prop · GS03144 · 2005-04-04 00:00:00 — ersatt centralmyndigheten och sex regionala åklagar- myndigheter. De bestämmelser i 2 kap. lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål som är utformade med hänsyn till den tidigare organisa- tionen bör därmed anpassas till de nya förhållandena. I 2 kap. 6 § bör Prop. 2004/05:144 därmed hänvisningar till den tidigare centralmyndigheten i har i sitt remissvar påtalat att alla åklagare i den nya organisationen har riks- täckande behörighet. De nuvarande bestämmelserna i 2 kap. 7 § angående behörig åklagare för handläggningen av en ansökan om rättslig hjälp (andra stycket) och om samordning när flera åklagare är behöriga att vidta olika åtgärder som begärts (tredje stycket) är därför inte längre ändamålsenliga. I enlighet med vad Lagrådet har påpekat bör den nya bestämmelsen utformas som en upplysning om att regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer meddelar föreskrifter om vilka åklagare som är behöriga att handlägga ärenden enligt lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål. Verkställighetsavräkning vid tillfälligt överförande Regeringens förslag: Ett tillfälligt överförande av en frihetsberövad person enligt 4 kap. 29 eller 31 § lagen (2000:562) om internationell rättslig hjälp i brottmål i utredningssyfte skall räknas in i verk- ställighetstiden för den som verkställer sluten ungdomsvård. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna tillstyrker förslaget eller lämnar det utan erinran. Skälen för regeringens förslag: Den som är frihetsberövad i samband med verkställighet av straff i kan med anledning av en svensk eller utländsk förundersökning tillfälligt överföras till en annan stat för att där medverka i förundersökningen. Ett överförande kan ske med stöd av artikel 11 Europarådskonvention och kommer att kunna ske med stöd av artikel 9 . möjliggör sådana överföranden finns redan i 4 kap. 29 och 31 §§ lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål (se avsnitt 5.1.8). I artikel 9 i finns en bestämmelse om obligatorisk avräkning för den tid som ett frihetsberövande har varit utomlands i samband med ett tillfälligt överförande (punkt 4). För den som avtjänar straff i kriminalvårdsanstalt finns bestämmelser om avräkning för tid utom anstalten i samband med ett tillfälligt överförande enligt lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål. bestämmelser om tillgodoräknande finns i 43 § lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt. En annan tidsbestämd, frihetsberövande påföljd som bör omfattas av konventionens avräkningsregel är sluten ungdomsvård. bestäms får rätten bestämma tiden för sluten ungdomsvård till lägst och högst (31 kap. 1 a § ). institutionsstyrelse fastställer sedan dagen för verkställighetens slut och närmare bestämmelser finns i lagen (1998:603) om verkställighet av Den som verkställer sluten ungdomsvård skall tillgodoräknas tid för frihetsberövande på samma sätt som vid ett fängelsestraff (10 a § lagen om verkställighet av sluten ungdomsvård). Vid beräkning av verkställighetstiden skall vissa bestämmelser i lagen (1974:202) om beräkning av strafftid m.m. tillämpas (11 §), bl.a. reglerna Prop. 2004/05:144 om avbrott i verkställigheten. Även tid som tillbringas utanför ungdomshemmet för att främja den dömdes anpassning i samhället skall räknas in i verkställighetstiden (18 §). För unga lagöverträdare som dömts till sluten ungdomsvård finns däremot ingen bestämmelse om tillgodoräknande av tid som den dömde tillbringar utanför det särskilda ungdomshemmet i samband med ett tillfälligt överförande. Frågan behandlades inte när de nuvarande reglerna i 43 § lagen om kriminalvård i anstalt ändrades med anledning av att lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål infördes (se prop. 1999/2000:61 s. 126 ff.). Det saknas anledning att göra skillnad mellan fängelsestraff och sluten ungdomsvård i detta avseende och en bestäm- melse motsvarande den som finns i 43 § andra stycket lagen om kriminalvård i anstalt bör införas för den slutna ungdomsvården. Bestämmelsen bör placeras i lagen om verkställighet av sluten ungdoms- vård. I enlighet med vad vid har föreslagit bör detta lämpligen ske i en särskild paragraf. 