prop · GS03105 · 2005-03-22 00:00:00 — SVT, UR och anför att utredningen helt tycks ha förbisett att programföretagen har förvärvade rättigheter till vidaresändning i kabel som den som vidaresänder programtjänsterna rätteligen borde ersätta. Förslaget lämnar enligt SVT och UR i alltför hög grad frågan till den framtida rättstillämpningen på alltför otydliga överväganden. Även andra instanser anser att konsekvenserna av ersättningsfrågan måste utredas ytterligare. Förslaget om leveransplikt för programföretagen har fått ett blandat mottagande. Några instanser, bland andra Föreningen Copyswede, invänder att rättighetsfrågorna inte tillräckligt har analyserats och ifråga- sätter om en leveransplikt för programföretagen är motiverad. universitet () anser att programföretagen måste ha möjlighet att neka vidaresändning eftersom saken är relaterad till frå- gan om hur ersättning för programinnehåll skall hanteras. Av de remiss- instanser som tillstyrker eller inte har någon erinran mot utredningens förslag, bland andra och , anförs att det är positivt med ömsesidiga skyldigheter. Få remissinstanser har uttalat sig angående frågan om med vilken stan- dard en sändning skall återutsändas. instämmer i utredning- ens bedömning att det med hänsyn till upphovsregleringen inte torde vara möjligt att inom ramen för vidaresändningsplikten lagstifta om med vil- ken standard en sändning skall återutsändas. SVT och UR anför program- företagen kan åberopa sin signalrätt enligt upphovsrättslagen för att ställa sådana krav och att en tillämpning av signalrätten kan vara motiverad för att säkerställa att mottagningen kan ske av de tjänster som bolagen till- handahåller. Skälen för regeringens förslag och bedömning Vid vidaresändning av TV-program via kabel görs programmet tillgäng- ligt för allmänheten genom vad som betecknas som ett offentligt framförande. I lagrådsremissen Upphovsrätten i informationssamhället genomförande av direktiv /29/EG, som regeringen beslutade , föreslås i stället beteckningen överföring till allmänheten. I den mån det aktuella TV-programmet är ett upphovsrättsligt skyddat verk utgör detta ett förfogande som enligt upphovsrättslagen är förbehållet den som innehar upphovsrätten till programmet i fråga. Upphovsrättshava- rens tillstånd krävs alltså för vidaresändning. Vidare följer av 48 § upp- hovsrättslagen att ljudradio- och TV-företag, i egenskap av innehavare av s.k. till upphovsrätten närstående rättigheter, har ensamrätt till sina utsändningar (signalrätt). Vidaresändning av dessa kan därför inte ske utan programföretagens tillstånd. För att förenkla för den som vid vidare- sändning vill utnyttja det upphovsrättsligt skyddade verket finns i 26 i § upphovsrättslagen bestämmelser om s.k. avtalslicens. Dessa gör det möj- ligt att på kollektiv väg sluta avtal med verkan för samtliga berörda upp- hovsrättshavare. Det förtjänar dock att i detta sammanhang poängteras att reglerna om avtalslicens inte omfattar radio- eller TV-företagens signal- rätt. Enligt 26 f § upphovsrättslagen får samtidig och oförändrad återut- sändning av TV-program via kabel ske om det föreligger en avtalslicens samt om programföretaget har lämnat sitt medgivande. Avtalen kan innehålla villkor om ersättning från nätinnehavaren. Reglerna överens- stämmer med motsvarande regler i flera andra länder och bygger på internationella upphovsrättsliga konventioner och på rättsakter inom den europeiska gemenskapen. Rättighetshavarna har avstått från att begära någon särskild ersättning för vidaresändning av TV-programtjänster för vilka sänd- ningsplikt råder. Enligt Föreningen Copyswede, som företräder olika rättighetshavarorganisationer bl.a. när det gäller avtal om vidaresändning i kabelnät, kommer ersättning att begäras. Med anledning av den förändrade inställningen från rättighetshavarnas sida har utredningen föreslagit en ordning där nätinnehavarna ensamma skulle få bära kostnaderna för ersättning enligt upphovsrättslagen som vidaresändningen