prop · GS03110 · 2005-03-17 00:00:00 — Detta innebär att de grupper som på grund av funktionshinder har ett särskilt stort behov av att kunna använda den aktuella typen av anordningar kommer att stå vid sidan om kassettersättningssystemet och det finns därför inte behov att utifrån den utgångspunkten sätta taknivåer för ersättningen. Vad gäller de anordningar som omfattas av kassettersättningen är fördelen med taknivåer att det sätts en tydlig och förutsebar spärr för hur hög ersättningen kan bli. Precis som vissa av remissinstanserna har fört fram kan taknivåer vara en garanti för att ersättningen inte leder till en orimlig belastning för konsumenterna och en skadlig inverkan på företagens inbördes förhållanden. Problemet är emellertid att det finns en mycket stor variation av produkter. En del produkter har liten upptagningskapacitet, medan andra har mycket stor. En del produkter kan användas för upptagningar om och om igen. Bland dessa finns såväl enkla, billiga CD-RW-skivor med förhållandevis liten lagringskapacitet som exklusiva, dyra DVD-spelare med mycket stor lagringskapacitet som kan förväntas användas för kopiering om och om igen . Att ha samma taknivåer för dessa olika typer av produkter blir uppenbart orimligt. Antingen blir taknivån alldeles för hög för att fylla någon funktion för CD-RW- och DVDRW-skivor eller så blir den alldeles för låg för att kunna tjäna som taknivå för DVD-spelare och liknande sådana apparater. För att taknivåerna skall kunna tjäna sitt syfte måste ett system, precis som övervägdes i promemorian, alltså bygga på olika taknivåer för dessa två grupper. Detta leder till samma problem som vid övervägande av olika ersättningsnivåer för dessa två grupper (jfr föregående avsnitt). Olika taknivåer för grupperna förutsätter att det går att definiera dessa grupper så att lagen går att tillämpa. Det förutsätter också att reglerna kan utformas så att de inte lätt kan kringgås. Till det kommer att reglerna måste vara tillräckligt generella och flexibla så att lagen inte riskerar att bli omodern. Att såsom vissa remissinstanser föreslagit direkt namnge vissa produkter i lagtexten är alltså inget alternativ. Det alternativ som kvarstår är att definiera dessa två grupper i mer generella termer och fastställa olika taknivåer för dem. Redan att definiera dessa två grupper i generella termer stöter emellertid på stora svårigheter. Som redan konstaterats i föregående avsnitt är det svårt att tänka sig någon definition som inte skulle leda till gränsdragningsproblem mellan grupperna. Och än viktigare är att uppdelningen i olika grupper även i dessa fall lätt skulle kunna kringgås eftersom lagringsenheten skulle kunna monteras bort och därmed hamna i den andra maxpriskategorin. Till detta kommer svårigheten att förutse utvecklingen vad gäller lagringskapacitet och konsumentpriser, vilket gör att precisa maxbelopp i lagen snabbt skulle riskera bli omoderna. Regeringens slutsats blir därför att lagstadgade maxbelopp för ersättningen inte är något godtagbart alternativ. Frågan är om de farhågor för marknadsstörningar och orimliga belastningar för konsumenter som vissa av remissinstanserna påtalat kan tas om hand på något annat sätt. I promemorian föreslogs att det skulle införas en möjlighet till jämkning av kassettersättningen. Förslaget innebar att jämkning skulle kunna ske i fall då upphovsmannen redan hade erhållit betalning för exemplarframställningen i någon annan form eller om ersättningen med hänsyn till omständigheterna i övrigt var oskäligt hög. förslaget fördes fram att spännvidden och variationen av produkter är stor och att utvecklingen på området går väldigt snabbt. Enligt promemorian var det därför svårt att förutse alla situationer som kunde leda till att kassettersättningen för en viss anordning blev orimligt hög med hänsyn till exempelvis konsumenternas intressen eller intresset av att undvika skadlig inverkan på företagens inbördes konkurrensförhållanden. Vidare var det svårt att förutsäga