prop · GT0311 · 2005-09-30 00:00:00 — Dessa innebär att anordnare av allmänna sammankomster som uppsåtligen eller av oaktsamhet bryter mot vissa uppräknade bestämmelser i kapitlet eller mot vissa beslut som polismyndigheten meddelat med stöd av sådana bestämmelser kan dömas till böter eller fängelse . 5.2Polisens skyldigheter och befogenheter i samband med ordningsstörningar 5.2.1Allmänna principer för polisingripanden I 8 § polislagen (1984:387) regleras de allmänna principer som gäller för polisingripanden. Enligt paragrafen skall en polisman som har att verk- ställa en tjänsteuppgift ingripa på ett sätt som är försvarligt med hänsyn till åtgärdens syfte och övriga omständigheter. Om tvång måste tillgripas skall detta ske endast i den form och utsträckning som behövs för att det avsedda resultatet skall uppnås. Paragrafen innehåller således vad som brukar benämnas behovs- och proportionalitetsprinciperna. Behovsprin- cipen innebär att ett polisingripande får ske endast då det är nödvändigt för den aktuella farans eller störningens avvärjande eller undanröjande. Proportionalitetsprincipen innebär att de skador och olägenheter som in- gripandet kan medföra för ett motstående intresse inte får stå i missför- hållande till syftet med ingripandet. 5.2.2Polisens befogenheter enligt polislagen I 10 § polislagen regleras polisens rätt att använda våld. Enligt bestäm- melsen får en polisman i den mån andra medel är otillräckliga och det med hänsyn till omständigheterna är försvarligt använda våld för att genomföra en tjänsteåtgärd om 1.han möts av våld eller hot om våld, 2.någon som med laga stöd skall berövas friheten försöker undkomma eller om polismannen annars möts av motstånd när han skall verkställa ett sådant fri- hetsberövande, 3.det är fråga om att avvärja en straffbelagd handling eller en fara för liv, hälsa eller värdefull egendom eller omfattande skada i miljön, 4.polismannen med laga stöd skall avvisa eller avlägsna någon från ett visst område eller utrymme eller verkställa eller biträda vid kroppsvisitation, kropps- besiktning eller annan liknande åtgärd, vid beslag eller annat omhändertagande av egendom eller vid sådan husrannsakan som avses i , 5.polismannen med laga stöd skall stoppa ett fordon eller annat transportme- 6.polismannen annars med laga stöd har att bereda sig tillträde till, avspärra, tillstänga eller utrymma byggnad, rum eller område, biträda någon i myndig- hetsutövning med en sådan eller någon liknande åtgärd eller vid exekutiv för- rättning enligt vad som är föreskrivet därom eller 7. åtgärden är oundgängligen nödvändig för den allmänna ordningens eller säkerhetens upprätthållande och det är uppenbart att den inte kan genomföras I fall som avses i punkterna 4 och 6 får våld brukas mot en person endast om polismannen eller den som biträder honom möts av motstånd. I 24 kap. finns bestämmelser om allmänna grunder för an- svarsfrihet, bl.a. regler om nödvärn och nöd, som under vissa förutsätt- ningar också ger möjlighet att straffritt bruka våld. Avvisande, avlägsnande och tillfälligt omhändertagande 13 § polislagen I 13 § polislagen regleras förutsättningarna för avvisande, avlägsnande och tillfälligt omhändertagande av personer som gör sig skyldiga till ord- ningsstörning eller beter sig på ett sådant sätt att det finns risk för att Av paragrafen framgår uttryckligen att de mindre ingripande åtgärderna avvisande och avlägsnande i första hand skall användas och att ett regelrätt omhändertagande bara får användas i fall då dessa inte är Om någon genom sitt uppträdande stör den allmänna ordningen eller utgör en omedelbar fara för denna, får en polisman, när det är nödvändigt för att ordningen skall kunna upp- rätthållas, avvisa eller avlägsna honom från visst område eller utrymme. gäller om en sådan åtgärd behövs för att en straffbelagd handling skall kunna avvärjas. Är en åtgärd som avses i första stycket otillräcklig för att det avsedda resultatet skall uppnås, får personen tillfälligt