föranleder, men att de i vissa fall skulle kunna få över- vältra en del av denna kostnad på programföretagen. Förslaget har fått ett övervägande negativt mottagande hos remissinstanserna. Några remissin- stanser anser att nätinnehavarna borde få ta ut en eventuell rättighets- kostnad av de enskilda hushållen, andra förordar att lagstiftningen ändras så att ersättning inte skall kunna utgå för vidaresändning som nätinneha- varen är förpliktigad till genom lagstiftning. Regeringen anser att frågor om utnyttjande av verk och prestationer som skyddas av upphovsrätt och närstående rättigheter i första hand bör regleras genom avtal mellan berörda parter. Lagstiftningslösningar bör övervägas först om mer allvarliga missförhållanden uppstår. Vidare sak- nas, enligt regeringens bedömning, förutsättningar för att ändra de upp- hovsrättsliga reglerna på området, vilket vissa remissinstanser har föror- dat. För att förtydliga att sändningsplikten endast gäller om förutsätt- ningarna i upphovsrättslagen är uppfyllda införs en hänvisning i radio- och TV-lagen. Lagrådet har anfört att det för sin del inte har möjlighet att bedöma om det finns grundad anledning att anta att parterna kan träffa de avtal som behövs, däribland fördelningen av de upphovsrättsliga kostnaderna, utan att bestämmelserna i 8 kap. 1 § behöver ändras. Lagrådet har ansett att de föreslagna bestämmelserna bör bli föremål för ytterligare överväganden. Regeringen anser emellertid inte att det finns anledning att befara att det skulle behöva uppstå alltför stora svårigheter för berörda parter att träffa de överenskommelser som behövs för vidaresändning. Några särskilda åtgärder, såsom införande av bestämmelser med reglering av kostnadsan- svaret, är därför inte påkallade . Skulle förhållandena för- ändras, får dock frågan övervägas på nytt. Skall programföretagen vara skyldiga att tillhandahålla nätinnehavarna programsignalen? Som angetts ovan förfogar programföretagen enligt 48 § upphovsrättsla- gen över rätten till återutsändning av sända program. Vidaresändnings- plikten får anses förutsätta att programföretagen samtycker till vidare- sändningen. Någon lagreglerad skyldighet för ett programföretag att till- handahålla en nätoperatör programsignalen för vidaresändning finns emellertid inte. Enligt utredningen finns en risk för att avsaknaden av en leveransplikt skulle kunna innebära en hämsko på teknik- och marknads- utvecklingen för alternativa sätt att distribuera TV-program. Det anförs att ett företag som vill erbjuda abonnenter ett brett utbud av TV-program i ett annat kabelnät än det traditionella kabel-TV-nätet för att få kunder sannolikt måste kunna distribuera programtjänster som omfattas av vida- resändningsplikt. I avsaknad av en leveransplikt har programföretagen möjlighet att antingen helt vägra vidaresändning av TV-signalen eller ta orimligt betalt för rätten att vidaresända, vilket enligt utredningen talar för att en leveransskyldighet bör införas. Det är givetvis av största vikt att en vidaresändning inte hindras genom att ett radioföretag vägrar att ge sitt tillstånd eller ställer oskäliga villkor för sändningen. Enligt regeringens uppfattning finns det emellertid inte några särskilda skäl att anta att så skulle ske. Dessutom innebär den före- slagna leveransplikten en inskränkning i programföretagens signalrätt. Regeringen anser därför att en regel om leveransplikt för programföreta- gen inte är motiverad och därför inte bör införas. Hur skall TV-signalen vidarebefordras? Till skillnad från analoga sändningar finns det vid digitala sändningar olika tekniska standarder för överföring av TV-signalen. Det innebär att det kan uppstå frågor om hur signalen skall vidaresändas i näten. I detta sammanhang kan nämnas att enligt lagen (1998:31) om standarder för sändning av radio- och TV-signaler får regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer meddela föreskrifter om att det vid sändning av TV-tjänster och program till allmänheten skall användas vissa