utvecklingen vad gäller användning av tekniska skyddsåtgärder och betalsystem för licensiering av rätt till exemplarframställning. Det fanns alltså risk för att utvecklingen ganska snabbt kunde leda till att kassettersättningen slog onödigt hårt i vissa situationer. Mot denna bakgrund föreslogs att en möjlighet till jämkning skulle införas för fall då ersättningen blev oskäligt hög. I promemorian anfördes att lokutionen oskäligt hög skulle tolkas som att jämkningsregeln var avsedd att vara en undantagsregel. Nästan alla remissinstanser har tillstyrkt eller inte haft något att erinra mot att en jämkningsregel införs. har dock, trots att de ansett jämkningsregeln vara ett bra instrument för att få flexibla lösningar som anpassas efter marknadens utveckling, menat att jämkningsregeln skulle få begränsad betydelse på grund av uttalandet i promemorian om att regeln skall vara en undantagsregel. Därmed skulle den, enligt , inte rymma alla de fall där jämkning skulle behöva ske. Copyswede och KLYS har välkomnat jämkningsregeln och även uttalandet att jämkning skall vara en undantagsföreteelse. De har anfört att jämkningsregeln, enligt deras mening, kommer att ha sin största praktiska betydelse för att åstadkomma att kassettersättningens storlek anpassas på ett rimligt sätt till priset på olika anordningar. De har anfört att det självklart också är ett intresse för rättighetshavarna att se till att marknadsstörande effekter av kassettersättningen inte uppstår. Regeringen gör följande bedömning. Det är inte möjligt att utforma ett generellt ersättningssystem som i varje enskilt fall träffar rätt för den mångfald och variation av produkter som finns på marknaden . Till det kommer den snabba utvecklingen av denna mångfald och variation. Vidare är det, precis som anfördes i promemorian, svårt att förutsäga utvecklingen vad gäller användning av tekniska skyddsåtgärder och betalsystem för licensiering av rätt till exemplarframställning (jämför stycke 35 i ingressen till direktivet). Regeringen delar därför promemorians och remissinstansernas bedömning att en jämkningsregel bör införas. Lagrådet har i sitt yttrande ansett att det är oegentligt att tala om att den ersättning som upphovsmännen har rätt till, får jämkas eller sättas ned. I stället handlar det enligt Lagrådet om att näringsidkaren har rätt att få sin ersättningsskyldighet nedsatt, om inte parterna på frivillig väg kan enas om en nedsättning. Regeringen delar Lagrådets bedömning. Lagtexten bör utformas så som Lagrådet föreslagit. Som Copyswede och KLYS har fört fram i sitt remissvar bör ett syfte med en regel om nedsättning av näringsidkarens ersättningsskyldighet vara att åstadkomma att kassettersättningens storlek anpassas på ett rimligt sätt till priset på olika anordningar, så att marknadsstörningar inte uppstår. Härigenom hanteras de farhågor för marknadsstörningar och orimliga belastningar för konsumenter som vissa av remissinstanserna påtalat som en effekt av att det inte skall finnas några taknivåer på Som bekräftas i remissvaren har såväl rättighetshavarna som de tillverkare m.fl. som är betalningsskyldiga för ersättningen intresse av att marknadsstörningar eller orimliga belastningar för konsumenter inte uppkommer. Det finns därför ingen anledning att betvivla att en regel om nedsättning av ersättningsskyldigheten är ett tillräckligt tydligt instrument för att hantera de farhågor som förts fram mot ett avskaffande av taknivåer. I detta sammanhang vill regeringen göra klart att den inte delar promemorians bedömning att nedsättning endast skall kunna komma i fråga i undantagsfall. I vilken mån nedsättning behöver ske beror förstås på i vilken mån marknadsstörningar och orimliga konsumentbelastningar annars skulle uppstå. Detta beror i sin tur bl.a. på priset på olika anordningar. Syftet med regeln bör även vara att hantera andra situationer där ersättningen blir oskäligt hög. Ett exempel på detta är en situation där nedsättning redan tillämpas på marknaden. Av