omhändertas. Polisingripande enligt 13 § polislagen kan ske i fyra skilda situationer; vid ordningsstörning, vid omedelbar fara för ordningsstörning, vid brott och vid fara för brott. I detta sammanhang tas endast de två förstnämnda situationerna upp närmare. Med ordningsstörning menas ett uppträdande som innefattar angrepp på ett ordningsintresse av betydelse för allmänheten eller annars från För att en omedelbar fara för ordningsstörning skall anses föreligga krävs att faran är konkret, dvs. den måste vara bestämd till tid och rum. En persons blotta närvaro på en plats kan knappast betecknas som en konkret fara även om det är känt att han eller hon brukar En ytterligare förutsättning för ett polisingripande är att ingripandet verkligen är nödvändigt för ordningens upprätthållande. Avvisande respektive avlägsnande är alltså de åtgärder som skall vid- tas i första hand vid ett polisingripande enligt 13 § polislagen. sande menas att en person hindras från att komma in på ett visst område eller i en viss byggnad. Med avlägsnande avses att den som stör allmän ordning helt enkelt förs bort från platsen. När det gäller skillnaden mellan ingripandena avlägsnande och om- händertagande har ett allmänt riktmärke angetts vara att ett omhänderta- gande regelmässigt syftar till att föra en person till en plats t.ex. en po- lisstation medan ett avlägsnande som nämnts ovan syftar till att föra personen från en plats. Vanliga fall av avlägsnanden är då någon flyttas från en lokal eller från ett område, t.ex. en idrottsarena eller ett nöjesfält, där han eller hon stört ordningen. Ett avlägsnande innebär normalt att någon som skall föras bort från en plats förflyttas en kortare sträcka till fots eller i ett fordon, t.ex. en polisbil eller buss. Om det är fråga om annat än en kortare sträcka och åtgärden innefattar ett påtvingat kroppsligt ingrepp av inte helt kort varaktighet, är dock åtgärden i regel att se som ett omhänderta- gande. (och , Polislagen. En kommentar, 4:e uppl., 2003, s. Ett omhändertagande får, som tidigare nämnts, ske endast om ett avvi- sande eller ett avlägsnande inte är tillräckligt för att en ordningsstörning skall kunna förhindras. Om det redan från början framstår som uppenbart meningslöst att tillgripa ett avvisande eller ett avlägsnande för att det avsedda syftet skall kunna uppnås, kan ett direkt omhändertagande un- dantagsvis bli nödvändigt. I sådant fall bör det av dokumentationen be- träffande omhändertagandet framgå vilka omständigheter som motiverat det (prop. 1983/84:111 s. 98). Avvisande eller avlägsnande i samband med inställande eller upplösande av en allmän sammankomst eller offentlig tillställning 13 b § polislagen Om en polismyndighet med stöd av 2 kap. 22 eller 23 § ordningslagen beslutat ställa in eller upplösa en allmän sammankomst eller en offentlig tillställning, får en polisman avvisa eller avlägsna deltagare eller åskå- dare, om det behövs för att syftet med beslutet skall uppnås. Bestämmelsen innebär att om polismyndigheten har beslutat att upp- lösa t.ex. en demonstration, kan polisen med stöd av bestämmelsen av- visa eller avlägsna demonstranter som inte lämnar platsen. Det fordras inte att den som avvisas eller avlägsnas stör den allmänna ordningen. Avvisande eller avlägsnande i samband med annan ordningsstörande folk- samling 13 c § polislagen Om en folksamling, som inte är en allmän sammankomst eller en offent- lig tillställning enligt ordningslagen, genom sitt uppträdande stör den allmänna ordningen eller utgör en omedelbar fara för denna, får delta- garna i folksamlingen avvisas eller avlägsnas från det område eller ut- rymme där de befinner sig, om det är nödvändigt för att ordningen skall kunna upprätthållas. Denna bestämmelse liksom 13 b § tillkom . Den innebär att polisen kan inskränka sin prövning till frågorna om folksamlingen som sådan kan anses ha stört den allmänna ordningen och om den mot vilket ingripandet riktar sig kan betraktas som en deltagare i folksamlingen. Vid