prop · GS03123 · 2005-03-15 00:00:00 — I samband härmed ändrades informationsskyldigheten enligt 29 § LVM och anmälan sker numera till SiS. Av framgår att av de totalt 1047 klienter som skrevs ut hade varit placerade i annan vårdform under LVM-vistelsen, men fick en sådan placering inom den inledande . Vid själva utskriv- ningstillfället var placerade med stöd av 27 § LVM. Institutet vård i annan form enligt 27 § LVM spelar enligt regering- ens uppfattning en central roll i tvångsvården, eftersom det är inom ramen för sådan vård som utslussning till vård i friare former kan ske. Som har redogjorts för pågår inom SiS ett utvecklingsarbete som syftar till att förstärka vårdkedjan i anslutning till tvångsvården. I det sammanhanget spelar vård i annan form enligt 27 § en central roll. Det saknas dock enligt regeringens uppfattning skäl att behålla anmäl- ningsskyldigheten, som av allt att döma har spelat ut sin roll. Denna fråga bör i stället regleras i arbets- och delegationsordning för SiS. Regeringens förslag: I 36 a § lagen (1988:870) om vård av miss- brukare i vissa fall (LVM) och i 20 a § lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU) läggs fast att tvångsåtgärder enligt 3235 §§ LVM och 1515 c §§ samt 1719 §§ LVU endast får användas om de står i rimlig proportion till syftet med vården. och LVU-promemorians förslag: Överens- stämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: Förslagen om en lagfäst proportionalitetsprincip tillstyrks av de instanser som har yttrat sig, bland annat Statens institu- tionsstyrelse SiS, Kammarrätten och . ifrågasätter emellertid om proportionalitetsprincipen bör omfatta 31 § andra stycket LVM och 16 respektive 18 §§ LVU. förbund anser, att om en sådan princip införs i LVM, bör det ske en all- män genomgång av i vilka andra lagar en sådan princip också bör infö- Skälen för regeringens förslag: Proportionalitetsprincipen innebär att en tvångsåtgärd i fråga om art, styrka, räckvidd och varaktighet skall stå i rimlig proportion till vad som står att vinna med åtgärden. har i doktrinen ansetts vara så fundamental att den bör tillerkännas all- män giltighet inom förvaltningsrätten. Principen har också vunnit ett uttryckligt erkännande i svensk rättspraxis, inte minst genom Europa- domstolens för de mänskliga rättigheterna och rätts- Principen finns lagfäst i bland annat (RB) regler om de straffprocessuella tvångsmedlen (28 kap. 3 § RB). (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall (LVM) och lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU) finns inte någon proportionalitetsprincip, medan däremot principen är inskriven i polislagen, lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård (LPT) samt lagen (1991:1129) om rättspsykiatrisk vård (LRV). psykiatrisk tvångsvård och rättspsykiatrisk vård (prop. 1999/2000:44) anges att det av de allmänna bestämmelserna skall framgå att tvångs- och kontrollåtgärder till sin art, omfattning och varaktighet skall anpassas efter vad som är nödvändigt. Bestämmelser med denna innebörd finns numera i 2 a § LPT och 2 a § LRV, som båda trädde i kraft Dessa proportionalitetsregler gäller för tvångs- och kontroll- åtgärder under tvångsvård, och alltså inte specifikt för frågan om vård enligt LPT eller LRV överhuvud taget är indicerad. enligt dessa två lagar avses all tvångsanvändning. Bestämmelserna om särskilda befogenheter har enligt regeringens mening stor betydelse för möjligheten att bedriva en meningsfull vård där man så långt som möjligt skall kunna garantera en drogfri och säker miljö, både för de som vårdas vid institutionen och för personalen. intresset får dock inte innebära att klientens intresse till person och egen- Det måste enligt regeringens uppfattning ställas mycket höga rättssäkerhetskrav på åtgärder som kan vidtas mot en person mot dennes vilja, även om syftet är gott och för hans eller hennes bästa. om proportionalitetsprincipen gäller vid i princip all tvångsanvändning, oavsett om det särskilt anges, bör det