tillgänglig information, bl.a. i den publikation från Copyswede som ingetts som bilaga till Copyswedes remissvar och i IMI:s remissvar, framgår att parterna på marknaden redan träffat avtal om nedsättning av ersättningen för bl.a. CD-R- och CD-RW-skivor. Enligt parternas uppgifter är grunden för nedsättningen att skivorna används även till annat än kopiering för privat bruk. Parterna har därför enats om att sänka ersättningen till av den ersättning som annars skulle ha utgått. Att vissa anordningar - trots att de i och för sig är särskilt ägnade för kopiering för privat bruk och därmed ersättningspliktiga - används i stor utsträckning även till annat bör i enlighet med den praxis som redan finns på marknaden vara en grund för nedsättning enligt den föreslagna bestämmelsen. Lagrådet har helt riktigt påpekat att avsikten inte är att ersättningen skall kunna sättas ned på grund av omständigheter relaterade till upphovsmännen eller de berörda näringsidkarna. Lagrådet har föreslagit att man i lagtexten skall ange att ersättningen skall sättas ned om den med hänsyn till förhållandena på marknaden är oskäligt hög. Regeringen anser att lagtexten bör utformas i enlighet med Lagrådets förslag, men att det dock bör göras ett förtydligande tillägg så att det klart framgår att det kan vara själva anordningens utformning som medför skäl för nedsättning. Lagtexten bör därför utformas så att det anges att näringsidkaren har rätt till nedsättning av ersättningsbeloppen om ersättningen med hänsyn till omständigheter hänförliga till en anordning eller i övrigt till förhållandena på marknaden är oskäligt hög. Ett annat skäl för nedsättning bör, som föreslogs i promemorian, vara att upphovsmannen redan erhållit betalning för exemplarframställningen i någon annan form. Som Lagrådet påpekat är avsikten inte att ersättningen skall kunna sättas ned i förhållande till någon enskild upphovsman. Lagrådet har därför ansett att man i lagtexten bör relatera till upphovsmännen i stället för upphovsmannen samt använda uttrycket på annat sätt kompenseras för framställning i stället för får betalning för exemplarframställningen i någon annan form. Regeringen delar Lagrådets bedömning. Det är troligt att sådan kompensation vanligen kommer att ske än den då betalningsskyldigheten uppkommer. Ett sätt att tillämpa regeln kan vara att parterna i efterhand om det t.ex. på grundval av marknadsundersökningar eller liknande kan konstateras att upphovsmännen får dubbel betalning, sätter ned ersättningen. Det står självklart parterna fritt att träffa avtal om andra former för sådan nedsättning. På motsvarande sätt som gäller för de fall där parterna redan tillämpar nedsättning bör det, för det fall dubbel betalning förekommer, framförallt bli fråga om procentuella schablonavdrag på ersättningen. Regeln om nedsättning av näringsidkarens ersättningsskyldighet bör med dessa utgångspunkter kunna bli just det instrument som behövs för ett välfungerande och rimligt ersättningssystem. Sammanfattningsvis anser alltså regeringen att en möjlighet till nedsättning av ersättningsskyldigheten bör införas för situationer då upphovsmännen på annat sätt kompenseras för framställning av exemplar av sådana verk som avses i 26 k § URL, eller om ersättningen med hänsyn till omständigheter hänförliga till en anordning eller i övrigt förhållandena på marknaden är oskäligt hög. I lagrådsremissen angavs att om parterna inte kan komma överens får frågan på sedvanligt sätt avgöras av domstol. Vidare uttalades att genom konstruktionen med en kassettersättning utan taknivåer men med möjligheter för parterna att sätta ned ersättningen ges parterna ett instrument för att se till att nivån på kassettersättningen inte hamnar alltför högt. Av såväl allmänmotiveringen som specialmotiveringen framgår att avsikten var att upphovsmännen i en jämkningssituation skulle företrädas av samma typ av organisation som har rätt att kräva in kassettersättningen. är det endast paraplyorganisationen som hanterar