prop · GS03133 · 2005-03-23 00:00:00 — Dessa behandlas i avsnitten 8.5.2 och 8.5.4. Information behöver inte lämnas vid förmedling av försäkring mot stora risker eller återförsäkring (artikel 12.4). Den information som lämnas till kunden skall vara på papper eller på annat varaktigt medium som kunden har tillgång till och kan utnyttja. Informationen skall vidare vara klar och korrekt på ett sätt som är förståeligt för kunden samt lämnas på ett officiellt språk i den medlemsstat där åtagandet görs eller på ett annat språk som parterna har kommit överens om (artikel 13.1). Om kunden begär det eller när försäkringsskydd är nödvändigt, får informationen lämnas muntligen. I sådana fall skall informationen lämnas på det sätt som sagts efter det att försäkringsavtalet har ingåtts (artikel 13.2). Vid telefonförsäljning gäller att förhandsinformationen till kunden skall överensstämma med de regler som följer av de gemenskapsregler som är tillämpliga på distansförsäljning av finansiella tjänster till konsumenter (artikel 13.3). De gemenskapsregler som avses är och rådets direktiv /65/EG av om distansförsäljning av finansiella tjänster till konsumenter och om ändring av rådets direktiv /619/EEG samt direktiven /7/EG och 98/27/EG, jfr prop. 2004/05:13 Distans- och hemförsäljningslag. Dessutom skall information lämnas till kunden i enlighet med artikel 13.1 efter det att försäkringsavtalet har ingåtts. Skälen för regeringens förslag: De informationskrav som finns angivna i direktivet om försäkringsförmedling är minimikrav och skall därför tas in i den nya lagen. Vid bedömningen av om det bör ställas informationskrav som går längre än kraven enligt direktivet blir det som nämnts i avsnitt 6 fråga om en avvägning mellan kundnyttan och förutsättningarna för konkurrens på lika villkor. och har hävdat att informationskravet är så omfattande att informationen om produkten riskerar att försvinna. Naturligtvis får informationskraven inte bli så omfattande, eller vara så detaljerade, att informationen inte tjänar sitt huvudsyfte, dvs. att ge kunden ett tillfredsställande beslutsunderlag. Även omfattande information kan emellertid utformas på ett sådant sätt att den för kunden blir tydlig och enkel att ta till sig, särskilt med tanke på att en stor del av den allmänna information som skall lämnas inte på något sätt kan hävdas vara särskilt komplicerad. Allmän information om försäkringsförmedlaren Enligt artikel 12.1 första stycket a) direktivet om försäkringsförmedling skall kunden få information om förmedlarens identitet och adress. Informationen om identitet bör innehålla uppgift om såväl namn som person- eller organisationsnummer. Vidare bör informationen om adress omfatta såväl postadress som besöksadress, telefonnummer och eventuell e-postadress. Enligt artikel 12.1 första stycket c) och d) direktivet om försäkrings- förmedling skall kunden få information om vissa ägarförhållanden. Bestämmelserna har knutits till sådana innehav av röster eller kapital som överstiger . Det huvudsakliga syftet med bestämmelserna får antas vara att kunden skall få information om sådant ägande som kan medföra att försäkringsförmedlaren intar en beroendeställning i förhållande till en försäkringsgivare. Mot denna bakgrund bör bestämmelsen i den nya lagen i stället utformas efter hur begreppet kvalificerat innehav har definierats i 1 kap. 9 a § försäkringsrörelselagen (1982:713). Detta innebär att informationskravet inte bara kommer att omfatta innehav som överstiger , utan även innehav som på annat sätt möjliggör ett väsentligt inflytande över ledningen av företaget. Allmän information om försäkringsförmedlarregistret och tillsynsmyndighet . I enlighet med artikel 12.1 första stycket b) direktivet om försäkrings- förmedling skall försäkringsförmedlaren också informera om vilket register som han eller hon är upptagen i och hur registreringen kan kontrolleras. Kunden bör även få information om vilken myndighet som utövar tillsyn över