6.4Rättslig hjälp med förhör 6.4.1Förhör genom telefonkonferens m.m. Regeringens förslag: Den tingsrätt som handlägger en ansökan om rättslig hjälp med telefonförhör får, om det finns särskilda skäl, besluta att förhöret skall genomföras som en bevisupptagning utom huvudförhandling. Promemorians förslag: Promemorians förslag om att telefonförhör skall kunna genomföras som en bevisupptagning utom huvudförhandling överstämmer med regeringens. Härtill föreslås i promemorian att svensk domstol alltid skall underrätta den ansökande staten om bestämmelserna i 2 kap. 12 § lagen (2000:562) om internationell rättslig hjälp i brottmål när en ansökan gjorts om rättslig hjälp som avser bevisupptagning vid domstol. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker förslaget eller lämnar det utan erinran. och ifrågasätter dock att det behövs en föreskrift om underrättelser av det slag som promemorian föreslår samt, för det fall en sådan föreskrift ändå tas in i lagen, föreslår vissa tillägg och förtydliganden. Skälen för regeringens förslag: Artikel 11 innehåller bestämmelser om rättslig hjälp i form av förhör med vittnen och sakkunniga genom telefonkonferens. Svenska regler om rättslig hjälp med telefonkonferens finns i 4 kap. 810 §§ lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål, se avsnitt 5.1.10. Enligt artikel 11.5 kan den anmodade staten ställa upp vissa villkor för att lämna rättslig hjälp med telefonförhör, bl.a. i fråga om att den statens myndigheters rätt att närvara och medverka vid förhöret (se artikel 10.5 till vilken artikel 11.5 hänvisar). En särskild uppgift är att bevaka att grundläggande rättsprinciper i den anmodade staten iakttas. uppgift är att vid behov anordna tolkhjälp. Dessa aspekter på förfarandet kan tillgodoses när telefonförhöret sker vid tingsrätt som en bevis- Prop. 2004/05:144 upptagning utom huvudförhandling enligt 4 kap. 11 och 12 §§, men inte vid den förenklade form av biträde som föreskrivs i 4 kap. 8 §. Tingsrättens medverkan förutsätter, enligt dagens regler, att den ansökande staten begär att så sker. Den möjlighet som artikel 11.5 ger den anmodade staten att kräva ett visst förfarande vid telefonförhör har ingen motsvarighet i de svenska bestämmelserna. Av konventionen följer dock ingen skyldighet för en anmodad stat att utöva den högre grad av kontroll över telefonförhöret som artikel 11.5 anvisar. Det finns emellertid ändå skäl att överväga regler som ger svenska myndigheter större möjligheter att styra förfarandet vid rättslig hjälp genom telefonförhör. De nuvarande reglerna har ett allmänt tillämpningsområde och den ansökande staten kan vara vilken som helst, även en stat vars processuella regler väsentligen avviker från de svenska. Även om utgångspunkten fortsättningsvis bör vara att åtgärden i första hand skall ses som en del av det utländska förfarandet och att resultatet så långt möjligt vara användbart där av processrättsliga skäl, kan det finnas situationer då det finns anledning för svenska myndigheter att ta en mer aktiv del när åtgärden vidtas. Det kan t.ex. vara fråga om förhör med en minderårig eller ett särskilt behov av att bevaka den hördes rätt att med stöd av 36 kap. 6 § vägra uttala sig om en egen eller någon närståendes brottsliga eller vanärande handling (se även nedan). Detta talar för att även svenska myndigheter bör ha rätt att initiera en bevisupptagning utom huvudförhandling enligt vad som föreskrivs i 4 kap. 11 och 12 §§. Avsikten bör dock vara att den ansökande statens önskemål om den rättsliga hjälpens omfattning i första hand skall vara styrande och att beslut om att genomföra det mera omfattande förfarandet bara bör fattas om det finns särskilda skäl. En viktig skyddsregel