EU- eller EES-land. Det innebär att en arbetstagare som är missnöjd med till- synsmyndighetens beslut får väcka talan mot staten vid den tingsrätt där han eller hon skall svara i tvistemål i allmänhet (32 § andra stycket löne- garantilagen). Regeringen föreslår vidare att arbetstagaren i lönegarantiärenden i nu aktuella situationer precis som vid konkurser i skall ha en upp- lysningsskyldighet om inkomster från andra anställningar (10 § lönega- rantilagen). Uppgiftsskyldigheten skall i dessa fall gälla mot tillsyns- myndigheten i det län där arbetstagaren vistas. Enligt artikel 8b i lönegarantidirektivet i dess lydelse enligt ändrings- direktivet skall medlemsstaterna föreskriva om utbyte av relevant infor- mation mellan de behöriga administrativa myndigheterna och/eller garan- tiinstitutionerna, vilket bl.a. skall göra det möjligt att upplysa den behöri- ga garantiinstitutionen om arbetstagarnas utestående fordringar. När betalning enligt garantin skall ske i med anledning av att arbetsgivaren är insolvent i ett annat EU-land delar regeringen den be- dömning som görs i promemorian att det är tillsynsmyndigheten i det län där arbetstagaren vistas som är bäst lämpad att inhämta relevant informa- tion rörande arbetstagarens utestående fordringar från garanti- institutionen i ett annat EES- eller EU-land. Det är denna tillsynsmyndig- het som hanterar lönegarantiärendet och beslutar utifrån den information som inhämtas från garantiinstitutionen i den andra medlemsstaten. I promemorian görs bedömningen att tillsynsmyndigheten även är bäst lämpad att lämna efterfrågad information till garantiinstitutioner i andra länder vid gränsöverskridande situationer när det är fråga om en konkurs i . Promemorians förslag tillstyrks av flertalet remissinstanser, bl.a. , kronofogdemyndigheterna i , och samt . Ackordcentralen anser att det skulle vara mer ändamålsenligt att lägga uppgiften att lämna information på den svenska konkursförvaltaren. Regeringen delar principiellt Ackordcentralens uppfattning att kon- kursförvaltaren genom sin funktion är bäst lämpad att lämna nu aktuell information till den utländska garantiinstitutionen. Vid en konkurs i Sve- rige har konkursförvaltaren en omedelbar inblick i de förhållanden som är relevanta i ett lönegarantiärende och det är på grundval av de uppgifter konkursförvaltaren lämnar till som ersättning enligt garan- tin betalas ut till svenska arbetstagare. På motsvarande sätt kan man tän- ka sig en ordning där konkursförvaltaren lämnar information till en ga- rantiinstitution i ett annat EU- eller EES-land som sedan på grundval av denna information beslutar i lönegarantiärendet. Vad man från respektive EU-lands utgångspunkter måste åstadkomma för att genomföra ändringsdirektivet korrekt i det nu aktuella avseendet är att möjliggöra för en annan medlemsstats garantiinstitution att enkelt kunna efterfråga och erhålla relevant information i ett lönegarantiärende som på erforderligt sätt har anhängiggjorts vid myndigheten i den andra medlemsstaten. Enligt artikel 8b.2 i lönegarantidirektivet i dess lydelse enligt ändringsdirektivet måste varje medlemsstat till kommissionen och andra medlemsstater lämna information om adress och telefonnummer till behöriga myndigheter eller garantiinstitutioner i syfte att dessa skall kunna nås med en förfrågan om information t.ex. angående utestående fordringar i en konkurs. Att lägga funktionen att lämna information på den i den aktuella konkursen förordnade förvaltaren ter sig mot denna bakgrund som mindre lämpligt. Det är enligt regeringens uppfattning inte heller uteslutet att information i ett visst ärende kan komma att efterfrå- gas från en garantiinstitution i en annan medlemsstat även efter att kon- kursförvaltarens uppdrag med anledning av konkursen i är avslu- tat. Mot denna bakgrund delar regeringen den bedömning som görs i pro- memorian att tillsynsmyndigheten även bör ges ansvaret att på förfrågan från en garantiinstitution i ett annat EU- eller EES-land lämna informa- tion rörande förhållanden som är relevanta i lönegarantifrågan. Därige- nom ges tillsynsmyndigheten ett heltäckande ansvar när det gäller gräns- överskridande lönegarantifrågor och samma ordning som gäller i de nordiska konkursfallen kommer att gälla även i sådana situationer som omfattas av ändringsdirektivet till lönegarantidirektivet. och i har påpekat att det pågår ett arbete med att omorganisera det svenska exeku- tionsväsendet. En intern arbetsgrupp inom har därvid före- slagit att all lönegarantihandläggning hos en kommande riksmyndighet skall koncentreras till ett kontor. Organisationsreformen är tänkt att träda ikraft /06. anser mot denna bakgrund att frågan om genomförandet av ändringsdirektivet bör diskuteras utifrån Prop. 2004/05:128 alternativa lösningar. Ändringsdirektivet skall vara genomfört i svensk lagstiftning före . måste således i finnas en fungerande organisation för hanteringen av de lönegarantiärenden som kan aktualiseras på grund av regleringen i lönegarantidirektivet. Enligt