kassettersättningen men i förarbetena till kassettersättningens införande uttalades att man kunde tänka sig flera organisationer på marknaden (prop. 1997/98:156 s. 25 och 45, jfr rättsfallet NJA 2000 s. 445). Var och en av dem måste förstås då företräda ett flertal ersättningsberättigade svenska rättighetshavare på området. Lagrådet har påpekat att det i förslaget inte finns något lagstöd för att en organisation som har rätt och skyldighet att kräva in kassettersättning också skall ha rätt att träffa avtal om ersättningens storlek och ha partsställning i en tvist om ersättningens storlek. Regeringen instämmer i att det är lämpligt att uttryckligen ange detta i lagtexten. Ett tillägg bör därför göras i 26 m § URL, av innebörd att organisationerna i fråga förutom rätt att kräva in ersättningen också har rätt att träffa avtal om att sätta ned densamma. Med detta tillägg klargörs också att vid tvist i domstol blir det organisationen som företräder upphovsmännen. Mot bakgrund av att det redan av promemorian framgick att avsikten var att upphovsmännen i dessa situationer skulle företrädas av samma typ av organisation som har rätt att kräva in ersättningen, är det regeringens bedömning att detta tillägg kan göras utan ytterligare beredningsunderlag. Lagrådet har vidare anfört att om man vill ge organisationerna på marknaden rätt att träffa avtal i frågor som gäller ersättningens storlek och att i domstol föra talan vid tvist, måste i vart fall beaktas den rätt som en enskild har enligt artikel 6 i om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna, om att vid domstol få prövat sina civila rättigheter och skyldigheter. Angående denna synpunkt gör regeringen följande överväganden. Kassettersättningssystemet är, som framgått, konstruerat på så sätt att rättighetshavarna inte har rätt att själva kräva in kassettersättningen. Det kan endast göras av en organisation som företräder ett flertal ersättningsberättigade svenska upphovsmän och innehavare av närstående rättigheter på området. Även när det gäller avtal och tvist om nedsättning av näringsidkarens ersättningsskyldighet kommer det vara organisationen och inte en enskild upphovsman som är behörig. Organisationen skall fördela ersättningen mellan rättighetshavarna, varvid de som inte företräds av organisationen skall vara likställda med de rättighetshavare som organisationen företräder. Organisationen har härigenom, i förhållande till rättighetshavarna, enligt lag ett uppdrag som har karaktären av ett sysslomannauppdrag oavsett om organisationen träffat avtal med en viss rättighetshavare eller inte. Sysslomän svarar i förhållande till sina huvudmän för skada som orsakas av oaktsamhet. Även om den reglering som valts innebär att det inte är fråga om ett renodlat sysslomannauppdrag får det anses följa av allmänna rättsgrundsatser att organisationen ansvarar för skada som den av oaktsamhet orsakar rättighetshavarna, jfr 18 kap. 3 och 4 §§ handelsbalken. En enskild upphovsman har alltså möjlighet att få prövat i domstol om han eller hon har rätt till skadestånd t.ex. till följd av att organisationen förfarit oaktsamt vid ingående av ett avtal om nedsättning av kassettersättningen. Härigenom är kraven enligt om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna vad gäller rätt att i domstol få prövat sina civila rättigheter och skyldigheter tillgodosedda. Regeringen vill i detta sammanhang särskilt framhålla att det förstås är mycket viktigt att en organisation som företräder upphovsmännen i frågor om kassettersättning fullgör sitt uppdrag på ett bra och balanserat sätt. I och med att de enskilda upphovsmännen inte har rätt att själva kräva in ersättningen eller träffa avtal om dess storlek blir det förstås särskilt betydelsefullt att organisationen hanterar dessa frågor på ett sätt som gör att de enskilda upphovsmännen känner att deras intressen tas tillvara. Lagrådet har vidare pekat på problem som kan uppstå till följd av att det kan vara flera organisationer som är behöriga