för den som skall höras är rätten att vägra vittna om det finns stöd för det antingen i den ansökande eller i den anmodade statens lag. En obligatorisk och generellt verkande regel med denna innebörd finns i 2 kap. 12 § lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål. Även artikel 11.5 (genom hänvisningen till artikel 10.5) ger utrymme för att tillämpa denna skyddsregel vid telefonförhör om den anmodade staten så kräver. Till skillnad från den bedömning som gjorts i promemorian anser regeringen att det inte är nödvändigt att komplettera nuvarande bestämmelse med en underrättelseskyldighet i det enskilda fallet för att bestämmelsen skall kunna tillämpas vid telefonförhör med stöd av konventionen. Som har anfört skulle dessutom en särskild underrättelse medföra ett merarbete och vara föga upplysande om den måste lämnas redan när ansökan kommer in. Någon särskild underrättelseskyldighet angående bestämmelserna i 2 kap. 12 § bör alltså inte införas. Genom reglerna i 2 kap. 12 § tillsammans med den nu föreslagna möjligheten för svenska myndigheter att besluta att telefonförhöret skall handläggas av tingsrätt såsom en bevisupptagning utom huvudförhandling uppnås också det skydd av rätten att vägra vittna som behövs. Regeringens förslag: Kravet på samtycke från den som skall höras vid rättslig hjälp med förhör genom videokonferens begränsas till förhör med en tilltalad. När det gäller rättslig hjälp i skall detta uttryckligen framgå av 4 kap. 11 § lagen (2000:562) om internationell rättslig hjälp i brottmål. För övriga som skall höras tas samtyckeskravet bort. Vidare skall bestämmelserna i 4 kap. 11 och 13 §§ i samma lag, om att det av ansökan skall framgå att den som skall höras samtycker, endast gälla en tilltalad. Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Remissinstanserna tillstyrker förslaget eller lämnar det utan erinran. Skälen för regeringens förslag: Nuvarande bestämmelser om rättslig hjälp med förhör genom videokonferens kräver att den som skall höras samtycker till att förhöret sker på detta sätt. Detta följer av att det av ansökan skall framgå att den som skall höras samtycker till åtgärden. Samtyckeskravet gäller både vid förhör med någon som befinner sig i och vid förhör i ett svenskt förfarande med någon som befinner sig utomlands och föreskrivs i 4 kap. 11 och 13 §§ lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål. Reglerna återspeglar den nuvarande ordningen för förhör genom videokonferens i en svensk rättegång, vilka utgår från att den som skall medverka på detta sätt är villig att göra detta. De svenska förfarandereglerna som finns i lagen (1999:613) om försöksverksamhet med videokonferens i rättegång är föremål för förändringar. Det är, såsom några remissinstanser har anmärkt, fråga om en försöksverksamhet som inte omfattar alla domstolar, vilket innebär att bara vissa domstolar har utrustning som möjliggör rättslig hjälp av detta slag. I regeringens proposition (prop. 2004/05:131) som bygger på betänkandet En modernare rättegång (SOU 2001:103) lämnas förslag till en permanent ordning där frivillighet inte längre skall vara en förutsättning för åtgärden (se avsnitt 5.1.9). Artikel 10 utgår också från att det inte skall krävas samtycke vid förhör genom videokonferens med undantag av förhör med en tilltalad person (punkt 9). Det krav som ställs på samtycke från den som skall höras när det gäller förhör genom video- konferens vid rättegång i är därmed oförenligt med konventionen och bör tas bort. Konventionen hindrar däremot inte att det i en svensk rättegång även fortsättningsvis krävs samtycke för att videoförhör skall få ske i med någon som befinner sig utomlands. ställs i praktiken ett krav på samtycke för videoförhör i en svensk rättegång, något som kan komma att förändras enligt förslaget i nämnda proposition. Enligt 4 kap. 13 § första stycket får videokonferens i utlandet begäras i ett mål eller ärende vid svensk domstol under förutsättning att