försäkringsförmedlare. Kunden bör således få uppgift om adress, telefonnummer och e-postadress. Detta ytterligare informationskrav är befogat eftersom det är olika myndigheter som sköter registrering respektive tillsyn. Allmän information om klagomåls- och överprövningsmöjligheter Enligt artikel 12.1 första stycket e) direktivet om försäkringsförmedling skall försäkringsförmedlaren informera kunden om de förfaranden som finns för klagomålshantering och, om det är lämpligt, för utomrättslig tvistlösning. Som föreslås i avsnitt 8.8 bör det i lagen införas en uttrycklig skyldighet för försäkringsförmedlaren att se till att kunder och andra som är berörda av försäkringsförmedlingen på ett lämpligt och effektivt sätt kan anmäla klagomål mot denne och att utan dröjsmål besvara klagomålen. Av informationsbestämmelserna bör följa en skyldighet att informera kunden om denna klagomålsmöjlighet och om vilka andra möjligheter det finns att framställa klagomål mot försäkringsförmedlaren eller att få en tvist med försäkringsförmedlaren prövad utanför domstol. Informationen bör bl.a. avse möjligheten att vända sig till och Konsumenternas Bank- och samt . Vilken information bör lämnas i fråga om det försäkringsavtal som erbjuds? Artikel 12.1 andra stycket direktivet om försäkringsförmedling får anses innebära att kunden i fråga om det försäkringsavtal som erbjuds skall få information om huruvida förmedlarens råd är grundade på en opartisk analys, eller om förmedlaren på grund av avtal eller på annan grund förmedlar försäkringar endast från visst eller vissa försäkringsföretag. Syftet med bestämmelsen torde vara att kunden skall ges möjlighet att bedöma och värdera de förslag på försäkringslösning som lämnas av en förmedlare i det enskilda fallet. Om förmedlaren på grund av avtal eller på annan grund endast förmedlar försäkringar från visst eller vissa försäkringsföretag, skall kunden enligt direktivet kunna särskilt begära att förmedlaren uppger namnen på de aktuella försäkringsföretagen. Det får anses mer ändamålsenligt att i stället kräva att förmedlaren i dessa fall alltid skall uppge namnen på de aktuella försäkringsföretagen. Bör information lämnas om priset för försäkringsförmedlingen? Enligt direktivet om försäkringsförmedling är det endast vid telefonförsäljning till konsumenter som det ställs krav på att försäkringsförmedlaren skall lämna information om priset för tjänsten (se artikel 13.3). En naturlig utgångspunkt är dock att den som anlitar en näringsidkare som verkar på det finansiella området alltid skall få en klar och tydlig prisuppgift. Att det råder öppenhet och tydlighet i pris- och kostnadsfrågor är alltid väsentligt, men särskilt viktigt när det gäller försäkringsförmedlare eftersom dessa kan bli ersatta för sitt arbete på olika sätt. I de fall en försäkringsförmedlare får ersättning för sitt arbete genom provision som betalas av försäkringsgivaren får det antas att kostnaden för detta ytterst kommer att belasta kunden eller i vart fall kollektivet av försäkringstagare. Utan en öppen redovisning av dessa kostnader är det svårt för kunden att överblicka vilket faktiskt pris som han eller hon slutligen kommer att få betala för det arbete som utförs av försäkringsförmedlaren. En sådan ordning bör inte accepteras. Större öppenhet i kostnadsfrågan torde vidare skapa förutsättningar för en ökad konkurrens på området. Enligt nuvarande regler är försäkringsmäklarna skyldiga att informera om provisionens storlek, men bara om kunden begär det. Ett första steg mot ökad öppenhet på detta område är att införa en skyldighet för förmedlarna att alltid informera om priset för tjänsten, oavsett om priset motsvarar ersättning i form av arvode från kunden eller motsvarar provision eller annan ersättning från försäkringsgivaren. Detta får anses ligga i linje med de överväganden som gjorts av regeringen i propositionen 2003/04:38 En ny prisinformationslag (se s. 10 f. och 17 f.) föreslog förutom att uppdragsgivaren alltid