mot bakgrund av intresset att värna den enskildes rättssäkerhet införas en uttrycklig bestämmelse i LVM och LVU med innebörd att tvångsåtgärder bara får vidtas om de står i rimlig proportion till syftet. Därigenom läggs det fast att utövandet av de sär- skilda befogenheterna i 3235 §§ LVM respektive 1515 c §§ och 17-19 §§ LVU i varje enskilt fall bara kan ske efter en prövning av om tvångsåtgärder överhuvud taget behöver tillgripas med hänsyn till omständigheterna, eller om syftet i stället kan uppnås med en mindre ingripande åtgärd. Provtagning vid misstänkt alkohol- eller Regeringens förslag: Genom en ändring i 32 a § lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall (LVM) ges möjlighet till provtag- ning vid misstanke om alkohol- och drogpåverkan. förslag: Överensstämmer med regeringens för- Remissinstanserna: De remissinstanser som yttrat sig över förslaget om provtagning vid misstanke om alkohol- eller drogpåverkan instäm- mer i förslaget, Länsrätten i med tillägget att provtagning bör kunna ske också utan misstanke. Skälen för regeringens förslag: Enligt 32 § lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall (LVM) får den som vårdas enligt lagen under vissa förutsättningar kroppsvisiteras och kroppsbesiktigas. infördes i LVM en bestämmelse (32 a §) enligt vilken en klient vid ankomsten till LVM-hemmet och inför vistelse i annan form enligt 27 § är skyldig att efter uppmaning lämna blod-, urin- eller utandningsprov för att kontrollera om denne är alkohol- eller drogpåverkad. är att det kan misstänkas att den intagne är påverkad av något av de medel som räknas upp i bestämmelsen. Det innebär att åtgärden inte kan tillämpas rutinmässigt eller generellt, utan att det i varje enskilt fall skall finnas en välgrundad anledning. Vid LVM-hemmen förekommer att man, utöver dessa två situationer, använder sig av provtagning för att kontrollera intagnas drogfrihet, men detta baseras på samtycke från den Av Statens institutionsstyrelses (SiS) allmänna råd för LVM- verksamheten framgår att om misstanke uppkommer om att en klient har tagit droger och han nekar till detta kan klienten erbjudas att lämna urin- prov för att styrka sin drogfrihet. Det kan dock sättas i fråga hur adekvat det är att tala om ett genuint samtycke, grundat på ett fritt val, från någon som vårdas med tvång enligt LVM. Den som är intagen i ett LVM-hem befinner sig i en beroendeställning i förhållande till ledningen och perso- nalen vid hemmet. Det går inte att förutsätta att den enskilde ser någon skillnad mellan åtgärder som kan vidtas med tvång och åtgärder som för- utsätter frivillig medverkan. Hans eller hennes frivilliga medverkan ten- derar därmed att bli illusorisk. finns det ett starkt intresse hos alla dem som vårdas i LVM-hemmet att det inte förekommer alkohol, narkotika eller andra otillåtna substanser där. framhållit har samhället tagit på sig ett stort ansvar gentemot den Prop. 2004/05:123 enskilde genom att vårda denne med tvång. Den som är intagen för tvångsvård på grund av missbruk skall ha rätt att kräva en miljö utan förekomst av sådana preparat som har föranlett missbruket och tvångs- vården. Regeringen anser därför vid en sammantagen bedömning att det bör införas en bestämmelse i 32 a § enligt vilken SiS får besluta om blod- , urin- och utandningsprov för att kontrollera att den intagne inte är påverkad av narkotika eller alkohol. Förutsättningen för att provtagning skall kunna ske är att det finns en misstanke om att den enskilde är påverkad av narkotika, alkohol eller de andra medel som anges i be- stämmelsen. Det kan däremot inte komma ifråga att provtagning skall kunna ske utan att det finns misstanke om att den enskilde är påverkad av något otillåtet preparat, eftersom det inte kan anses stå i överensstäm- melse med intresset att stärka den enskildes rättssäkerhet i LVM-vården. I LVM-hemmets dokumentation av åtgärden skall orsaken till misstan- ken samt resultatet av provet framgå. Omhändertagande av otillåten egendom Regeringens