avgörande av vem som är deltagare i en folksamling bör enligt förarbe- tena den praxis som vuxit fram i anslutning till tillämpningen av 16 kap. 3 § brottet ohörsamhet mot ordningsmakten kunna vara vägledande (prop. 1996/97:175 s. 27, om brottet ohörsamhet mot ord- ningsmakten, se avsnitt 5.3.3). Befogenhet att fatta beslut om avvisande eller avlägsnande tillkommer i första hand polismyndigheten. Detta innebär att ett sådant beslut får fattas av länspolismästare, biträdande länspolismästare, polismästare, Prop. 2005/06:11 polisöverintendenter, polisintendenter eller polissekreterare (3 kap. 8 § första stycket 2 polisförordningen). får också uppdra åt annan anställd att fatta ett sådant beslut under förutsättning att den an- ställde har den kompetens, utbildning och erfarenhet som behövs (3 kap. 8 § andra stycket). Endast om det är så brådskande att polismyndighetens beslut inte kan avvaktas får beslutet fattas av en enskild polisman. Om folksamlingen är en allmän sammankomst eller offentlig tillställ- ning är polisen hänvisad att ingripa mot enskilda ordningsstörare enligt regler eller 13 § polislagen. Polisen kan som framgår ovan också ingripa med stöd av ordningslagen och, om förutsättningarna för det är uppfyllda, ställa in eller upplösa sammankomsten eller tillställ- ningen. Tillfälliga omhändertaganden kan inte ske enligt denna paragraf utan sådana kan göras endast efter prövning i varje enskilt fall. De brott som i detta sammanhang främst är aktuella kallas med ett sam- lingsnamn brott mot allmän ordning. Dessa brott regleras i 16 kap. . Kapitlet innehåller bl.a. bestämmelser om upplopp, våld- samt upplopp, ohörsamhet mot ordningsmakten och uppvigling. Om en folksamling stör den allmänna ordningen med uppsåt dvs. med avsikt att med förenat våld sätta sig upp mot myndighet eller på annat sätt framtvinga eller hindra viss åtgärd och skingrar den sig inte på myn- dighets befallning döms, enligt 16 kap. 1 § , deltagare i folk- samlingens förehavande för upplopp till böter eller fängelse i högst . Anstiftare och anförare döms enligt samma paragraf till fängelse i högst . Om folksamlingen skingrar sig på myndighets befallning straffas endast anstiftare och anförare. Straffskalan är i detta fall böter eller fängelse i högst . Enligt 16 kap. 2 § döms den som har deltagit i en folksam- lings förehavande för våldsamt upplopp om folksamlingen, med uppsåt att med förenat våld sätta sig upp mot myndighet eller på annat sätt framtvinga eller hindra viss åtgärd, gått till förenat våld mot person eller egendom. Som deltagare i en folksamlings förehavande anses även den som inte själv utövat våld men som har visat sig vara sympatisör med utövningen av våldet, t.ex. genom hotande eller upphetsande rop eller genom att springa med i en folksamling som gått till attack. Enligt denna bestämmelse spelar det, i motsats till vad som gäller enligt bestämmelsen om upplopp, inte någon roll om en skingringsbefallning meddelats eller ej eftersom det i detta fall inte krävs att en myndighet varit närvarande. Straffet för anstiftare och anförare är fängelse i högst och för an- Prop. 2005/06:11 nan deltagare böter eller fängelse i högst . Om en deltagare i en folksamling som stör den allmänna ordningen inte rättar sig efter en för ordningens upprätthållande meddelad befallning gör han eller hon under förutsättning att det inte är fråga om ett upplopp sig skyldig till ohörsamhet mot ordningsmakten. Det gör även, under samma förutsättning, den som deltar i en ordningsstörande folksamling och som tränger in på ett område som blivit för sådant ändamål fridlyst eller avspärrat. För straffbarhet fordras att deltagaren i folksamlingen verkligen uppfattat befallningen eller fått kännedom om fridlysningen eller avspärrningen. Straffet för ohörsamhet mot ordningsmakten är, enligt 16 kap. 3 § , böter eller fängelse . Den som muntligen inför menighet eller folksamling, i skrift som sprids eller utlämnas för spridning eller i annat meddelande till allmänheten uppmanar eller på annat sätt söker förleda till brottslig gärning, svikande av medborgerlig skyldighet eller ohörsamhet mot myndighet, döms enligt 16 kap. 5 § för uppvigling till böter eller fängelse . fall är inte straffbara. Vid bedömande av huruvida en gärning är att anse som ringa skall hänsyn särskilt tas till om det förelegat endast obetydlig fara för att uppmaningen eller försöket skulle leda till efter- följd. Är brottet med hänsyn till att gärningsmannen sökt förleda till allvar- ligt brott eller annars att anse som grovt, är straffskalan fängelse i högst . 