prop · GS0362 · 2005-03-01 00:00:00 — Den tredje förutsättningen för befrielse från skadeståndsskyldigheten är att hindret är sådant att ledningsinnehavaren inte skäligen kunde för- väntas ha räknat med det. Vilka händelser som i denna mening bör tas i beräkning beror i hög grad på omständigheterna i det enskilda fallet. finns risker som är ofta förekommande och typiska för verksamheten så Prop. 2004/05:62 att ledningsinnehavaren regelmässigt bör räkna med dem, medan andra händelser är så ovanliga och avlägsna att de inte behöver beaktas. Den fjärde förutsättningen är att ledningsinnehavaren inte skäligen kunde ha undvikit eller övervunnit hindrets följder. Att märka är att be- dömningen skall avse hindrets följder och inte hindret som sådant. I uttrycket skäligen kunde ha undvikit eller övervunnit ligger främst att det skall göras en bedömning av det ekonomiskt rimliga i att vidta åtgärder för att förhindra följderna av ett avbrott. Här kan hänvisas till prop. 1989/90:89 s. 89. En situation där frågan om ledningsinnehavaren skäligen kunde ha undvikit eller övervunnit följderna av hindret är att det finns alternativa möjligheter att förse konsumenten med gas. Finns sådana möjligheter torde dessa i regel behöva utnyttjas av ledningsinnehavaren för att denne skall undvika skadeståndsskyldighet. De fyra förutsättningarna som ställs upp i första stycket är inte fristå- ende från varandra. Tvärtom finns det ett nära samband mellan dem. I större eller mindre utsträckning griper de in i och täcker varandra. I andra stycket behandlas ledningsinnehavarens ansvar för avbrott som beror på tredje man. Bestämmelsen tar sikte på en tredje man som led- ningsinnehavaren har anlitat för underhålls- eller reparationsarbeten eller liknande arbeten. Det kan handla både om sådana fall som avses i 7 § första stycket och fall som inte förutsätter att överföringen av el avbryts. Beror avbrottet på tredje man, undgår ledningsinnehavaren skadestånds- skyldighet endast om både ledningsinnehavaren och tredje man skulle vara fria från skadeståndsskyldighet enligt principerna i första stycket. Bestämmelsen i andra stycket innebär en skärpning av det skade- ståndsansvar som följer av första stycket. Syftet är att säkerställa att led- ningsinnehavaren inte skall undgå skadeståndsansvar för att ha uppdragit till tredje man att utföra underhålls- och reparationsarbeten. I många fall leder dock redan första stycket till ett sådant resultat. 11 § Skadestånd enligt 810 §§ omfattar ersättning för utgifter och in- komstbortfall samt annan förlust på grund av avbrottet. Om skyldigheten att utge skadestånd skulle vara oskäligt betungande med hänsyn till den skadeståndsskyldiges ekonomiska förhållanden, kan skadeståndet jämkas efter vad som är skäligt. Vid bedömningen skall även beaktas föreliggande försäkringar och försäkringsmöjligheter, den skadeståndsskyldiges förutsättningar att förutse och hindra skadan samt andra särskilda omständigheter. Paragrafen behandlar skadeståndets omfattning och jämkning. Enligt första stycket omfattar skadeståndsskyldighet enligt 810 §§ er- sättning för utgifter och inkomstbortfall samt annan förlust på grund av avbrottet. Det motsvarar vad som gäller enligt bl.a. konsumentköplagen. Ett avbrott leder ofta till att konsumenten åsamkas utgifter av olika slag, t.ex. för att på olika sätt kompensera den uteblivna gasen. Rätten till ersättning för utgifter är givetvis begränsad till vad som framstår som skäligt med hänsyn till omständigheterna. Detta följer också av skyldig- heten att vidta skäliga åtgärder för att begränsa sin skada. får t.ex. inte välja ett onödigt dyrt transportsätt vid inköp av gasol i an- slutning till ett avbrott, om han lika gärna hade kunnat åka med allmänna kommunikationsmedel. Ett avbrott kan också leda till inkomstbortfall. En förlust av arbets- inkomst kan uppstå om konsumenten på grund av ett avbrott kommer för sent till sitt arbete eller måste vara borta från arbetet för att vidta åtgärder för