förslag: Om det vid LVM-hemmet påträffas egendom som det enligt 31 § lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall (LVM) är förbjudet att inneha skall det finnas en skyldighet att Detsamma skall gälla egendom som påträffas vid ett LVU-hem och som enligt 16 § lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU) är förbjuden att inneha. förslag: Det skall finnas en skylighet att omhän- derta alkohol och andra missbrukssubstanser, sprutor och kanyler samt andra föremål som är ägnade att användas för missbruk av eller annan befattning med narkotika. Omhändertagande av egendom som kan vara till men för vården eller störa ordningen vid hemmet föreslås alltjämt LVU-promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens för- Remissinstanserna: Förslagen tillstyrks av de remissinstanser som yttrat sig, bland annat Kriminalvården, och anser att får bör bytas mot skall också i andra stycket i den föreslagna lydelsen av 31 § LVM. Skälen för regeringens förslag: Det är enligt 31 § lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall (LVM) förbjudet för intagna vid LVM-hem att inneha alkoholhaltiga drycker, narkotika, flyktiga lös- ningsmedel, dopningspreparat, varor som omfattas av lagen (1999:42) om förbud mot vissa hälsofarliga varor eller injektionssprutor, kanyler eller andra föremål som kan användas vid narkotikamissbruk eller annan befattning med narkotika. Om sådan egendom påträffas får den omhän- Detsamma gäller annat som kan vara till men för vården eller ordningen vid hemmet. Till kategorin annat räknas bland annat vapen och tillhyggen som kan skada personalen eller andra intagna. uttalat att det också kan röra sig om olämpliga medicinrecept, större penningsummor, bankomatkort och ID-handlingar (JO 1992/93 s. 411, JO 1995/96 s. 294, JO 2000/01 s. 310). Av under- sökning av omhändertagen egendom vid fem LVM-hem under en under- sökningsvecka framgår att det är sällsynt att missbruksmedel och narkotikaverktyg omhändertas. Undersökningen visar också att omhän- dertagande av egendom endast förekommit, eller i vart fall dokumen- terats, vid tre av de fem LVM-hemmen under den aktuella veckan. Sam- manlagt hade man i drygt 90 fall omhändertagit egendom med moti- veringen att den ansågs vara till men för vården eller störde ordningen vid hemmet. Bland de omhändertagna föremålen återfanns bland annat mobiltelefoner, tobak och cigaretter, medicin, tidningar, bankomatkort, kameror och laddare till mobiltelefon. Enligt nuvarande ordning finns ingen uttalad skyldighet för LVM- hemmet att omhänderta egendom som anges i 31 §. Det bör enligt regeringens mening vara ett oavvisligt krav att det inte förekommer alkohol, droger eller verktyg som kan användas för narkotikamissbruk vid ett LVM-hem. Förbudet i 31 § att inneha sådan egendom bör därför följas av en skyldighet för LVM-hemmet att omhänderta egendomen, om sådan påträffas vid hemmet. Av undersökning av omhändertagen egendom framkommer att det sällan påträffas berus- ningsmedel vid LVM-hemmen, vilket kan vara ett uttryck för att kon- trollen av berusningsmedel fungerar tillfredsställande. Däremot omhän- dertas en mängd andra föremål med motivet att de kan anses vara till men för vården eller störa ordningen vid hemmet. har föreslagit att omhändertagande av sådana föremål alltjämt skall vara fakultativ. Regeringen är dock av den uppfattningen att det bör finnas en skyldig- het att omhänderta också sådan egendom. Som redan har framhållits på annat håll är ett ingripande med tvång mot en enskild ett stort ingrepp i dennes integritet. Samhället har därigenom tagit på sig ett särskilt ansvar för vårdens kvalitet, och för att minimera inslag som kan inverka menligt på vården och dess genomförande. Det bör därför finnas en skyldighet att också omhänderta egendom som kan vara till men för vården eller störa ordningen vid hemmet. Det kan dock inte nog poängteras att insatser som innebär ett ingrepp i den personliga integriteten måste vara väl övervägda och väl motiverade. Ur