6Tidigare behandling av frågan om maskeringsförbud Frågan om maskeringsförbud har be- handlats i . Första gången var i bet. 1993/94:JuU01 i anslutning till beslut om införande av den nya ordningslagen. tog då upp en motion från allmänna motionstiden om förbud mot att bära mask för ansiktet vid demonstrationer. Utskottet redogjorde för de begräns- ningsmöjligheter som finns vad gäller demonstrationsfriheten och av- styrkte bifall till motionen. följde utskottets förslag. Frågan togs upp på nytt av justitieutskottet vid samma med anledning av en motion i anslutning till att frågan om anslag till polisvä- sendet behandlades. Utskottet anförde därvid att det tagit ställning till ett liknande motionsönskemål och då konstaterat att regerings- formen lade hinder i vägen för en sådan begränsning av demonstrations- Prop. 2005/06:11 friheten som motionärerna förordat och avstyrkte bifall till motionen 1993/94:JuU19). Frågan återkom vid /96 och ledde till samma beslut (bet. 1995/96:JuU14). Därefter har frågan om maskeringsförbud behandlats i som ansett att det inte finns anledning för riksda- gen att frångå sin tidigare bedömning (bet. 1996/97:KU14, bet. 1997/98:KU32 och bet. 1999/2000:KU11). Vid 2000/behandlades frågan på nytt av justitieutskot- tet, som intog samma ståndpunkt som tidigare (bet. 2000/01:JuU11). Även under senare års riksmöten har det väckts motioner i frågan om maskeringsförbud. Vid 2001/behandlade justitieutskottet motioner i frågan. Dessa avslogs med motiveringen att frågan utreddes av och att detta arbete inte borde föregripas (bet. 2001/02:JuU13). Vid 2002/03 och 2003/riksmöten föreslog justi- tieutskottet att motionerna i frågan skulle avslås med hänvisning till på- gående utrednings- och beredningsarbete (bet. 2002/03:JuU09 och 2003/04:JuU15). /väcktes två motioner i frå- gan om maskeringsförbud. har ännu inte behandlat dessa motioner. Förhållandet i andra länder I finns ett generellt maskeringsförbud (§ 134 b straffeloven). Bakgrunden till införandet av maskeringsförbudet är att hade problem med allvarliga ordningsstörningar vid demonstrationer och andra sammankomster. flera tillfällen förekom det våldsamma konfrontationer mellan polis och Dessa innefattade allvarlig brottslighet såsom våld mot person och omfattande skadegörelse på såväl offentlig som privat egen- Oroligheterna på i och 1999 samt i byn ved utgör exempel på Trots stora polisinsatser kunde bara en liten del av de personer som deltog i konfrontationerna och gjorde sig skyldiga till brott Den huvudsakliga orsaken till detta var, enligt förarbetena till lagstiftningen om maskeringsförbudet, att polisen inte kunde identifiera gärningsmännen eftersom dessa ofta uppträdde maskerade. Enligt de danska reglerna om maskeringsförbud är det straffbart att helt eller delvis täcka ansiktet med hatt, mask, ansiktsmålning eller lik- nande på ett sätt som är ägnat att förhindra identifikation i samband med möten, sammankomster och liknande på en offentlig plats. Det är vidare straffbart att inneha föremål som typiskt sett kan använ- das för att täcka ansiktet under nu nämnda omständigheter, dvs. förutsättning att innehavet sker på en offentlig plats i samband med mö- ten, sammankomster eller liknande och att föremålet är ägnat att för- hindra eller försvåra en identifikation. Straffelovens allmänna bestämmelser om försök och medverkan är tillämpliga. T.ex. kan en