videokonferens i rättegång är tillåten i svensk rätt. Eventuella ändringar för svenska rätte- gångar får därmed direkt genomslag för möjligheterna att söka rättslig hjälp utan att bestämmelserna i 4 kap. 13 § behöver ändras. Föreskriften om att ansökan skall ange att samtycke finns, skulle i och för sig kunna stå kvar eftersom den inte påverkar de materiella förutsättningarna för ett svenskt förhör genom videokonferens i utlandet. skulle kunna leda till missförstånd med hänsyn till att stater som tillträder Prop. 2004/05:144 inte kan ställa krav på den berörda personens samtycke för att lämna rättslig hjälp. I bestämmelsen i 4 kap. 11 § lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål bör det uttryckligen anges att ett samtyckeskrav gäller vid förhör med tilltalade. De särskilda bestämmelserna om att det av ansökan skall framgå att den som skall höras samtycker, som finns i nämnda bestämmelse och i 4 kap. 13 §§ samma lag, bör också ändras till att endast avse en tilltalad. Regeringens förslag: Nuvarande bestämmelser i lagen (2003:1174) om gemensamma utredningsgrupper för brottsutredningar skall gälla för sådana grupper som inrättas med stöd av EU:s rambeslut om gemensamma utredningsgrupper, samt avtalet mellan och och om tillämpning av vissa bestämmelser m.m. Reglerna om åklagares behörighet att ingå överenskommelser om att inrätta en gemensam utredningsgrupp anpassas till förändringarna av åklagarväsendets organisation. Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser tillstyrker förslagen eller lämnar dem utan erinran. har dock härtill föreslagit att även gemensamma utredningsgrupper som inrättas med stöd av skall omfattas av lagen. Även , och lämnar vissa synpunkter på respektive myndighets medverkan i gemensamma utredningsgrupper. Skälen för regeringens förslag: Det materiella innehållet i bestäm- melserna om gemensamma utredningsgrupper (artikel 13) överensstämmer med vad som föreskrivs EU:s rambeslut om gemensamma utredningsgrupper som antogs (EGT L 162, 20.6.2002, s. 1) och som har genomförts genom lagen (2003:1174) om gemensamma utredningsgrupper för brottsutredningar. Lagen är dock utformad på så sätt att den bara avser gemensamma utredningsgrupper som inrättas med stöd av rambeslutet och tillämp- ningsområdet behöver därför utvidgas till att avse utredningsgrupper som inrättas med stöd av . Genom avtalet mellan EU och och om tillämpning av vissa bestämmelser i 2000 års m.m. skall konventionens bestämmelser om gemensamma utredningsgrupper också gälla i förhållande till dessa stater och lagen måste därmed omfatta även utredningsgrupper i enlighet med En närmare beskrivning av bestämmelserna i konventionen och avtalet har lämnats i avsnitt 5.1.12 och 5.3.1. Hänsyn måste också tas till det faktum att rambeslutet skall upphöra att gälla när har trätt i kraft i samtliga medlems- stater (artikel 5 i rambeslutet) som konventionen träder i kraft redan sedan åtta medlemsstater har tillträtt densamma (artikel 27 i Promemorian redovisar olika alternativ för att lagtekniskt utforma tillämpningsområdet för lagens bestämmelser om gemensamma utred- ningsgrupper. Det alternativ som förordas, och som remissinstanserna också har godtagit, är en uttrycklig uppräkning i lagen av de internatio- nella överenskommelser som skall omfattas. Även om detta innebär att en lagändring krävs varje gång som tillträder en ny överens- kommelse med bestämmelser om detta, t.ex. det andra tilläggsprotokollet till Europarådskonvention (se avsnitt 4.3), och överens- kommelsen bör omfattas av lagen, anser även regeringen att detta alternativ bör väljas. I enlighet med vad som sägs i promemorian är det oundvikligt att förhållandet mellan rambeslutet och konventionen innebär en viss överlappning under en övergångstid. Rambeslutet kan utmönstras ur lagen först när det står klart att och som detta instrument upphör att gälla. En lagändring kommer då att krävas. Även den lagändring som behövs för att avtalet med och