sänd- ningsstandarder. Föreskrifterna får gälla sändningar som görs i s.k. bred- bildsformat, har hög upplösning eller är helt digitala och får gälla oavsett Prop. 2004/05:105 om det rör sig om sändning genom tråd, över satellit eller från sändare på Av 48 § upphovsrättslagen följer att en sändning inte får återutsändas utan programföretagets samtycke. Härigenom tillerkänns programföreta- gen en självständig spridningsrätt. Eftersom kravet på samtycke är ovill- korligt saknas anledning att anlägga några upphovsrättsliga aspekter på frågan om med vilken teknisk standard vidaresändningen skall ske. Det är en avtalsfråga mellan parterna. Programföretagen synes också normalt tillåta vissa ändringar som är nödvändiga för att kunna sända ut TV-sig- nalerna i näten, så länge detta inte påverkar det som tittaren uppfattar av TV-programmet. Vidaresändning enligt radio- och TV-lagen skall enligt 8 kap. 1 § andra stycket ske så att sändningen kan tas emot på ett tillfredsställande sätt. Det ställs alltså inget krav på att vidaresändningen skall ske med samma tekniska standard som den mottagna signalen. Med utgångspunkt från de intressen vidaresändningsplikten skall tillgodose framstår valet av teknisk standard som mindre viktig, såvida valet inte inverkar på hushål- lets möjligheter att tillgodogöra sig de program och de tjänster som omfattas av sändningsplikten. Liksom utredningen anser regeringen att de upphovsrättsliga aspek- terna medför att det inte är möjligt att inom ramen för vidaresändnings- plikten lagstifta om med vilken standard en sändning skall återutsändas. Regeringens förslag: Äldre bestämmelser om vidaresändningsplikt skall gälla i områden där marksändningar sker med analog teknik. Tills vidare skall en programtjänst som vid ikraftträdandet sänds ut med analog teknik, och som enligt äldre föreskrifter skall sändas vidare i kabelnät, sändas vidare enligt de nya föreskrifterna så länge de villkor som anges i 8 kap. 1 § första stycket gäller. Vidaresänd- ningsplikten för den programtjänst som inte är TV-avgiftsfinansierad skall dock upphöra . Regeringens bedömning: De övriga övergångsproblem som kan komma att uppstå bör kunna hanteras inom ramen för Radio- och TV- verkets möjlighet att medge undantag från vidaresändningsskyldighe- ten. Utredningens förslag och bedömning överensstämmer i stort med regeringens. Utredningen har dock inte föreslagit någon övergångsbe- stämmelse för de programtjänster som sänds ut analogt. Remissinstanserna: Radio- och , Fastighetsägarna , () och instämmer i utredning- ens förslag. SVT och UR instämmer i stora delar i utredningens överväganden. De menar att dispenser bör lämnas efter samråd med respektive programfö- retag när de avser deras programtjänster. anser att incitamenten att gå från analog till digital teknik försvinner med utredningens förslag. Dispensansökningar kommer enligt snarare vara regel än undantag. delar inte utan invändningar utredningens förslag om hur övergångsbestämmelserna skall utformas. En tänkbar lösning skulle, enligt , vara att lämna en generell dispens innebärande att det är tillåtet för varje enskild kabeloperatör att själv bestämma om vidaresändning skall ske analogt eller endast digitalt eller både analogt och digitalt. föreslår en förenklad regel som innebär att samtliga nät skall vara digitaliserade inom efter släckningen av de analoga marknäten. Skälen för regeringens förslag och bedömning: Som tidigare nämnts har beslutat att de digitala TV-sändningarna skall byggas ut och att de analoga TV-sändningarna skall läggas ned etappvis och ha upphört helt . För de delar av landet där det fortfarande förekommer såväl analoga som digitala sändningar bör äldre bestämmelser fortsätta att gälla. Det innebär att kabeloperatörerna kom- mer att kunna fortsätta att såväl ta emot som vidaresända TV-signalen i analog form. Dessutom betyder det att endast det antal programtjänster som omfattas av sändningsplikt behöver sändas vidare kost- nadsfritt i kabelnäten. En