att begränsa följderna av avbrottet. Uttrycket inkomst- bortfall tar sikte på såväl inkomst av anställning som inkomst av annat förvärvsarbete. Även i detta hänseende gäller givetvis att konsumenten är skyldig att begränsa sin förlust. Vid tvist är det konsumenten som har att styrka sin förlust, exempelvis genom intyg från arbetsgivaren. Konsumenten har slutligen rätt till ersättning även för annan förlust på grund av ett avbrott än sådana som nämns särskilt i paragrafen. Därmed avses huvudsakligen s.k. följdskador, t.ex. skador på livsmedel, hus- hållsmaskiner och hemelektronik, personskador eller allmänna förmö- genhetsskador. Ersättningens omfattning begränsas av vissa generella skadestånds- rättsliga principer. Enligt den s.k. adekvansregeln gäller att skadestånds- skyldigheten inte omfattar förluster som saknar adekvat orsakssamman- hang med avtalsbrottet. Mycket avlägsna, onormala och opåräkneliga följder av avtalsbrottet faller således utanför ersättningsskyldigheten. I andra stycket ges en möjlighet att jämka ett skadestånd. Bestämmel- sen är tillämplig i samtliga de situationer där ledningsinnehavare och leverantörer kan drabbas av skadeståndsansvar enligt detta kapitel. Jämkningsbestämmelsen har utformats med förebild i bestämmelserna i konsumentköplagen (1990:932) och konsumenttjänstlagen (1985:716). Se närmare överväganden i prop. 1984/85:110 s. 292 och prop. 1988/89:89 s. 139. Vad som anförs nedan är i huvudsak hämtat därifrån. Bestämmelsens undantagskaraktär markeras av att en förutsättning för jämkning är att skyldigheten att utge skadestånd är oskäligt betungande med hänsyn till den skadeståndsskyldiges ekonomiska förhållanden. Detta betyder i praktiken att skadeståndet, för att jämkning över huvud taget skall komma ifråga, i allmänhet måste uppgå till ett i och för sig ganska betydande belopp. För att ett skadestånd skall kunna betraktas som oskäligt betungande torde det vidare krävas att skadeståndet är av- sevärt större än vad som kan anses motsvara en normal skaderisk i led- ningsinnehavarens verksamhet. Ett skadestånd kan inte anses oskäligt betungande om skadeståndet täcks av en försäkring på den skadeståndsskyldiges sida. Jämkning bör i princip inte heller komma ifråga när den skadeståndsskyldige har under- låtit att teckna försäkring som hade kunnat täcka skadeståndet och som han i sin egenskap av näringsidkare borde ha tecknat. För att jämkning skall kunna ske enligt bestämmelsen är det inte till- räckligt att skadeståndet i och för sig är betydande, beloppsmässigt faller utanför ramen för det normala med hänsyn till verksamhetens art och inte täcks av en försäkring. Skadeståndet skall trots det inte jämkas, om det likväl kan bäras av den skadeståndsskyldige utan sådana uppoffringar som kan betecknas som oskäliga med hänsyn till hans ekonomiska för- hållanden i övrigt. Vid bedömningen av om skadeståndsskyldigheten är att betrakta som oskäligt betungande skall även andra särskilda omständigheter i det en- skilda fallet beaktas. Dessa utgör inte självständiga jämkningsgrunder utan omständigheter som, när skadeståndsskyldigheten är av sådan om- Prop. 2004/05:62 fattning att frågan om jämkning aktualiseras, kan inverka på oskälighets- bedömningen enligt bestämmelsen. Bland sådana omständigheter kan nämnas försäkringar och försäkringsmöjligheter på konsumentens sida. Vidare bör beaktas den skadeståndsskyldiges möjlighet att förutse och hindra skadan. Har konsumenten t.ex. gjort ledningsinnehavaren upp- märksam på en speciell skaderisk, och har han haft goda möjligheter att förebygga skadan, men underlåtit detta, är det omständigheter som talar mot jämkning. Även annat som gör att situationen avviker från det nor- mala och som därför kan tala för eller emot jämkning bör beaktas. Hit hör en sådan omständighet som den skadeståndsskyldiges möjlighet att vända sig emot någon annan. Om förutsättningarna för jämkning föreligger får jämkning ske efter vad som är skäligt. Jämkning skall endast ske i