ett rättssäkerhetsperspektiv är det därför synner- ligen viktigt att ett sådant omhändertagande dokumenteras, och framför allt, motiveras. Det är enligt regeringens uppfattning inte tillräckligt att anföra att ett föremål är till men för vården eller stör ordningen vid hemmet, om det inte motiveras på vilket sätt det omhänder- tagna föremålet kan inverka menligt på vården eller ordningen vid hem- met. Av undersökning, som relaterats ovan, framgår att LVM-hemmen som regel inte tycks ta ställning till om den omhän- dertagna egendomen omhändertas för att den kan anses vara till men för vården eller för att den stör ordningen vid hemmet. I ett fall har till exempel en nagelfil omhändertagits med motiveringen att den kunde vara till men för vården, vilket förefaller mindre troligt. Däremot är det mer sannolikt att den skulle kunna störa ordningen vid hemmet. SiS bör mot den bakgrunden se över rutinerna på området, och försäkra sig om att samtliga beslut om omhändertagande av egendom dokumenteras och motiveras ordentligt. I dokumentationen skall det framgå vad som har omhändertagits samt om det är fråga om föremål som inte skall för- Prop. 2004/05:123 verkas, när och hur de skall återlämnas till ägaren. Enligt regeringens mening har ovanstående argumentering avseende LVM bäring även på lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU). Den fakultativa bestämmelsen i 16 § LVU om omhändertagande av viss egendom, i huvudsak samma egendom som i 31 § LVM, bör i enlighet härmed göras obligatorisk. 7.4Befogenhet att fatta beslut Regeringens förslag: Föreståndarens beslutanderätt enligt lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall (LVM) och lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU) upp- hävs och i stället tillkommer beslutsbefogenheterna Statens institu- tionsstyrelse. och LVU-promemorians förslag: Överensstäm- mer med regeringens förslag. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser som yttrat sig tillstyrker förslagen. och Kristiansstads kommuner avstyrker med hänvis- ning till att besluten skall tas så nära missbrukaren som möjligt. Skälen för regeringens förslag: Bestämmelserna i 2427 §§ lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall (LVM) och 15 § lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU) att beslut skall fattas av föreståndaren torde enligt regeringens bedömning utgöra en rest från tiden innan (SiS) bildades och får numera anses vara otidsenligt. SiS och dess institutioner utgör en sam- manhållen myndighet. I likhet med vad som gäller beträffande lagen (1998:603) om verkställighet av sluten ungdomsvård (LSU) bör det vara SiS som myndighet som i lagtext pekas ut som beslutsfattande. Detta gäller såväl vid vård enligt lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall (LVM) och lagen (1990:52) med sär- skilda bestämmelser om vård av unga ( LVU). SiS bör i sin arbets- och delegationsordning reglera vem som har rätt att fatta beslut på myndig- hetens vägnar i olika frågor Förslaget innebär således inte att besluts- befogenheterna flyttas längre från verksamheten som några remiss- instanser har befarat Regeringens bedömning: Ingen ändring bör göras i bestämmelserna i lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall (LVM) och lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU) om överklagande i särskilda fall. och LVU-promemorians förslag: Alla beslut som fattas av i särskilda fall skall kunna över- klagas till länsrätt, både vad gäller LVM och LVU. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser som yttrat sig tillstyrker Prop. 2004/05:123 förslagen. och anser dock inte att utredningens jämförelse med LSU är relevant vad avser frekvens av överklagande, och befarar att kostnaderna för domstolarna kommer att öka. och Länsrätten i anser att rätten till muntlig förhandling bör övervägas för de nya måltyperna som följer av förslaget. Länsrätten i ifrågasätter vidare om i särskilda fall exkluderar beslut som fattats med stöd av allmänna ordningsregler och pekar på ett antal processuella frågor i anledning av LVU-promemo- rians förslag. Skälen för regeringens bedömning: I samband med beredningen av en skrivelse från (SiS) (S2002/5228/ST) angående vårdformen vård i enskildhet framhöll några remissinstanser att det är sakligt omotiverat med skillnaderna i möjligheterna att överklaga föreståndarbeslut i lagen (1998:603) om verkställighet av sluten ung- domsvård (LSU), lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU) och lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall (LVM). Alla beslut enligt LSU är överklagbara medan endast vissa upp- räknade beslut är överklagbara enligt 42 § LVU respektive 44 § LVM. Regeringen anser dock inte att jämförelsen mellan LSU å ena sidan och LVM och LVU å andra sidan är relevant, eftersom LVU och LVM är vårdlagar medan LSU vilar på straffrättslig grund. Mycket få fall av före- ståndarens beslut om vårdens upphörande och överflyttning till annan institution (25 § LVM) samt utövandet av särskilda befogenheter över- klagas till länsrätten. Under perioden 1998september 2002 över- klagades totalt 12 föreståndarbeslut enligt LVM, av vilka merparten avsåg tvångsvårdens upphörande. Regeringen, som inte har upplevt något uttalat krav på en ändring i rätten att överklaga beslut i enskilt fall, anser att nuvarande ordning fungerar väl. Några vägande skäl att göra ändringar i den finns därför inte. Regeringens bedömning: Det är väsentligt att tvångsvård enligt lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall (LVM) och lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga ( LVU) följs upp och utvärderas. Vården bör utvärderas utifrån sin funktion som en del i en sammanhållen vårdkedja och finansieras genom att Statens institutionsstyrelse (SiS) avsätter medel ur FoU-anslaget. Regeringens förslag: (SiS) skall genom sekretessbrytande bestämmelser i och LVU ges möjlighet att ta del av socialnämndens uppgifter om enskilda klienter efter avslutad tvångsvård för sin resultatuppföljning. och LVU-promemorians förslag: Överensstäm- mer med regeringens. Remissinstanserna: Flera remissinstanser, bl.a. i Öster- götland, BRÅ, och , till- tingsförbundet, och kommuner samt menar att uppföljning är viktig, men avstyrker en sekretessbrytande bestämmelse då en sådan innebär nya krav på insamling, registrering och lagring av uppgifter om enskilda. kommun anser det olämpligt att SiS både bekostar och utför utvärdering samt utövar tillsyn över den egna verksamheten. SoRAD, , och kommuner anser att ansvaret för tillsyn och utvärdering bör ligga på länsstyrelserna och . Länsrätten i anser att LVU-promemo- rians förslag är förhastat och ogenomtänkt. Skäl för regeringens förslag och bedömning: Begreppen utvärdering och uppföljning inom vården definieras i propositionen Hälsodata- och vårdregister (prop.1997/98:108), och refereras också till i Socialdataut- redningens betänkande Behandling av personuppgifter inom social- tjänsten (SOU 1999:109). Med utvärdering avses enligt prop. 1997/98:108 analys och värdering av kvalitet, effektivitet och resultat hos en verksamhet i förhållande till de mål som bestämts för denna. Utvärdering ställer krav på en vetenskapligt utformad undersökning med bästa möjliga design. Uppföljning avser att fortlöpande och regel- bundet mäta och beskriva behov, verksamheter och resursåtgång angivet i termer av till exempel behovstäckning, produktivitet och nyckeltal. Uppföljning syftar till att ge en översiktlig bild av verksamhetens utveckling och att fungera som signal för avvikelser som bör beaktas. Av såväl kvalitets-, legitimitets- som samhällsekonomiska skäl är det väsentligt att LVM-vården både följs upp och utvärderas. Gemensamt för uppföljning och utvärdering är att det skall ske med ett genusperspektiv, som bland annat innebär könsuppdelad statistik. revisorer har föreslagit (2002/03:RR9) att Statens insti- tutionsstyrelse (SiS) bör svara för utvärdering1, vilket även socialut- skottet har ställt sig bakom (bet. 