annan följd är att det inte krävs att digitala pro- gram vidaresänds i kabelnät där det inte förekommer någon digital distri- bution i övrigt. De äldre bestämmelserna kommer alltså att gälla i områden där mot- tagningen av de markbundna sändningarna alltjämt sker på analog väg fram till den tidpunkt då dessa sändningar helt har upphört, vilket enligt beslut skall ske . Som angetts föreslår regeringen att vidaresändningsskyldigheten för den programtjänst som inte finansieras med TV-avgifter skall upphöra att gälla . Vidare har angetts att regeringen avser att senare återkomma till med överväganden och förslag om vad som bör gälla beträffande vidaresändning av icke avgiftsfi- nansierade programtjänster. På grund härav bör det införas en bestäm- melse motsvarande den nu gällande övergångsbestämmelsen punkten 3, som innebär att de programtjänster som sänds analogt i marknätet omfattas av vidaresändningsplikten. Vidaresändningsplikten för den programtjänst som inte finansieras med TV-avgifter bör dock, som tidigare nämnts, upphöra att gälla . Vissa kabel-TV-nät är redan anpassade till den digitala tekniken medan andra inte är det. Hur det kommer att se ut , när det ana- loga marknätet är helt nedsläckt, är inte möjligt att uttala sig om . Det kan antas att en övergång till digital teknik kommer att ske, men det är troligt att det för somliga kabelnät inte är affärsmässigt moti- verat att göra en sådan uppgradering som krävs för att vidare- sändningarna skall kunna ske digitalt. Mot bakgrund härav kommer kabel-TV-nät som inte är anpassade till digital teknik att behöva hanteras på särskilt sätt. Det bör lämpligen ske inom ramen för Radio- och dispensmöjlighet enligt 8 kap. 6 § radio- och TV-lagen. Enligt denna bestämmelse får Radio- och medge undantag från sändningsplikt om det finns särskilda skäl. 1991/92:53 uttalas att bestämmelsen kan tillämpas till exempel i förhållande till nätinneha- Prop. 2004/05:105 vare av nät med få kanaler (frekvensutrymme) eller av mindre omfatt- ning (s. 56). Det bör således kunna meddelas dispens främst om det finns tekniska eller ekonomiska hinder mot att övergå till digital teknik. För innehavare av små kabelnät är det inte alltid motiverat av affärsmässiga skäl att uppgradera nätet. Det kan i sådana fall föreligga skäl att medge undantag från 8 kap. 1 § radio- och TV-lagen. Den omfattning som sändningsplikten får enligt regeringens förslag innebär att ytterligare en programtjänst som sänds av tillståndshavare vars verksamhet finansieras genom TV-avgifter kommer att omfattas av vidaresändningsplikten i förhållande till vad som gäller. Så länge digital teknik används innebär det dock en minskning av det frekvensut- rymme som tas i anspråk. I de fall digital-analog-omvandling sker skulle en oinskränkt skyldighet att vidaresända samtliga programtjänster i ana- log form däremot innebära en mindre utvidgning av sändningsplikten i kapacitetshänseende i förhållande till dagsläget. För att undvika detta bör Radio- och kunna undanta vissa programtjänster från sänd- ningsplikten. I detta sammanhang kan det övervägas om det är möjligt att bevilja en generell dispens för nät av till exempel en viss storleksordning. Det är dock verket som har att ta ställning till detta. Hur omfattande sändningsplikten skall vara i får bestämmas utifrån nätets kapacitet och vilken påverkan en oinskränkt sändningsplikt i ana- log form skulle få för nätinnehavarens möjligheter att använda nätet för annan TV-distribution alternativt andra användningsområden. Denna bedömning bör göras i samråd med kabel-TV-företagen och programfö- retagen. Regeringens förslag innebär att sändningsplikten kommer att utökas med ett program från . Förslaget innebär också att sändningsplikten för den kommersiella programtjänsten tas bort . Utvidgningen av sändnings- plikten i kapacitetshänseende medför en viss inskränkning av det kom- mersiella utnyttjandet av näten. Det är svårt att ha någon säker uppfatt- ning om vilka ekonomiska konsekvenser den