den utsträckning som behövs för att skadeståndet inte längre skall framstå som en oskälig belastning på den skadeståndsskyldige med hänsyn till hans ekonomiska Mot bakgrund av att verksamheten inom naturgasbranschen normalt bedrivs i någon form av juridisk person och de stränga krav som måste ställas i försäkringshänseende, torde jämkning kunna komma ifråga 12 § Konsumenten skall underrätta motparten om anspråk på ersättning från det att skadan inträffade. Gör konsumenten inte det, har konsumenten förlorat sin rätt till ersättning för den uppkomna skadan. Paragrafen innehåller en reklamationsregel. rätta motparten om ett anspråk på ersättning senast från det att skadan inträffade. Om så inte sker förlorar konsumenten rätten till Har konsumenten underrättat motparten om sitt anspråk inom tvåårsfristen gäller allmänna preskriptionsregler. Kapitlet saknar motsvarighet i gamla naturgaslagen. 1 § Den som har ansökt om koncession som avser byggande av en naturgasledning, en lagringsanläggning eller en förgasningsanläggning får, om den berörda ledningen eller anläggningen är av större omfattning, beviljas undantag från skyldigheterna enligt 3 kap. 2, 5, 6, 8 och 9 §§, 4 kap. 2, 5 och 6 §§ samt 6 och 7 kap. Detsamma gäller den som har ansökt om koncession som avser ett väsentligt utökande av kapaciteten i en befintlig sådan ledning eller Ett beslut om undantag enligt andra stycket får endast avse den ut- ökade kapaciteten i den berörda ledningen eller anläggningen. Paragrafen motsvarar 1 och 2 §§ i utredningens förslag. Innebörden av paragrafens bestämmelser är att den som investerar i ett nytt större infrastrukturprojekt inom naturgassektorn kan beviljas un- dantag från ett antal av lagens skyldigheter som annars åvilar konces- Prop. 2004/05:62 sionshavare. Undantagen avser främst skyldigheten att överföra naturgas för annans räkning. Om någon avser att göra en stor investering exem- pelvis i form av ett nytt naturgassystem måste han ha garantier för att systemet verkligen kommer att utnyttjas fullt ut. Därför tecknar investe- raren långsiktiga kontrakt om naturgasleveranser till olika kunder. Om investeraren inte tillåts göra detta utan bara får ägna sig åt överföring på det nya ledningssystemet har han inga garantier för att andra gasleve- rantörer kommer att teckna avtal om tillräckliga gasleveranser. Under sådana förhållanden skulle förmodligen inga större investeringar komma till stånd. De bestämmelser som ett undantag omfattar är följande. 3 kap. 2 § om att överföring av och handel med naturgas måste bedri- vas i skilda juridiska personer, 5 § om skyldighet att ansluta andra natur- gasanläggningar, 6 § om skyldighet att överföra naturgas för annans räk- ning, 8 § om inköp av naturgas för drift av systemet, 9 § om skyldighet att upprätta en övervakningsplan, 4 kap. 2 § om att lagring och förgas- ning av naturgas samt handel med naturgas måste bedrivas i skilda juri- diska personer, 5 § om skyldighet att lagra naturgas för annans räkning, 6 § om skyldighet att mata in naturgas som innehas av annan i en förgas- ningsanläggning samt bestämmelserna i 6 kap. om anslutningsavgifter och tariffer och 7 kap. om systemansvar och balansansvar. Som exempel på nya större infrastrukturprojekt kan nämnas helt nya naturgasnät som inte har samband med andra redan befintliga nät, sam- manlänkning av olika nationella naturgasnät samt stora lagrings- och förgasningsanläggningar. Denna huvudregel ges i första stycket. En förutsättning för att frågan om undantag skall kunna prövas är, som framgår av lagtexten, att sökan- den har ansökt om koncession. I praktiken kommer nog de två ansök- ningarna att samordnas och ges in . Det är ingenting som hind- rar att de två frågorna avgörs . Enligt andra stycket kan ett sådant undantag också beviljas den som gör en väsentlig utvidgning av kapaciteten vid en sådan anläggning. Enligt tredje stycket får ett sådant undantag bara avse den utökade kapaciteten. 