att kräva in och träffa avtal om nedsättning av kassettersättningen. Lagrådet har därvid anfört att avtal för samma målgrupp men med sinsemellan olika innehåll kan komma att träffas och att konkurrensproblem kan uppkomma när det gäller rätten att kräva in ersättningen. Lagrådet har ansett att dessa frågor bör uppmärksammas under det fortsatta arbetet. Regeringen vill till att börja med framhålla att en näringsidkare som betalat kassettersättning till en av flera organisationer som företräder ett flertal svenska upphovsmän på området förstås inte är skyldig att därefter betala ersättning för samma anordningar till en annan sådan organisation. Har näringsidkaren träffat avtal om nedsättning av sin ersättningsskyldighet med en sådan organisation gäller självklart det avtalet och han eller hon blir inte skyldig att betala mellanskillnaden mellan avtalets ersättningsnivå och lagtextens till en annan organisation. De problem Lagrådet ser till följd av att flera organisationer kan vara behöriga är därför enligt regeringens bedömning begränsade. Det kan dock inte uteslutas att det skulle kunna uppkomma vissa problem i praktiken med hanteringen för det fall att flera olika organisationer skulle kräva in ersättningen. Regeringen anser därför att det finns anledning att återkomma till denna fråga . I samband med den översyn av reglerna om avtalslicenser som nämns i avsnitt 6 och 9 kommer det att bli aktuellt att även se över frågan om det är lämpligt att ha avgränsningen att organisationerna skall företräda ett flertal svenska upphovsmän. Det framstår som naturligt att i det sammanhanget också överväga frågan om det skall kunna förekomma flera organisationer inom samma område och hur eventuella konkurrensproblem och övrig problematik i så fall kan lösas. Som framgått i detta avsnitt finns det goda skäl att tro att parterna med den modell för bestämmande av ersättningen som föreslås kommer att kunna enas om rimliga ersättningsnivåer. Regeringen avser att noga följa utvecklingen av kassettersättningens storlek och vid behov återkomma med ytterligare förslag till lagändringar. I promemorian föreslogs några följdändringar och någon mer lagteknisk ändring som borde göras i bestämmelserna om kassettersättning. Remissinstanserna har inte haft något att invända mot dessa förslag. Regeringen gör samma bedömning som promemorian i fråga om behovet av dessa ändringar. Det innebär att följande ändringar bör göras. Uttrycket enskilt bruk byts i 12 § URL ut mot uttrycket privat bruk. Samma ändring måste göras i bestämmelsen om kassettersättning. Enligt 26 k § andra stycket 3 URL har upphovsmännen inte rätt till kassettersättning om de tillverkade eller införda anordningarna skall användas till framställning av exemplar åt synskadade eller hörselskadade. Exemplarframställning enligt 17 § URL kan dock ske även till förmån för andra grupper av personer med funktionshinder. Sådan kopiering sker inte med stöd av 12 § URL och kassettersättning bör därför inte utgå. Undantaget i fråga bör därför utsträckas till att gälla alla anordningar som skall användas till framställning av exemplar åt personer med funktionshinder (jfr 17 § URL). I 26 k § fjärde stycket URL föreskrivs en viss redovisningsskyldighet för de näringsidkare som är skyldiga att betala kassettersättning. Denna redovisningsskyldighet omfattar bl.a. anordningarnas upptagningstid. De tillkommande nya beräkningsgrunderna är baserade på lagringskapaciteten i stället för tiden. Redovisningsskyldigheten bör därför även omfatta anordningarnas lagringskapacitet. Eftersom en särskild beräkningsgrund föreslås avseende anordningar som kan användas för digital upptagning upprepade gånger bör redovisningsskyldigheten även omfatta huruvida anordningen är av sådan karaktär. Med de ändringar som föreslås kommer bestämmelsen om kassettersättning att bli betydligt mer omfattande . För överskådlighetens skull bör därför den nuvarande bestämmelsen delas upp på fler paragrafer. I den inledande bestämmelsen, 26 