utökade sändningsplikten får för nätoperatörer och programföretag. Regeringen bedömer dock att den föreslagna utvidgningen, som är betydligt mindre är den som utred- ningen har föreslagit, inte bör medföra några större ekonomiska konse- kvenser för nätoperatörerna. Konsekvenserna av att ingen kommersiell programtjänst skall omfattas av sändningsplikt efter är svårare att bedöma. När det gäller digitaliseringen av näten och kostnaden för detta bör framhållas att regeringens förslag inte innebär något tvång att digitalisera näten så snart de analoga marksändningarna upphör. Radio- och TV-ver- ket har som nämnts befogenhet enligt 8 kap. 6 § radio- och TV-lagen att meddela dispens från skyldigheten att vidaresända TV-program digitalt, om det finns anledning för ett kabelnät att inte uppgradera nätet för digi- Det får anses ligga i linje med den allmänna tekniska utveck- lingen att en digitalisering kommer till stånd, bl.a. eftersom det möjliggör Prop. 2004/05:105 ett effektivare kapacitetsutnyttjande. Regeringen gör därför bedömningen att den digitalisering som kommer att genomföras i näten i allt väsentligt skulle ha gjorts oberoende av förslagen om sändningsplikt. Möjligen kan det tänkas att övergången till digital sändningsteknik till följd av försla- gen kommer att ske än vad som annars skulle ha varit fal- let. Regleringen kommer sannolikt medföra viss utökning av befintliga arbetsuppgifter för Radio- och . Det är rimligt att anta att ären- den om dispens från vidaresändningsplikten kommer att öka. Det är dock svårt att uppskatta hur många fler ärenden det kan röra sig om. Reger- ingen bedömer att förslaget kan finansieras inom ramen för befintliga medel. Som tidigare angetts får Radio- och beslut i dispensären- den överklagas till allmän förvaltningsdomstol. Mot bakgrund av vad som framkommit angående det fåtal prövningar av dispensärenden som gjorts kan det rimligen antas att det endast blir fråga om ett försumbart antal ärenden som kan komma att överklagas till Länsrätten i och Kammarrätten i . Den ökade arbetsbörda som detta kan medföra för domstolsväsendet bedöms därför vara marginell och ryms inom domstolarnas befintliga anslag. 8.1Förslaget till lag om ändring i radio- och TV-lagen (1996:844) enligt avsnitt 2.1 1 kap. 3 § Ändringen är föranledd av förslaget till ny lydelse av 8 kap. 1 § första stycket. Liksom tidigare gäller att med undantag för reglerna om vidare- sändningsplikt är radio- och TV-lagen endast tillämplig för trådsänd- ningar som når fler än 100 hushåll. Däremot utvidgas vidaresändnings- plikten till att gälla även sändningar som når 10 eller färre hushåll, om ett betydande antal hushåll använder nätet som sitt huvudsakliga medel för att ta emot TV-sändningar. Detta följer av den nya lydelsen av 8 kap. 1 § första stycket. Genom denna ändring kommer de kriterier som anges i första stycket att överensstämma med dem som anges för tillämpningen av YGL enligt lagrummets nuvarande andra stycke. Genom en redaktionell ändring sammanförs därför det andra stycket med det första. 8 kap. 1 § Bestämmelsen i första stycket ändras för att innehållet och lydelsen i princip skall överensstämma med artikel 31 i USO-direktivet. Med elek- troniskt kommunikationsnät avses detsamma som enligt 1 kap. 7 § lagen (2003:389) om elektronisk kommunikation. Av lydelsen framgår emel- lertid att bestämmelsen är tillämplig endast på trådbundna nät och såle- des inte på exempelvis satellitnät. Användningen av begreppet elektro- niskt kommunikationsnät innebär, till skillnad från vad som gällt tidigare, att vidaresändningsplikt kan åvila inte bara vad som kan kallas traditio- nella kabel-TV-nät, dvs. nät som inrättats för att distribuera TV-sänd- ningar, utan även andra kabelnät som bredbandsnät. Undantag görs emellertid fortfarande för distribution genom det allmänna telefonnätet, (se sjätte stycket). Ett första kriterium för vidaresändningsplikt är att nätet används för överföring av TV-sändningar till allmänheten. Nät som sänder