2 § Ett undantag enligt 1 § får beviljas bara om a)investeringen stärker konkurrensen vad gäller gasförsörjningen samt ökar försörjningstryggheten, b)den risk som är förenad med investeringen är sådan att investeringen inte blir av om undantaget inte beviljas, c)den eller de berörda anläggningarna kommer att innehas av en juri- disk person som inte innehar befintliga naturgasanläggningar, d)avgifter tas ut endast av användarna av de nya anläggningarna, och e)ett beviljat undantag inte kommer att skada konkurrensen eller en ekonomiskt effektivt fungerande inre marknad för naturgas eller hindra de anläggningar, till vilka den eller de nya anläggningarna skall anslutas, från att fungera ekonomiskt effektivt. Föreskriften i första stycket c gäller inte i sådana fall som avses i 1 § andra stycket. I paragrafen, som motsvarar 3 § i utredningens förslag, anges i första stycket de förutsättningar som skall föreligga för att ett undantag skall få beviljas. Det bör uppmärksammas att samtliga förutsättningar måste föreligga. Förutsättningen i punkten a syftar på konkurrens och försörjnings- trygghet på nationell nivå och alltså inte bara i den region där invester- ingen skall företas. Vad gäller förutsättningen i punkten c bör uppmärksammas att inneha- vet av anläggningen är det relevanta kriteriet och inte äganderätten till anläggningen. Med innehavare av anläggningen avses det företag som svarar för driften av anläggningen. Det är inte alltid ägaren som har detta ansvar utan anläggningen är ibland utarrenderad till ett annat företag. Detta förekommer främst inom koncerner. Koncession beviljas alltid den som svarar för driften vid anläggningen, dvs. Bestämmelsen i punkten d innebär att avgifterna för att använda den nya anläggningen bara får belasta kunderna vid just den anläggningen. Det får alltså inte ske någon övervältring av avgifter på kunder vid andra anläggningar inom koncernen. Punkten e innehåller två bestämmelser. Den första säger att ett undan- tag inte får skada konkurrensen på den inre marknaden och inte heller medföra skada, vad avser marknadens förmåga att fungera effektivt. Med hänsyn till den mycket begränsade omfattningen av den svenska natur- gasmarknaden i förhållande till hela den inre marknaden för naturgas torde sådan skada knappast uppstå om ett undantag beviljas för ett svenskt infrastrukturprojekt. Den andra bestämmelsen innebär att ett un- dantag inte får hindra de anläggningar till vilken den aktuella infrastruk- turen ansluts från att fungera effektivt. I andra stycket ges en undantagsbestämmelse. Om ansökan om un- dantag avser en utökning av kapaciteten vid en redan befintlig anlägg- ning gäller inte kravet på skilda juridiska personer enligt punkten c. Det är inte rimligt att kräva att den utökade kapaciteten skall innehas av någon annan. 3 § Ett beviljat undantag enligt 1 § skall avse en viss bestämd tid. Ett beslut om undantag skall förenas med de villkor som behövs för att säkerställa att kraven i 2 § uppfylls. I ett beslut om undantag skall det anges att det kan komma att ändras eller upphävas av Europeiska gemenskapernas kommission. Paragrafen motsvarar 4 § i utredningens förslag. I första stycket anges att ett beviljat undantag skall gälla en viss bestämd tid. Denna tid får baseras på en avvägning mellan den tid som investeringen behöver skydd och den tid som undantaget kan gälla utan att skador uppstår på konkurrensen på marknaden. 4 § Ärenden om undantag enligt 1 § prövas av regeringen efter ansö- skall utreda ärenden som anges i första stycket och därefter, med eget yttrande, överlämna ärendet till regeringens pröv- skall därvid offentliggöra sitt yttrande. Ärenden om undantag enligt detta kapitel prövas av regeringen. i de allra flesta fall vara lämpligt att dessa ärenden prövas i samband med ärendet om koncession. Vad gäller kravet på offentliggörande i sista meningen räcker det inte med att yttrandet blir offentligt när det överlämnas till regeringen. måste aktivt göras offentligt, t.ex. genom att tillsynsmyndigheten lägger ut det på sin webbplats. 