k § URL, bör därvid endast första och andra stycket i dagens bestämmelse stå kvar. Denna bestämmelse kommer därigenom att ange de grundläggande förutsättningarna för ersättning, såsom vad föremålet för ersättningsrätten är, vilka som är ersättningsskyldiga och vilka anordningar som undantas från ersättning. En därpå följande ny bestämmelse, 26 l § URL, bör innehålla de olika beräkningsgrunderna för ersättningen och den regel om nedsättning av ersättningsbeloppen som föreslås. I ytterligare en ny bestämmelse, 26 m § URL bör regler om ersättningens förvaltning, anmälningsskyldighet och redovisningsskyldighet samlas. Under remissomgången har The Union of for Cable Distribution in (UBOS) inkommit med ett yrkande om att kassettersättning också skall tillkomma radio- och TV-producenterna, dvs. sådana närstående rättighetshavare vars signalrätt regleras i 48 § URL. UBOS har anfört att radio- och TV-producenterna redan erhåller en andel av kassettersättningen baserat på de rättigheter sådana företag har som producent av programinnehåll och som innehavare enligt avtal av diverse rättigheter. Någon rätt till kassettersättning baserad på signalrätten har man dock inte . Det nu aktuella direktivet föreskriver i artikel 2 att radio- och TV-företagen skall ha ensamrätt till exemplarframställning såvitt angår upptagningar av deras utsändningar. UBOS har anfört att artikel 5.2.b därmed innebär att en inskränkning för kopiering för privat bruk avseende radio- och TV-företagens ensamrätt till exemplarframställning endast får göras om dessa företag får rimlig kompensation för kopieringen. När kassettersättningen infördes anförde regeringen att man inte ansåg att de skäl som motiverade ersättningsrätt gjorde sig gällande med samma styrka när det gällde radio- och TV-företag som när det gällde övriga rättighetshavare och att man genomgående inom EU inte syntes ha givit någon särskild rätt till kassettersättning för sådana företags utsändningar. Regeringens bedömning då blev att radio- och TV-företag inte borde ha någon rätt till ersättning på grund av sin utsändningsrätt enligt 48 § URL men framhöll att en annan sak var att sådana företag hade rätt till ersättning om företaget självt framställer upptagningar av ljud eller rörliga bilder eller om företaget förvärvat rätt till ersättning genom avtal. I promemorian Ds 2003:35 behandlades inte frågan om att utvidga den ersättningsberättigade kretsen till radio- och TV-företag. Som anförts tidigare ger direktivet ett handlingsutrymme beträffande hur de nationella ersättningssystemen skall vara utformade. Det kan finnas såväl skäl för som emot en utvidgning av den ersättningsberättigade kretsen. Någon möjlighet att i detta skede av det nu aktuella lagstiftningsärendet göra en tillräckligt ingående analys av denna fråga finns inte. Regeringen avser att påbörja en utvärdering av kassettersättningen senast från det att de ändringar som föreslås trätt i kraft. Utvärderingen skall behandla dels frågan om den tekniska utvecklingen av produkter lett till att ersättningen urholkats, dels frågan om hur ersättningsnivåerna och jämkningsmöjligheten påverkat ersättningens storlek. I detta sammanhang avser regeringen även att behandla frågan om den ersättningsberättigade kretsen bör utvidgas. att även Lagrådet understrukit det angelägna i att denna uppföljning av utvecklingen kommer till stånd. Som redovisats i avsnitt 8.5.1 om gällande rätt har endast rättighetshavare med viss anknytning till EES rätt till del i kassettersättningen. I motiven till den nuvarande bestämmelsen anfördes att varken eller Romkonventionen nödvändigtvis måste tolkas så att de innebär en rättslig skyldighet att behandla medborgare från andra unionsländer på samma sätt som svenska medborgare när det gäller kassettersättningen (prop. 1997/98:156 s. 38). Beträffande anfördes att detta avtals regler om mestgynnadnationsbehandling inte omfattar kassettersättningen (a. prop. Mot denna bakgrund föreslog regeringen inte några bestämmelser om