TV-pro- gram till en sluten krets av användare omfattas därmed inte. Detta inne- bär ingen ändring i förhållande till gällande rätt. Därutöver krävs att ett betydande antal hushåll som är anslutna till nätet använder det som sitt huvudsakliga medel för att ta emot TV-sändningar. USO-direktivet är inget minimidirektiv utan ingår i ett s.k. harmoniserande regelverk. Utrymmet för avvikelser från direktivet vid införlivandet med nationell rätt är därför litet. Det påkallar försiktighet i fråga om att i lagtext använda en annan terminologi än i direktivet. Detsamma gäller för att i motiven ge vägledning i tolkningsfrågor, eftersom är exklusivt behörig att göra uttalanden om innebörden av EG-rättens reg- ler. I direktivet används begreppet slutanvändare som beteckning på dem till vars förmån vidaresändningsplikten gäller. I lagen om elektronisk kommunikation definieras slutanvändare som användare som inte till- handahåller allmänna kommunikationsnät eller allmänt tillgängliga elek- troniska kommunikationstjänster. Med hänsyn till att vidaresändnings- plikt liksom inte bör gälla sändningar till sjukhus, hotell, sportan- läggningar, varuhus och liknande har i lagtexten ordet hushåll valts fram- för slutanvändare. Rekvisitet ett betydande antal är, som angetts i avsnitt 6.2, uppfyllt antingen om antalet hushåll i absoluta tal är betydande eller om en bety- dande andel av det totala antalet hushåll som är anslutna till nätet använ- der det som sitt huvudsakliga medel för att ta emot TV-sändningar. I det första fallet torde gränsen för ett betydande antal kunna sättas vid fler än 100 hushåll. Med en betydande andel hushåll av de till nätet totalt anslutna torde avses åtminstone mer än hälften. För att bedöma om hushållen använder nätet som sitt huvudsakliga medel för att ta emot TV-sändningar kan man resonera på följande sätt. Om en operatör erbjuder ett brett utbud av TV-program utöver de pro- gramtjänster som omfattas av vidaresändningsplikt bör man kunna pre- sumera att hushållen använder nätet som sitt huvudsakliga medel för TV- tittande. Erbjuder nätoperatören enbart ett begränsat antal betal-TV- kanaler har man däremot anledning att utgå från att nätet inte är det huvudsakliga medlet för anslutna hushåll att ta emot TV-sändningar. Det kan inträffa att flera operatörer erbjuder samma hushåll att ta emot TV-sändningar via sitt nät. Så kan vara fallet om t.ex. en fastighet är ansluten både till ett traditionellt kabel-TV-nät och till ett fiberbaserat bredbandsnät huvudsakligen avsett för internetanslutning. Vidaresänd- ningsplikten bör då avgöras för varje nät för sig, utan någon jämförelse av om hushållet använder det ena eller det andra nätet mest. Om sålunda båda operatörerna erbjuder ett brett utbud av TV-program och antalet hushåll som utnyttjar nätet för att ta emot TV-sändningar uppgår till fler än 100 eller till mer än hälften av till nätet anslutna hushåll föreligger vidaresändningsplikt för bägge operatörerna. Som utvecklats närmare i avsnitt 6.2, är det nätoperatören som ansva- rar för att sändningsplikten uppfylls, oavsett om operatören äger nätet eller disponerar hela eller delar av det på grund av avtal om nyttjanderätt. Med hänsyn till att vidaresändningsplikten ligger på nätoperatören avses med nät operatörens logiska nät, oberoende av vem som äger de fysiska beståndsdelarna. Avseende innebörden av vidaresändningsplikten och de krav som ställs på de programtjänster som kan komma i fråga för den har inga ändringar gjorts i förhållande till nuvarande bestämmelser. De programtjänster som omfattas av vidaresändningsplikt sänds under betydligt mer detalje- rade villkor än vad som framgår av lagtexten. Avsikten är att samma principer skall gälla även fortsättningsvis. Nytt är däremot en hänvisning till lagen (1960:729) om upphovsrätt till litterära och konstnärliga verk. Syftet härmed är att tydliggöra att vidare- sändningsplikten endast gäller om förutsättningarna för vidaresändning enligt nämnda lag är uppfyllda.