5 § Ett beslut om undantag skall av regeringen utan dröjsmål anmälas till Europeiska gemenskapernas kommission. 6 § Regeringen får meddela ytterligare föreskrifter som rör handlägg- ning av ansökan om undantag enligt 1 §. Kapitlet motsvarar 6 kap. med tillägg av nya 4 §. 1 § Tillsynen över efterlevnaden av denna lag och av föreskrifter och villkor som har meddelats med stöd av lagen utövas av tillsynsmyndig- Tillsynen omfattar inte efterlevnaden av bestämmelserna i 7 kap. med undantag för 5 och 6 §§ samt av bestämmelserna i 5 och 8 kap. Första stycket är oförändrat i förhållande till gamla naturgaslagen med bortseende från en redaktionell ändring. Den viktigaste delen i tillsynen gäller de bestämmelser som syftar till att öppna gasmarknaden för konkurrens, nämligen ledningsinnehavarnas anslutnings- och överföringsskyldighet, skyldigheten att ha skäliga över- föringstariffer samt redovisningsskyldigheten. nen de föreskrifter och villkor som gäller inom ramen för koncessionerna. Som framgår av 2 kap. 9 § andra stycket skall en koncession förses med de villkor som behövs bl.a. av säkerhetsskäl. att dessa villkor fastställs efter samråd med . Vad gäller tillsynen beträffande dessa villkor sker den inte inom ramen Naturgas är en brandfarlig gas och omfattas därmed av bestämmelserna i lagen (1988:868) om brandfarliga och explosiva varor. Enligt 16 § den lagen utövas den centrala tillsynen av Statens räddnings- verk och den lokala tillsynen av den eller de kommunala nämnder som svarar för räddningstjänsten. Bestämmelserna i andra stycket saknar motsvarighet i gamla natur- gaslagen. De är utformade efter mönster från motsvarande bestämmelser i ellagen (1997:857) och innebär att vissa bestämmelser i naturgaslagen undantas från tillsynsmyndighetens tillsyn enligt följande. I 5 kap. ges vissa bestämmelser om kommunala naturgasföretag. I 1 § anges att sådana företag, under vissa förutsättningar, får bedriva handel med naturgas samt, i viss utsträckning, överföringsverksamhet med frångående av den s.k. lokaliseringsprincipen. Eftersom denna bestäm- melse inte ställer några krav på de kommunala företagen utan bara ger dessa en möjlighet kräver bestämmelsen av naturliga skäl ingen tillsyn. I 2 § anges att om ett kommunalt naturgasföretag bedriver handel med naturgas skall verksamheten drivas på affärsmässig grund och redovisas särskilt. Dessa bestämmelser ställer krav på företagen och är därför av den karaktären att de kan kräva tillsyn. Om ett kommunalt företag inte driver verksamheten på affärsmässig grund, t.ex. genom underprissättning, skadar det konkurrensen på den konkurrensutsatta delen av gasmarknaden. Det kan därmed vara ett brott mot konkurrenslagens bestämmelser. Efterlevnaden av dessa bestämmel- ser står redan under tillsyn av och någon ytterligare tillsyn från tillsynsmyndighetens sida är därför inte nödvändig. Syftet med kravet att verksamheten skall redovisas särskilt är att för- hindra att den affärsmässiga verksamheten subventioneras med kommu- nala medel. Om sådan subventionering sker skadar det konkurrensen på den konkurrensutsatta delen av gasmarknaden och faller därmed inom tillsynsansvar. Dessutom kan det innebära att be- stämmelserna om användning av kommunens medel inte följs. Därmed blir det en fråga för kommunens revisorer. I ingetdera fallen finns det något behov av ytterligare tillsyn från tillsynsmyndighetens sida. Ett antal skyldigheter för gasleverantörer införs nu i 7 kap. Gasleve- rantörerna verkar dock på en öppen, avreglerad marknad. Därför har det inte införts några offentligrättsliga sanktioner mot den gasleverantör som inte fullgör sina skyldigheter. Eventuella tvister som uppstår på grund av att en gasleverantör inte fullgör sina skyldigheter får därför lösas på sed- vanlig civilrättslig väg, ytterst i allmän domstol. Dessa bestämmelser omfattas därför inte av tillsynen. I 7 kap. finns även ett antal bestämmelser som gäller den systemansva- riga myndigheten. Något