skall omfattas av tillämpningsområdet bör, såsom också har föreslagits, genomföras nu men ikraftträdandet i denna del anstå tills dess avtalet börjar att gälla. Det utvidgade tillämpningsområdet medför även vissa följdändringar i lagen. Av lagtekniska skäl redovisas lagändringen som behövs för att avtalet med och skall omfattas av tillämpningsområdet i en separat ändringslag, se avsnitt 2.11. Liknande bestämmelser om s.k. gemensamma specialutredningslag finns också i EU:s konvention om ömsesidigt bistånd och samarbete mellan tullförvaltningar () (artikel 24). Inför tillträde till den konventionen gjordes bedömningen att inga särskilda regler behövdes (se prop. 1999/2000:122 s. 64). Med hänsyn bl.a. till att den konventionen är begränsad till en viss typ av myndighetssamarbete och för att undvika gränsdragningsproblem kom dessa specialutredningslag inte heller att omfattas av lagen om gemen- samma utredningsgrupper för brottsutredningar (se prop. 2003/04:4 s. 17). Promemorians förslag undantar också specialutredningslag enligt från lagens tillämpningsområde. har emellertid ifrågasatt denna bedömning och föreslagit att även II- konventionen tas med i lagens nya bestämmelse om tillämpliga överens- kommelser. Som skäl anförs bl.a. att det annars uppstår en olycklig asymmetri mellan de regler som föreslås gälla för kontrollerade leveran- ser och bistånd i brottsutredningar med användning av skyddsidentitet, samarbetsformer som också omfattas av , och tillämpningsområdet beträffande gemensamma utredningsgrupper. Avsaknaden av bestämmelser försvårar dessutom för svenska myndig- heter att ingå överenskommelser om specialutredningslag med stöd av den konventionen. Även om det finns skäl för att låta också omfattas av lagens regler om inrättande av gemensamma utrednings- grupper bör detta enligt regeringens mening inte ske . Frågan om gränsdragningsproblem kräver ytterligare överväganden och det fordras härtill en närmare bedömning av om de materiella bestämmelserna i överensstämmer med lagens reglering. Detta kräver ytterligare underlag och frågan får därmed tas upp senare i ett annat sammanhang. Det bör dock framhållas att med stöd av de regler som föreslås även får möjlighet att ingå överenskommelser om gemensamma utredningsgrupper med stöd av EU- Prop. 2004/05:144 konvention och, , avtalet med och . informella och oreglade samarbete som sker i form av utredningsgrupper kan också fortsätta på samma sätt som . I 3 § lagen om gemensamma utredningsgrupper för brottsutredningar regleras vem som får ingå en överenskommelse om att inrätta en gemen- sam utredningsgrupp. Nuvarande bestämmelser föreskriver att bl.a. Riks- åklagaren eller den åklagarmyndighet som Riksåklagaren bestämmer får träffa en sådan överenskommelse i fall då ingen förundersökning pågår eller inleds i . har dock den centrala förvaltningsmyndigheten och de sex regionala åklagar- myndigheterna ersatts av den nya (se avsnitt 5.1.12). Bestämmelserna i 3 § måste därmed ändras. Åklagar- myndigheten har i sitt remissvar föreslagit att en överenskommelse skall kunna ingås av myndigheten eller den åklagare som myndigheten bestämmer när det inte är fråga om en svensk förundersökning, vilket också föreslogs i den remiss som överlämnades till Lagrådet. Lagrådet har dock påpekat att det i första hand bör vara myndigheter som ingår överenskommelser i dessa fall. Med hänsyn härtill har Lagrådet föreslagit att det endast bör vara som är behörig att ingå en sådan överenskommelse. Regeringen delar Lagrådets uppfattning. Den rätt att ingå motsvarande överenskommelser som även tillkommer vissa andra myndigheter förändras inte. Det bör i detta sammanhang framhållas att vare sig lagen, rambeslutet eller reglerar vem som kan medverka i en gemensam utredningsgrupps arbete. Detta får bestämmas från fall till fall och av överenskommelsen skall det framgå vilka tjänstemän som skall ingå i gruppen (se 3 § lagen om gemensamma utredningsgrupper för brottsutredningar). Det