skall informeras om den provision eller annan ersättning som mäklaren får från försäkringsgivaren att förmedlarna även skall informera om vilka provisioner som skulle utgå vid samtliga de försäkringsalternativ som föreslås (SOU 1997:79 s.161 f.). Regeln föreslogs bli tvingande i konsumentförhållanden och i övrigt dispositiv. En sådan informationsskyldighet kan i första hand ses som ett komplement till gällande regler om krav på oberoende. Eftersom den nya lagen om försäkringsförmedling inte kommer att innehålla något sådant krav, saknas det anledning att på den grunden kräva en redovisning av provisionsutfallet vid olika alternativ. Även utan ett direkt krav på oberoende kan det dock finnas anledning att närmare analysera konsekvenserna av ett införande av denna typ av prisjämförande information. En sådan skyldighet bör dock inte införas separat på förmedlarområdet, utan det bör övervägas att genomföra en reform som innebär att även försäkringsgivare blir skyldiga att informera sina kunder om försäljningskostnaderna för försäkringen. har motsatt sig förslaget om prisinformation på den grunden att det finns en rad praktiska tillämpningssvårigheter. En näringsidkare som utger ersättning till en annan näringsidkare har emellertid givetvis väl utvecklade system för kostnadskontroll och redovisning. Det bör även noteras att det enligt förslaget skall vara möjligt att endast ange grunderna för hur priset bestäms, om det skulle visa sig omöjligt att ta fram prisinformation som är direkt kopplad till det enskilda kontraktet. Förslaget torde därför inte innebära några oöverstigliga problem för försäkringsförmedlarna. bör kunden som Lagrådet påpekat även informeras om huruvida han eller hon i slutändan beräknas få bära kostnaden för förmedlingstjänsten. , och Svenska försäkringsmäklares förening har motsatt sig förslaget på den grunden att det inte är konkurrensneutralt. Frågan om konkurrens på lika villkor avser i detta fall dels konkurrensförhållandena mellan förmedlarna och försäkringsföretagens egna säljare, dels mellan svenska förmedlare och utländska förmedlare. När det först gäller den rent inhemska konkurrensen är det i och för sig önskvärt att krav på ökad öppenhet införs för alla aktörer som utför liknande tjänster. Förslaget om prisinformation är dock direkt föranlett av direktivet om försäkringsförmedling, som skall vara genomfört i svensk rätt . De nackdelar som uppstår till följd av att informationskraven bara blir gällande för mellanmän måste vägas mot nackdelarna av att invänta en mer genomgripande översyn av vilka informationskrav som bör gälla för försäkringsbolagen. När det sedan gäller konkurrensneutraliteten mellan svenska och utländska förmedlare kan det konstateras att informationskrav kring provisionsförhållanden också ställs i de övriga nordiska länderna. Sammanfattningsvis gör kravet på ett fullgott kundskydd det angeläget att redan nu ta ett första steg mot en öppnare prisinformation på försäkringsområdet genom att ålägga alla försäkringsförmedlare att informera om priset för sina tjänster. Bör ersättningsformen provision förbjudas? anser att det bör närmare övervägas om inte ett generellt arvodessystem är att föredra framför ett provisionsbaserat system och menar att osäkerheten för konsumenten kvarstår även om det lagstadgade oberoendekravet för försäkringsmäklare tas bort. Enligt verkets uppfattning kommer misstanken att förmedlaren styrs mot de alternativ som ger högsta möjliga provision, snarare än konsumentens intresse av att få bästa möjliga försäkring, alltid att finnas i de fall förmedlaren får ersättning i form av provision från försäkringsbolaget. anser däremot att provisionssystemet bör behållas och dessutom lagregleras. tillbaka har de olika för- och nackdelarna med provisionssystem diskuterats i försäkringsbranschen. har t.ex. rekommenderat sina medlemsföretag att införa s.k. nettoprovisioner på skadeförsäkringsområdet. Vidare har gjort en kartläggning av provisionsstrukturen