behov av tillsyn finns inte vad gäller huvudde- len av den systemansvariga myndighetens verksamhet. Undantag från detta gäller dock bestämmelsen i 5 § att villkoren i balansavtalen skall vara objektiva och icke-diskriminerande och bestämmelsen i 6 § att vill- koren i balansavtalen skall offentliggöras och att skriftlig uppgift om villkoren skall lämnas på begäran. Med undantag för nämnda två para- grafer är alltså bestämmelserna i 7 kap. undantagna från tillsynen. I 8 kap. finns ett antal bestämmelser som reglerar rätten för en led- ningsinnehavare att avbryta överföringen av gas till en konsument om denne gör sig skyldig till avtalsbrott. Bestämmelserna reglerar alltså för- hållandet mellan två enskilda parter. Om det uppstår tvist mellan parterna om tillämpningen av bestämmelserna kan tvisten prövas vid allmän dom- stol. Bestämmelserna är alltså av sådan natur att det inte föreligger något behov av tillsyn. 2 § har rätt att på begäran få de upplysningar och ta del av de handlingar som behövs för tillsynen. I paragrafen regleras tillsynsmyndighetens befogenheter närmare. Första stycket är oförändrat i förhållande till gamla naturgaslagen. I den lagen fanns i andra stycket en föreskrift att en begäran fick förenas med vite. Den föreskriften har tagits bort eftersom det framgår av 3 § att ett föreläggande får förenas med vite. 3 § får meddela de förelägganden som behövs för att trygga efterlevnaden av de föreskrifter och villkor som omfattas av tillsynen. Ett föreläggande får förenas med vite. Paragrafen är oförändrad i förhållande till gamla naturgaslagen. Paragra- fen anger tillsynsmyndighetens grundläggande befogenhet för att åstad- komma rättelse, nämligen förelägganden. Förelägganden får alltid för- enas med vite. Bestämmelser om viten finns i lagen (1985:206) om viten. Befogenheten att utfärda föreläggande, eventuellt i förening med vite, omfattar även den situation som regleras i 6 §. Ett företag som inte läm- nar in föreskrivna redovisningshandlingar eller revisorsintyg skall enligt nämnda paragraf betala förseningsavgift. Närmare föreskrifter om förse- ningsavgift ges i 712 §§. Om ett företag inte har uppfyllt sina skyldig- heter sedan möjligheterna att besluta om förseningsavgift har uttömts har alltså tillsynsmyndigheten möjlighet att förelägga företaget, eventuellt i förening med vite, att fullgöra sina skyldigheter. Dessa skyldigheter är grundläggande för gasmarknadens funktion, var- för tillsynsmyndigheten måste kunna använda alla möjligheter att åstad- komma rättelse. Om inte ett vitesföreläggande kan åstadkomma rättelse återstår bara att återkalla koncessionen. Denna sista möjlighet gäller dock bara gentemot innehavare av transmissionsledningar, lagringsanlägg- ningar och förgasningsanläggningar. Distributionsledningar omfattas där- emot inte av koncessionskravet. 4 § Om tillsynsmyndigheten får in en anmälan mot ett naturgasföretag med påstående att företagets anslutningsavgift eller tariff för överföring, lagring eller tillträde till förgasningsanläggning inte är objektiv eller icke- diskriminerande, skall tillsynsmyndigheten fatta beslut i ärendet från det att anmälan kom in till myndigheten. Detsamma gäller vid anmälan mot den systemansvariga myndigheten med påstående att dess balansavtal inte är objektiva eller icke-diskriminerande. Om myndigheten behöver ytterligare tid för att avgöra ärendet får till- synsmyndigheten förlänga tiden eller, om sökanden medger det, med den ytterligare tid som kan behövas för att ärendet skall kunna avgöras. Paragrafen saknar motsvarighet i gamla naturgaslagen. Som framgår av tidigare paragrafer skall de metoder som har använts för att utforma tariffer och balansavtal vara objektiva och icke-diskrimi- Innan tariffen börjar tillämpas och balansavtal ingås skall dessa Prop. 2004/05:62 metoder godkännas av tillsynsmyndigheten. Om någon är missnöjd med ett beslut om godkännande får han överklaga beslutet. Den aktuella para- grafen blir därvid inte tillämplig.