prop · GS03105 · 2005-03-22 00:00:00 — Det nya sjätte stycket, som handlar om sändning via telefonnät, motsva- rar det tidigare femte stycket. Förutom en mindre redaktionell ändring har den tidigare benämningen "kopplat telenät" ändrats till "allmänt kommunikationsnät som består av parkabel av metall". Det nya sjunde stycket överensstämmer i sak med det hittillsvarande Vid remissbehandlingen av Radio- och förslag har från flera håll ifrågasatts om den sändningsplikt som läggs på innehavare av kabelnät är förenlig med yttrandefrihetsgrundlagens bestämmelser om rätt att sända program genom tråd och med skyddet för äganderätten i Invändningar har också framförts under åberopande av om skydd för de mänskliga rättigheterna och de Som påpekas i lagrådsremissen (avsnitt 6.3) har liknande synpunkter framförts i samband med tidigare lagstiftningsärenden angående vidare- Frågan om sändningspliktens förenlighet med grundla- garna och diskuterades bl.a. i samband med de änd- ringar av 8 kap. 1 § radio- och TV-lagen som skedde . manhanget anförde Lagrådet bl.a. (se prop. 1997/98:184 s. 127) att den rätt att sända program genom tråd som följer av 3 kap. 1 § första stycket yttrandefrihetsgrundlagen inte hindrar att det i lag meddelas föreskrifter i fråga om skyldighet för nätinnehavare att ge utrymme för vissa program i den utsträckning det behövs med hänsyn till allmänhetens intresse av tillgång till allsidig upplysning (3 kap. 1 § andra stycket 1 yttrandefri- Såvitt angår de program som finansieras med TV- avgifter fick det, framhöll Lagrådet, anses ligga i sakens natur att de bör vidarebefordras till alla innehavare av TV-mottagare - som ju betalar för dessa sändningar under förutsättning att programmen uppfyller kraven När det gäller kommersiella TV-kanaler framstod sändningsplikten enligt Lagrådets mening som betydligt mer tveksam. Med hänsyn till TV- publikens intresse av en mer mångsidig information än den kan ge hade Lagrådet dock förståelse för att sändningsplikten fick bestå också i fråga om högst ett kommersiellt TV-program, så länge de tekniska förutsättningarna inte medgav att behovet av allsidig upplys- ning tillgodosågs på något annat sätt och så länge det fanns något pro- gramföretag som var villigt att fullgöra de ifrågavarande åtagandena. Vad som sålunda anfördes i det tidigare lagstiftningsärendet har fortfa- rande bärkraft. När det gäller de kommersiella kanalerna kan det konsta- teras att det aktuella remissförslaget inte innebär någon utvidgning av sändningsskyldigheten i förhållande till vad som gäller. Skyldigheten omfattar således inte mer än en programtjänst som sänds av en kommer- siell tillståndshavare. Det kan också noteras att, enligt vad som anförs i lagrådsremissen (avsnitt 6.3), regeringen avser att återkomma till frågan om det skall finnas en vidaresändningsskyldighet för andra än TV- avgiftsfinansierade programtjänster. Som framhölls av Lagrådet i det tidigare lagstiftningsärendet får bestämmelsen i 3 kap. 1 § andra stycket yttrandefrihetsgrundlagen i egenskap av specialreglering anses äga företräde framför de mera allmänt utformade föreskrifterna om äganderätten i 2 kap. 18 § regeringsformen. När det gäller finns det inte, med hänsyn till de begränsningar som har gjorts i lagrådsremissen i fråga om omfattningen av sändningsplikten, anledning att anta att det uppstår någon konflikt. Under remissbehandlingen har också ifrågasatts om sändningsplikten står i överensstämmelse med artikel 31 i USO-direktivet. Det framgår av denna artikel att de som tillhandahåller sådana elektroniska kommunika- tionsnät som det är fråga om i och för sig kan åläggas skälig sändnings- plikt ("must carry") för överföring av vissa angivna kanaler och tjänster. Sådana skyldigheter skall emellertid, sägs det, införas endast när det är nödvändigt för att uppfylla klart fastställda mål som avser allmänintres- set, och de skall vara proportionerliga och öppna för insyn. Lagrådet finner för sin del inte anledning att ifrågasätta att skälen för den föreslagna sändningsplikten är av sådan karaktär och har en sådan styrka att det grundläggande kravet i artikel 31 är uppfyllt. När det sedan gäller proportionalitetskravet förutsätter det, som framhålls i lagrådsremissen, att det görs en avvägning mellan å ena sidan nätinnehavarnas intresse av att förfoga fritt över nätkapaciteten och å andra sidan de anslutna hus- hållens intresse av tillgång till allsidig upplysning på samma villkor som icke kabelanslutna hushåll. Enligt Lagrådets mening har den föreslagna sändningsskyldigheten fått en sådan utformning att även proportionali- tetskravet får anses ha blivit tillgodosett. Detsamma gäller öppenhetskra- vet. Som tidigare nämnts föreslås i lagrådsremissen att 8 kap. 1 § första stycket skall kompletteras med en hänvisning till upphovsrättslagen. Enligt vad som sägs i författningskommentaren syftar