person som innehar ett större lager masker, hat- tar eller liknande straffas för försök till brott mot maskeringsförbudet oavsett om innehavet sker i anslutning till ett möte eller en demonstration på en offentlig plats. För medverkan kan den dömas som exempelvis för- ser en deltagare i en demonstration med maskering liksom den som upp- manar andra demonstrationsdeltagare att maskera sig eller medföra ma- skering vid ett sådant tillfälle. Maskeringsförbudet gäller uttryckligen inte personer som täcker an- siktet för att skydda sig mot väderleken eller som av annan anledning täcker ansiktet under förutsättning att ändamålet är godtagbart. Som ex- empel på situationer då ändamålet måste anses vara godtagbart nämns i förarbetena när någon med hänvisning till sin religiösa övertygelse skyler sitt ansikte, när deltagare i karnevaler, sportevenemang och liknande bär masker eller annan beklädnad samt när politiska flyktingar under demon- strationer mot regimen i hemlandet bär identitetsförsvårande klädsel av rädsla för förföljelse eller repressalier. För att kunna straffas för att ha brutit mot maskeringsförbudet krävs att personen ifråga haft uppsåt i sitt handlande, dvs. varit medveten om de faktiska omständigheterna såsom att det rört sig om ett möte eller en de- monstration på en offentlig plats och att han eller hon har burit identitets- försvårande maskering. Påföljden för brott mot maskeringsförbudet är böter eller fängelse . Det danska maskeringsförbudet är fakultativt i den meningen att poli- sen enligt förarbetena har möjlighet att inte tillämpa det. Om det på po- listaktiska grunder kan antas att ett ingripande kan leda till konfrontatio- ner, kan polisen således välja att inte ingripa. Företrädare för polisen i har uppgett att efter för- budets tillkomst inte haft några allvarliga ordningsstörningar. De har uppgett att maskeringsförbudet haft en preventiv effekt, färre personer maskerar sig och ordningen har blivit bättre. prövades maskeringsförbudet i högre domstol. Målet gällde innehav av maskeringsutrustning och i Byret blev domen i böter, vilket Østre Landsretten fastställde. Landsretten, dvs. motsvarande svensk hovrätt, konstaterade först att tygstycket som den tilltalade haft runt halsen hade hål för ögon och mun. Vidare anförde domstolen att den tilltalade hade varit på plats för att demonstrera och att tygstycket var avsett för att användas som maskering. Domstolen fann mot denna bakgrund den tilltalade skyldig till överträdelse av förbudet mot innehav av maskering. I gäller maskeringsförbud under vissa förutsättningar (17 kap. 13 a § strafflagen). Regeringens proposition om maskeringsförbud förändrades betydligt under behandlingen i . Enligt regeringens förslag skulle det vara straffbart att under en allmän sammankomst eller en offentlig till- ställning som anordnas på allmän plats eller i någon annan folksamling på allmän plats uppträda med ansiktet helt eller delvis täckt av en huva, mask, målning eller liknande, på ett sätt som försvårar identifikation. Det skulle dock inte anses som olaglig maskering om en person uppträder maskerad i avsikt att skydda sig mot väderleken eller att delta i en karne- val eller någon annan liknande offentlig tillställning eller om det sker av religiösa skäl eller andra godtagbara skäl. Vidare föreslog regeringen en kriminalisering av innehav av föremål som det fanns grundad anledning att misstänka kunde användas för maskering. Förslaget liknade således i flera avseenden den danska regleringen. Vid behandlingen i grundlagsutskottet ansåg utskottet att legalitets- principen respektive proportionalitetsprincipen krävde att straffbestäm- melsen preciserades och kopplades till personens avsikt att kränka eller äventyra den allmänna ordningen och säkerheten eller att begå någon annan lagstridig gärning. Utskottet menade vidare att om straffbestäm- melsen ändrades på föreslaget sätt kunde det övervägas om undantagsbe- stämmelsen behövdes. ansåg även att en kriminalise- ring