på livförsäkringsmarknaden (se [2005:2] om livbolagens provisioner till försäkringsmäklare). I rapporten uppmärksammas särskilt att det i provisionsstrukturen förekommer höga engångsbelopp som betalas ut till mäklaren när försäkringen tecknas och att detta ersättningssystem i vissa fall skapar ekonomiska incitament som kan leda till intressekonflikter mellan mäklare och försäkringstagare. Inspektionens lösning på problemet är ökad information om priser och villkor på försäkringsmarknaden, för att på så sätt få kunderna att ställa högre krav på såväl mäklare som försäkringsbolag. Provisionssystemets effekter på försäkringsmarknaden har även uppmärksammats internationellt. I har regeringen föreslagit ett förbud mot provisioner för försäkringsmäklarna. Detta har även förordats av i betänkandet Näringslivet och förtroendet (se SOU 2004:47 s. 303). Valet av ersättningsmodell är i första hand en fråga för avtalsparterna. Branschen bör således ges möjlighet att på egen hand finna lämpliga lösningar. En ersättningsmodell bör dock inte få konstrueras på ett sådant sätt att en försäkringsförmedlares lojalitet mot sin uppdragsgivare kan komma att ifrågasättas. Med hänsyn till detta och till vad anfört samt mot bakgrund av det förslag som lämnats av och den allmänna utveckling som redovisats, kan det beträffande samtliga grupper av försäkrings- förmedlare finnas anledning att överväga om det bör införas begränsningar i användandet av provisionsbaserade ersättningssystem. En sådan översyn ryms dock inte inom ramen för detta arbete. Här bör även pekas på de möjligheter har att inom ramen för sin tillsyn ingripa mot förmedlare som inte med tillbörlig omsorg tar till vara kundens intressen eller som inte rekommenderar lösningar som är lämpliga för kunden. Bör information lämnas om ansvarsförsäkringen? Ett viktigt inslag i regleringen av försäkringsförmedlare är kravet på ansvarsförsäkring. Kunden bör därför få viss information om denna. Svenska försäkringsmäklares förening har ansett att informationskravet kring ansvarsförsäkringen är för långtgående. Det bör då betonas att informationen skall vara av mer generell karaktär och framför allt avse sådan information som är av särskild betydelse för den skadelidande vid ett framtida försäkringsfall. Kunden bör t.ex. få information om vart han eller hon kan vända sig i händelse av skada och vilka försäkringsbelopp som gäller. Information av detta slag är särskilt viktig i de fall förmedlaren bedriver någon form av sidoverksamhet som inte omfattas av ansvarsförsäkringen. För anknutna försäkringsförmedlare bör i stället föreskrivas en skyldighet att upplysa kunden om att det försäkringsföretag, med vilket han eller hon har ingått avtal om att förmedla dess försäkringsprodukter, är ansvarigt för förmedlarens handlande. Bör information lämnas om skattebestämmelser? har framhållit betydelsen av att förmedlaren upplyser kunden om gällande skattebestämmelser på området. Utgångspunkten för den nya regleringen är att försäkringsförmedlaren har en ställning av mellanman mellan försäkringsgivaren och kunden. Det är i första hand försäkringsgivaren som ansvarar för information om själva försäkringsprodukten, medan förmedlaren har ett ansvar för att informera om den tjänst som han eller hon tillhandahåller. Information om vilka skattebestämmelser som gäller för olika försäkringsprodukter är därför något som i första hand bör lämnas av försäkringsgivaren. Skattebestämmelser kan emellertid ha stor betydelse vid valet av försäkringsprodukt och i sådana situationer har förmedlaren naturligtvis en skyldighet att informera kunden om dessa förhållanden, ett krav som följer av regeln om god försäkringsförmedlingssed. Mot denna bakgrund bör det inte i de näringsrättsliga informationsbestämmelserna införas någon skyldighet för försäkringsförmedlaren att informera om olika skattebestämmelser. I vilken form bör informationen lämnas? I överensstämmelse med direktivet bör föreskrivas att