2002/03:SoU13). Mot den bakgrunden har givit regeringen till känna att åtgärder bör vidtas när det gäller SiS möjligheter att inhämta personuppgifter från andra myn- digheter i uppföljningssyfte (bet. 2002/03:SoU13, rskr. 2002/03:171). revisorer motiverade sitt förslag med att förutsättningarna att följa upp vårdens resultat skulle förbättras om SiS kunde inhämta upp- gifter om individer efter avslutad vård från socialnämnd, vårdgivare som regleras av socialtjänstlagen samt andra relevanta myndigheter, som t.ex. . Det är viktigt att det kan genomföras vetenskap- liga utvärderingar för att säkerställa att det finns kunskap om LVM- och LVU-vårdens effekter. Sådana utvärderingar kan naturligtvis genomföras av olika aktörer, förutsatt att de har erforderlig vetenskaplig kompetens. I samband med att SiS tillskapades framhöll regeringen (prop. 1992/93:61 s. 26), att myndigheten bör ta initiativ till forskning inom området, hålla löpande kontakt med forskningen och forskarna och verka för forsk- ningsresultatens spridning och överföring till praktisk tillämpning. Myn- digheten bör inte själv bedriva forskningsverksamhet men följa nationell 1 revisorer och socialutskottet använder begreppet uppföljning men av sammanhanget framgår att man avser en vetenskapligt utformad utvärdering. och internationell forskning. Själva forskningsarbetet bör utföras av universitet och högskolor. I 2 § förordningen (1996:610) med instruktion för föreskrivs att institutionsstyrelsen skall svara för metodutveckling, forskning och utvecklingsarbete. Myndig- heten bedriver med andra ord ingen egen forskning, utan dess roll är att initiera och finansiera forskning. Vid SiS finns en särskild enhet som administrerar FoU-verksamheten. Dessutom finns ett vetenskapligt råd med uppgift att biträda i principiella frågor som rör forsknings- och utvecklingsarbete, samt granska och bedöma externa forskningsansök- ningar som finansieras av myndigheten. Det finns emellertid inga sär- skilda medel avsatta som avser utvärdering av vården enligt lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall (LVM) och lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU) och efterföljande insatser. SiS bör därför avsätta medel ur FoU-verksamheten för att utvärdera vården enligt LVM och LVU och efterföljande insatser. En kontinuerlig utvärdering av vården förutsätter att det finns möjlighet att inhämta registerdata avseende klienter från socialnämnden. Detta kan tillgodoses genom att statliga forskningsmyndigheter, som har fått medel från SiS för utvärderingsändamål, får ansöka hos socialnämnderna om att få ta del av sådana uppgifter (12 kap. 6 § socialtjänstlagen [2001:453], SoL). Regeringen vill också framhålla att har en viktig roll när det är fråga om att följa upp missbrukarvårdens alla delar, bland annat LVM-vården. Förutom behovet av kontinuerlig och utvecklad utvärdering av vården enligt LVM och LVU anser regeringen, i likhet med revi- sorer, att det är viktigt att stärka SiS´ egen verksamhetsuppföljning. En sådan uppföljning är nödvändig för att kvalitetssäkra verksamheten. Den uppföljning som genomförs av SiS utgår från ett dokumentations- system med strukturerade intervjuer (DOK) och annan öppen informa- tion. I detta ligger som påtalats ovan vissa metodproblem. Det kan vara svårt att få fram uppgifter om vilka insatser av olika slag som har vidtagits efter vårdens avslutande; personen i fråga kan vara svår att nå eller kan, trots tidigare medgivanden, motsätta sig fortsatt medverkan. Bortfallet är därför stort och motiverar enligt regeringens mening att SiS, genom sekretessbrytande bestämmelser i och LVU, får tillgång till viss sekretesskyddad information. Detta innebär dock inte att resultat- uppföljningen inte också i fortsättningen i första hand skall baseras på de öppna källor som finns, utan det är en möjlighet för SiS att få ett optimalt underlag för sin resultatuppföljning, i sådana fall då det saknas möjlighet att inhämta nödvändig information på annat sätt.