av innehav av maskeringsutrustning inte stod i proportion till skyd- det av det intresse som ligger bakom en kriminalisering. Efter behandlingen i grundlagsutskottet föreslog justitieministeriet en ändring. Förbudet skulle avse den som i anslutning till en allmän sam- mankomst eller offentlig tillställning på allmän plats eller i någon annan folksamling på allmän plats helt eller delvis täcker ansiktet med en huva, mask, målning eller något liknande på ett sätt som försvårar identifika- tion, om det av hans eller hennes beteende går att sluta sig till att avsikten är att kränka eller äventyra den allmänna ordningen eller säkerheten eller att begå någon annan rättsstridig gärning. Det finska maskeringsförbudet, såsom det slutligen antogs av riksda- gen, kom därför att begränsas till allmänna sammankomster, offentliga tillställningar och andra folksamlingar på allmän plats där en person uppträder maskerad till oigenkännlighet med det uppenbara syftet att ta till våld mot person eller skada egendom. Straffbestämmelsen är inte för- sedd med några undantag. Innehav av maskeringsutrustning är inte kri- minaliserat. har ett generellt maskeringsförbud. var det tillåtet att utfärda maskeringsförbud i enlighet med lokala ord- ningsstadgor. Det generella maskeringsförbudet finns i den norska polislagen och in- nebär att det är förbjudet för deltagare i ett arrangemang på en offentlig plats, t.ex. en demonstration eller ett möte, att uppträda maskerad. För- budet omfattar uttryckligen inte deltagare i skådespel, maskerad eller liknande. Den som uppsåtligen eller av oaktsamhet bryter mot maske- ringsförbudet kan straffas. Påföljden är böter eller fängelse . I förarbetena till bestämmelsen betonas att maskering i samband med politisk verksamhet kan verka skrämmande och provocerande. Vidare framhålls att det mot bakgrund av att det i råder yttrandefrihet och att medborgarna är fria att engagera sig politiskt inte finns några beaktansvärda skäl för att folk skall uppträda maskerade i samband med politiska demonstrationer och liknande manifestationer. har inget generellt maskeringsförbud. Enligt den natio- nella lagen om offentliga manifestationer kan emellertid den lokale borgmästaren generellt eller specifikt meddela närmare bestämmelser om villkor för möten och demonstrationer. Borgmästaren kan således besluta om ett för området generellt maskeringsförbud eller om ett maskerings- förbud i ett konkret fall. Förutsättningen för att ett sådant beslut skall vara lagligt är att förbudet är nödvändigt för att ordningen skall kunna upprätthållas eller för att lagöverträdelser skall kunna förhindras. Ett exempel på ett generellt förbud meddelat av borgmästaren finns i en för gällande polisförordning (förordning nr 5/1982). Enligt denna är det förbjudet att tillsammans med andra bege sig i riktning mot ett upplopp eller mot andra pågående oroligheter bärande på föremål som kan användas vid ett deltagande såsom hattar, hjälmar, påkar och kedjor. har ett generellt maskeringsförbud. I en lag avseende allmän ordning förbjuds maskering i samband med deltagande i mani- festationer som hålls på en allmän plats eller på en plats som är öppen för allmänheten. Enligt lagen är det förbjudet att använda skyddshjälmar eller helt eller delvis dölja ansiktet på annat sätt som försvårar en identi- fikation. Påföljden för brott mot maskeringsförbudet är böter eller fäng- else . har inget generellt maskeringsförbud. har dock polisen möjlighet att meddela maskeringsförbud för att förebygga ordningsstörningar. I praktiken innebär det att en överordnad polisman (motsvarande en befattning som svensk poliskommissarie eller högre) kan förbjuda personer att bära maskering som hindrar identifikation i ett område där det finns risk för att allvarliga oroligheter skall uppstå. För- budet får meddelas för högst och det kan, om det finns sär- skilda skäl, förlängas i . Polisen har också rätt att beslagta föremål som typiskt sett kan användas för maskering.