informationen skall lämnas till kunden i en handling eller i någon annan läsbar form som är tillgänglig för kunden. Enligt direktivet skall all information meddelas klart och korrekt på ett sätt som är förståeligt för kunden, och det bör därför av lagen framgå att informationen skall vara klar och begriplig. När det gäller vilket språk som informationen skall lämnas på föreskrivs i artikel 13.1 c) direktivet om försäkringsförmedling att informationen skall ges på ett officiellt språk i den medlemsstat där åtagandet görs eller på ett annat språk som parterna kommit överens om. Någon definition av vad som avses med medlemsstat för åtagandet finns inte i direktivet om försäkringsförmedling men däremot i artikel och rådets direktiv /83/EG av om livförsäkring. Med medlemsstat för åtagandet avses i det fall då försäkringstagaren är en fysisk person, det land där denne har sin vanliga vistelseort eller, i det fall försäkringstagaren är en juridisk person, det land där det etableringsställe som försäkringen gäller för är beläget (jfr 1 kap. 7 § tredje stycket lagen [1998:293] om utländska försäkringsgivares verksamhet i och 5 § första stycket lagen [1993:645] om tillämplig lag för vissa försäkringsavtal). När det gäller förmedling av skadeförsäkring bör medlemsstat för åtagandet i stället avse det land där skadeförsäkringsrisken är belägen (jfr artikel 2 d rådets andra direktiv av om samordning av lagar och andra författningar som avser annan direkt försäkring än livförsäkring, och med bestämmelser avsedda att göra det lättare att effektivt utöva friheten att tillhandahålla tjänster samt om ändring av direktiv /239/EEG, 1 kap. 7 § första stycket lagen [1998:293] om utländska försäkringsgivares verksamhet i och 612 §§ lagen [1993:645] om tillämplig lag för vissa försäkringsavtal). Det anförda innebär att informationen i de allra flesta fall skall lämnas på svenska. Mot denna bakgrund bör som huvudregel gälla att informationen skall lämnas på svenska. I de fall den förmedlade försäkringen är en livförsäkring och åtagandet görs i ett annat land inom EES, skall informationen lämnas på ett officiellt språk i det landet. Om den förmedlade försäkringen är en skadeförsäkring och skade- försäkringsrisken är belägen i ett annat land inom EES, skall informationen lämnas på ett officiellt språk i det landet. Om landet i fråga har flera officiella språk, får försäkringsförmedlaren välja något av dem. Informationen får också lämnas på något annat språk än de sagda, om kunden begär det. Försäkringsförmedlaren är alltså inte skyldig att lämna informationen på det språk som kunden begär utan det krävs att parterna är överens om det. Informationen får lämnas muntligen om kunden begär det eller försäkringsskydd är nödvändigt. I sådana fall skall informationen lämnas på det sätt som har sagts efter det att försäkringsavtal har ingåtts. Vid förmedling av försäkringar per telefon är det inte möjligt att lämna skriftlig information innan försäkringsavtalet ingås. Denna information får i stället lämnas muntligen före avtalsslutet och i en handling eller i någon annan läsbar form efter avtalsslutet. Det bör understrykas att detta inte innebär att den information som lämnas muntligen före avtalsslutet till sitt innehåll skall vara begränsad i förhållande till den skriftliga informationen som skall lämnas efter avtalsslutet. Undantaget för förmedling per telefon tar, lika litet som de övriga undantagsfallen, sikte på innehållet i informationen utan på det sätt på vilket informationen lämnas. Informationsbestämmelserna i distansförsäljningsdirektivet får anses gälla parallellt med informationsbestämmelserna i direktivet om försäkringsförmedling (se artikel 4.1 distansförsäljningsdirektivet). Detta innebär att försäkringsförmedlaren, vid telefonförsäljning eller andra distansavtalssituationer, även skall iaktta den informationsskyldighet som följer av distansförsäljningsdirektivet. Sanktioner vid utebliven information Det är angeläget att