bestämmelsen till att tydliggöra att vidaresändningsplikten gäller endast om förutsättning- arna för vidaresändning enligt upphovsrättslagen är uppfyllda. lagstiftningsärende framhöll Lagrådet (a. prop. s. 128) att det fick ankomma på de programföretag vilkas program skulle omfattas av sändningsplikten att se till att vidaresändningen av programmen inte kom i konflikt med några upphovsrättsliga regler. Lagrådet anförde vidare att, såvitt känt, det dittills inte hade uppkommit några problem i den prak- tiska tillämpningen på upphovsrättsområdet. I den aktuella lagrådsremissen (avsnitt 6.5) framhålls att rättighetsinne- havarna har avstått från att begära någon särskild ersättning för vidaresändning av TV-programtjänster för vilka sändningsplikt råder. Enligt lagrådsremissen har emellertid Föreningen Copyswede, som före- träder olika rättighetshavarorganisationer bl.a. när det gäller avtal om vidaresändning i kabelnät, aviserat att ersättning kommer att begäras. I betänkandet SOU 2003:109 föreslog Radio- och en ordning som innebar att nätinnehavarna i princip skulle få bära kostna- derna för ersättning enligt upphovsrättslagen som föranleddes av vidare- sändning men att nätinnehavarna i vissa fall skulle ha rätt till skälig ersättning av programföretagen. Förslaget fick ett övervägande negativt mottagande av remissinstanserna. Några remissinstanser ansåg att nätin- nehavarna borde få ta ut en eventuell rättighetskostnad av de enskilda hushållen, medan andra förordade att lagstiftningen ändrades så att ersättning inte skulle kunna utgå för vidaresändning som nätinnehavaren var förpliktigad till genom lag. Regeringens uppfattning är, enligt vad som anförs i remissprotokollet, att det inte finns anledning att befara att det skall uppstå alltför stora svårig- heter för parterna att träffa de överenskommelser som är nödvändiga för vidaresändning. Några särskilda åtgärder, såsom införande av bestäm- melser som reglerar kostnadsansvaret, är därför inte påkallade för närva- rande. Skulle förhållandena förändras får dock, framhålls det, frågan övervägas på nytt. Lagrådet har för sin del inte möjlighet att bedöma om det finns grundad anledning att anta att parterna kan träffa de avtal som behövs, bl.a. om fördelningen av de upphovsrättsliga kostnaderna, utan att bestämmel- serna i 8 kap. 1 § behöver ändras. Som anförs i lagrådsremissen har vida- resändningsplikten i kabelnät till syfte att säkerställa att de som bor i en kabelansluten fastighet har tillgång till samma programutbud som de skulle ha haft om fastigheten inte hade varit ansluten till ett kabelnät. Detta syfte äventyras, om någon avtalslösning inte kommer till stånd. Med lagförslaget riskerar de kabelanslutna att utestängas från de pro- gramtjänster som lagen avser att tillförsäkra dem. Att lagens effektivitet görs beroende av parternas förmåga att träffa avtal är otillfredsställande. Med hänsyn till vad som har sagts anser Lagrådet att de föreslagna bestämmelserna bör bli föremål för ytterligare överväganden. 2004/05:105 När det i övrigt gäller 8 kap. 1 § anser Lagrådet att de nya fjärde och Bilaga 8 femte styckena bör förtydligas i vissa avseenden. Lagrådet föreslår att styckena ges följande lydelse: Sändningsplikten enligt första stycket omfattar inte fler än 1.fyra programtjänster som sänds av tillståndshavare vars verksamhet finansieras genom TV-avgifter enligt lagen (1989:41) om TV-avgift, och 2.en programtjänst som sänds av en annan tillståndshavare. I nät där TV-sändningar sker med både analog och digital teknik skall vidaresändning ske med analog teknik av minst två programtjänster som avses i fjärde stycket 1, om de sänds eller har sänts ut med analog teknik. Under samma förutsättningar skall också den programtjänst som avses i fjärde stycket 2 sändas analogt. I övrigt får vidaresändning ske med digital teknik. Lagrådet anser vidare att uttrycket "ett allmänt kommunikationsnät, som består av parkabel av metall" i det nya sjätte stycket bör ersättas av ett mera lättfattligt uttryck, eventuellt "det allmänna telefonnätet". Även de föreslagna övergångsbestämmelserna bör enligt Lagrådets mening justeras, så att innebörden blir tydligare. Bestämmelserna kan förslagsvis utformas på följande sätt: 2.Äldre bestämmelser gäller fortfarande för elektroniska kommunika- tionsnät som är i bruk vid ikraftträdandet, i den mån de tar emot TV- sändningar med analog teknik. 3.De programtjänster som vid ikraftträdandet sänds ut med analog teknik och som enligt äldre föreskrifter skall vidaresändas, skall sändas vidare enligt vad som följer av de nya föreskrifterna så länge de villkor som anges i 8 kap. 1 § första stycket gäller. Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde Närvarande: Statsministern , statsråden , , , , , , Y. , , , , , Andnor, M. , , , , , , , Regeringen beslutar proposition 2004/05:105 Vidaresändningsplikt i kabelnät