är främst fråga om tjänstemän från olika brotts- utredande myndigheter i medlemsstaterna (se prop. 2003/04:4 s. 17). Förutom svenska åklagare och svensk polis-, tull- och kustbevaknings- personal kan t.ex. brottsutredare komma att ingå i en gemensam utredningsgrupp. Regeringens förslag: Vissa bestämmelser om internationellt samarbete med kontrollerade leveranser införs i lagen (2003:1174) om gemensamma utredningsgrupper för brottsutredningar, som ges ett nytt namn. Ett ansökan om att få genomföra en kontrollerad leverans i skall handläggas av åklagare. En ansökan om att en kontrollerad leverans skall företas utomlands får göras av åklagare eller, med åklagares tillstånd, av en polismyndighet, eller . Promemorians förslag: Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Förslaget innehåller dock inget uttryckligt krav på tillstånd från åklagare innan en annan myndighet får göra en ansökan. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker förslagen eller lämnar dem utan erinran. Enligt och bör dock ett införande av samarbetsregler på detta område anstå till dess det förslag till materiell reglering som lämnats i betänkandet Ökad effektivitet och rättssäkerhet i brottsbekämpningen (SOU 2003:74) har behandlats. tillstyrker att bestämmelser om kontrollerade leveranser införs men anser att promemorians förslag bör samordnas med förslagen i SOU 2003:74. avstyrker förslaget att annan än åklagare skall ha rätt att ansöka om kontrollerad leverans utomlands och föreslår att den frågan i stället tas upp tillsammans med förslagen i SOU 2003:74. Flera remissinstanser hänvisar till sina tidigare avgivna remiss- yttranden över SOU 2003:74. Skälen för regeringens förslag Enligt artikel 12 skall rättsligt samarbete kunna ske i form av kontrollerade leveranser. Beslut om en kontrollerad leverans skall fattas av myndigheterna i den anmodade staten. Såväl förutsättningarna för att tillåta en kontrollerad leverans som genomförandet av åtgärden skall följa nationella rätt i den anmodade staten (se avsnitt 5.1.11). Bestämmelserna gäller i förhållande till övriga EU-stater samt, i form av en utvidgning av (artikel 2.1), gentemot och . Reservationer mot artikeln är inte tillåtna. Detta medför ett krav att i samband med tillträdet genomföra de lagändringar som behövs för att möjliggöra samarbete med kontrollerade leveranser och uppfylla andra därmed sammanhängande förpliktelser enligt konventionen, t.ex. i fråga om villkor om användningsbegränsningar och om skadeståndsansvar. Närmare skäl för att nu föreslå ett svenskt tillträde till konventionen och inte avvakta den pågående behandlingen av förslag i andra lagstiftnings- ärenden har lämnats i avsnitt 6.1. Kontrollerade leveranser är inte särskilt reglerade i svensk rätt men en fast praxis har etablerats i fråga om hur metoden kan användas. Av redogörelsen i avsnitt 5.1.11 framgår att internationellt samarbete med kontrollerade leveranser förekommer och att svenska myndigheter också medverkar. Villkoren för åtgärden och dess genomförande följer nationell rätt i respektive stat som berörs. Frågan om en särskild reglering av kontrollerade leveranser i svensk rätt är föremål för överväganden i ett annat lagstiftningsärende med anledning av betänkandet Ökad effektivitet och rättssäkerhet i brotts- bekämpningen (SOU 2003:74). I enlighet med den bedömning som gjorts i avsnitt 5.1.11 bör inga materiella bestämmelser i fråga om kontrollerade leveranser föreslås i detta ärende utan i stället beredas vidare i lagstiftningsärendet med anledning av SOU 2003:74. Däremot finns det skäl att klargöra vem som är behörig att fatta beslut om att genomföra en gränsöverskridande kontrollerad leverans i samt vem som är behörig att ta emot eller göra en ansökan om kontrollerad leverans. Bestämmelser som uppfyller de konventionsåtaganden som avser skadeståndsansvar (artikel 16), och villkor om användnings- begränsningar (artiklarna 7 och 23) behandlas i avsnitt 6.8 och 6.9.