regeringens mening saknas möjlighet att i detta skede ta hänsyn till hur en framtida organisation av lönegarantihanteringen eventuellt kommer att förändras efter att lagändringarna har trätt i kraft. Skulle det behövas av- ser dock regeringen återkomma i frågan när det står klart hur den framti- da organisationen ser ut. Skyddet för löneborgenärer i samband med att ett europabolag flyttar sitt säte Regeringens förslag: Löneborgenärer och pensionsborgenärer vilkas fordringar omfattas av lönegaranti enligt lönegarantilagen (1992:497) undantas från rätten att motsätta sig att ett europabolag flyttar sitt säte. Promemorians förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag (se promemorian s. 40 f.). Remissinstanserna: Det stora flertalet remissinstanser har tillstyrkt promemorians förslag eller inte haft några invändningar mot det. TCO har dock avstyrkt förslaget med hänvisning till de praktiska svårig- heterna för löneborgenärer i att tillvarata sina rättigheter enligt lönegarantin gentemot ett europabolag med säte i en annan medlemsstat. LO och TCO har bl.a. pekat på att löneborgenärerna inom vissa tidsfris- ter måste bevaka att ett insolvensförfarande har inletts mot europabolaget i en annan medlemsstat för att kunna göra anspråk på ersättning enligt Bakgrund: Europabolaget är en europeisk associationsform för gräns- överskridande samverkan i aktiebolagsform. för bolagsformen finns i en EG-förordning om europabolag6 (SE- SE-förordningen hänvisar i sin tur i flera avseenden till gällande nationella regler för aktiebolag. Det innebär att aktiebolagsla- gens (1975:1385) bestämmelser i stor utsträckning kommer att tillämpas I några frågor anger SE-förordningen dessutom att den nationella lagstiftaren får eller, i vissa fall, skall utfärda komplette- rande bestämmelser som skall gälla för europabolag som har sitt säte i SE-förordningen, vars bestämmelser är direkt tillämpliga här i landet, trädde i kraft . om europabolag har tagits in lagen (2004:575) om europabolag. om europabolag trädde i kraft som SE-förordningen. Utmärkande för europabolag är bl.a. att de skall kunna flytta sitt säte från en av EU:s medlemsstater till en annan. En flyttning av europabola- 6 Rådets förordning (EG) nr 2157/2001 av om stadga för europabolag (EGT L 294, 10.11.2001, s. 1, Celex 32001R2157). gets säte medför inte att bolaget avvecklas eller att en ny juridisk person bildas. I artikel 8 i SE-förordningen finns bestämmelser om förfarandet vid flyttning av säte. Där stadgas bl.a. att europabolagets lednings- eller förvaltningsorgan skall upprätta ett förslag om flyttning, att förslaget skall offentliggöras på visst sätt och att beslut om flyttningen skall fattas av bolagsstämman. Skälen för regeringens förslag: En av de frågor som den svenska lag- stiftaren haft anledning att ta ställning till vid tillkomsten av lagen om europabolag är den om skyddet för europabolagets borgenärer i samband med att europabolaget flyttar sitt säte. Som ett sista led i förfarandet om flyttning skall en domstol, notarie eller annan behörig myndighet i den medlemsstat där europabolaget har sitt säte utfärda ett intyg som slutgil- tigt bekräftar att vad som krävs i fråga om handlingar och formaliteter före flyttningen har fullgjorts (artikel 8.8 i SE-förordningen). Innan ett sådant intyg utfärdas, skall europabolaget visa att borgenärer och andra rättighetsinnehavare är skyddade på ett betryggande sätt när det gäller sådana skulder som bolaget har ådragit sig före tidpunkten för offentlig- görandet av förslaget till flyttning (artikel 8.7 andra stycket). Medlems- staterna skall fastställa vilka närmare krav som skall gälla i fråga om borgenärernas och andra rättighetshavares skydd. Med hänsyn till att en flytt av säte kan antas påverka såväl borgenärens rättsliga ställning som dennes praktiska möjligheter att driva in sin ford- ran, har den svenske lagstiftaren ansett det motiverat att införa särskilda skyddsregler för europabolagets borgenärer (se prop. 2003/04:112 s. 57 f.). Bestämmelserna har utformats med reglerna i 14 kap. 1318 §§ aktiebolagslagen om det svenska fusionsförfarandet som förebild. Det innebär bl.a. att ett europabolag som har fattat beslut om att bolaget skall flytta sitt säte är skyldigt att skriftligen underrätta sina kända borgenärer om beslutet. En sådan underrättelse skall innehålla uppgift om borgenä- rernas rätt att ta del av förslaget om flyttning. I underrättelsen skall det också finnas en upplysning om borgenärernas rätt att motsätta sig flytt- ning. Vidare skall bolaget hos ansöka om tillstånd till flytt- ning av säte. Om verket finner att det inte finns något hinder mot ansö- kan, skall verket kalla bolagets borgenärer att anmäla om de motsätter sig flyttningen av säte. Om någon borgenär har motsatt sig flyttningen skall ärendet överlämnas till rätten. För att rätten skall bifalla ansökan skall det krävas att bolaget visar att de borgenärer som har mot- satt sig ansökan har fått full betalning eller betryggande säkerhet för sina fordringar.