informationskraven följs. Det bör därför finnas sanktioner mot försäkringsförmedlare som låter bli att lämna informationen. Enligt marknadsföringslagen (1995:450) får en näringsidkare som vid sin marknadsföring låter bli att lämna sådan information som är av särskild betydelse från konsumentsynpunkt åläggas att vid vite lämna sådan information. Detsamma gäller en anställd eller någon annan som handlar på näringsidkarens vägnar. Talan om åläggande väcks vid . En sådan talan får väckas av bl.a. Konsument- ombudsmannen och en sammanslutning av konsumenter, näringsidkare eller löntagare. I avsnitt 8.8 behandlas vilka sanktioner som får tillgripa mot en försäkringsförmedlare som åsidosätter sina skyldigheter enligt lagen. Det får emellertid anses vara lämpligt att som ett komplement till dessa regler i lagen om försäkringsförmedling införa särskilda sanktionsbestämmelser som hänvisar till det marknadsrättsliga sanktionssystemet. Särskilt informationsansvar för försäkringsförmedlare Bestämmelser om försäkringsgivares informationsskyldighet gentemot försäkringstagare finns i 57 §§ konsumentförsäkringslagen, men även i föreskrifter och riktlinjer som meddelats av och . Utgångspunkten är att all denna information måste komma försäkringstagaren till handa, även i de fall någon av parterna anlitat en försäkringsförmedlare. Enligt 12 § första stycket försäkringsmäklarlagen skall en försäkrings- mäklare se till att uppdragsgivaren får den information som en försäkringsgivare enligt 5 och 6 §§ första stycket konsument- Prop. 2004/05:133 försäkringslagen är skyldig att lämna i samband med att en försäkring 2003/04:150 Ny försäkringsavtalslag föreslår regeringen att 12 § försäkringsmäklarlagen skall ändras endast på det sättet att denna hänvisning till konsumentförsäkringslagen ersätts med en hänvisning till den nya försäkringsavtalslagen. I propositionen anges att när försäkringstagaren företräds av en försäkringsmäklare skall denne överta informationsplikten i samband med att en försäkring tecknas, dvs. såväl förköps- som efterköpsinformation något som annars åligger försäkringsbolaget. Vidare anges att försäkringsmäklarens skyldighet inte bara bör gälla vid konsumentförsäkring, utan också vid personförsäkring och företagsförsäkring. Enligt vad som anges i propositionen bör en förutsättning för denna ordning vara att mäklaren är utrustad med en fullmakt som ger denne behörighet att ta emot information för försäkringstagarens räkning. I annat fall bör informationsplikten ligga kvar på försäkringsbolaget. För att tydliggöra vilket ansvar försäkringsförmedlaren har i detta avseende bör en bestämmelse i den nya lagen om försäkringsförmedling i stället utformas som en skyldighet för förmedlaren att till försäkringstagaren vidarebefordra sådan information om försäkringsavtalet som försäkringsgivaren är skyldig att lämna. Syftet med regeln är att säkerställa att försäkringstagaren får del av nödvändig information från försäkringsgivaren, även i de fall någon av parterna använder sig av en mellanman. Regeln om vidarebefordran träffar bara sådan information som försäkringsgivaren faktiskt lämnat till förmedlaren. Förmedlaren har således ingen skyldighet att aktivt söka efter den information som försäkringsgivaren är skyldig att lämna. Genom att ordet vidarebefordra används, görs det tydligt att förmedlaren inte har rätt att bearbeta eller förändra försäkringsgivarens informationsmaterial. Att förmedlaren på grund av kravet på god försäkringsförmedlingssed eller kravet på tillbörlig omsorg kan anses ha en skyldighet att förklara, förtydliga eller komplettera försäkringsgivarens information är en annan sak. För försäkringstagaren skall det vara tydligt från vem olika slags information härrör. Såsom anfört bör förmedlaren således vara skyldig att vidarebefordra all sådan information som försäkringsbolaget är skyldigt att lämna till en konsument, dvs. även sådan information som skall lämnas enligt föreskrifter som meddelats av och .