prop · GS0357 · 2005-02-15 00:00:00 — Ett beslut om företagsrekonstruktion och om ackordsförhandling eller om att en företagsrekonstruktion skall upphöra tillämpas , om inte annat bestämts av rätten. Detsamma gäller beslut att utse eller entlediga en rekonstruktör (4 kap. 10 §). Ett beslut om företagsrekonstruktion kan överklagas. Beslut som fattas under en företagsrekonstruktion kan som huvudregel överklagas för sig (4 kap. 11 §). Om en arbetsgivare inte rätteligen kan betala sina skulder vart efter de förfaller och denna oförmåga inte är tillfällig anses arbetsgivaren vara på En arbetsgivare som är på obestånd skall efter egen eller borgenärs ansökan försättas i konkurs (1 kap. 2 § konkurslagen). tingsrättens beslut om konkurs påbörjas arbetet med att avveckla verk- Tillgångar skall fördelas mellan olika fordringsägare och genom konkursbeslutet aktualiseras bestämmelserna i förmånsrättslagen Prop. 2004/05:57 (1970:979) som reglerar företrädesordningen mellan olika fordringar. trädde ändringar i förmånsrättslagen i kraft vilka bl.a. rör löneförmånsrätten (prop. 2002/03:49, bet. 2002/03:LU17, rskr. 2002/03:22). Löneförmånsrätten regleras i 12 och 13 §§ förmånsrättslagen. För- månsrätten omfattar fordran på lön eller någon annan ersättning på grund av anställning. Det kan vara frågan om tidlön, uppsägningslön, övertids- ersättning, semesterlön och semesterersättning, provision, ackordslön, traktamente m.m. Lönebegreppet är således vidsträckt. Ett grund- läggande krav är att lönefordringar som skall göras gällande i konkursen måste vara skäliga (5 kap. 2 § första stycket konkurslagen). Förmåns- rätten är begränsad både och till belopp. Förmånsrätten omfattar, som huvudregel, lönefordringar vilka har intjänats före det att konkursansökningen kom in till rätten och efter konkurs- beslutet. I de fall en lönefordran skall bestämmas enligt särskild beräk- ningsgrund är fordringen förmånsberättigad om den förfallit till betalning innan konkursansökningen gjordes till tingsrätten. Härutöver finns ytterligare undantag från att lönefordringar skall vara intjänade före det att konkursansökningen kom in till rätten, t.ex. om arbetstagaren inte har kunnat nå arbetsgivaren med en upp- maning enligt 2 kap. 9 § konkurslagen då i stället den som bedöms skälig gäller, eller när lönefordringarna före en konkurs varit föremål för tvist. Fordran på uppsägningslön omfattas av förmånsrätt, dock längst för uppsägningstid som följer av 11 § lagen (1982:80) om anställningsskydd. Uppsägningslön för tid under vilken arbetstagaren inte utför arbete för konkursgäldenären eller någon annan och inte heller driver egen rörelse omfattas av förmånsrätt endast om arbetstagaren kan visa att han har anmält sig hos offentlig arbetsförmedling som arbetssökande. Under uppsägningstid omfattar förmånsrätten endast lön eller ersättning som överstiger den inkomst som arbetstagaren, lönen eller ersättningen avser, har haft av egen rörelse eller har förvärvat eller borde ha kunnat förvärva i en annan anställning. Med uppsägningslön skall jämställas aktivitetsstöd som lämnas till den som deltar i ett arbets- marknadspolitiskt program, i den mån stödet avser som lönen eller ersättningen och arbetstagaren har blivit berättigad till stödet efter uppsägningen. infördes en övre beloppsgräns för förmånsrätt som avser lön eller annan ersättning på grund av anställningen. Förmånsrätten kan omfatta motsvarande högst tio gånger det prisbasbelopp som gäller vid konkursbeslutet enligt lagen (1962:381) om allmän försäkring, (12 a § förmånsrättslagen). En arbetstagare saknar förmånsrätt för sin lönefordran om han själv eller tillsammans med en nära anhörig äger en väsentlig andel av före- taget och har ett betydande inflytande över dess verksamhet (12 § sjätte stycket förmånsrättslagen). En förutsättning för att arbetstagarens förmånsrätt skall vara värd något i en konkurs och att han eller hon skall få betalt för sina lönefordringar är att det finns tillräckligt med behållning i konkursboet. Andra förmåns- rätter har högre prioritet än löneförmånsrätten vilket kan leda till att det saknas tillgångar som räcker till betalning av utestående lönefordringar. Löneförmånsrätten har därför kombinerats med ett garantisystem enligt lönegarantilagen (1992:497). Genom lönegarantin har staten förbundit sig att ersätta vissa av arbetstagarens fordringar vid arbetsgivarens konkurs. Staten övertar arbetstagarens lönefordran med den förmånsrätt som arbetstagaren har i konkursen (28 §). Arbetstagaren har alltså rätt att få viss ersättning för lönefordringar vid arbetsgivarens konkurs, även om det inte finns tillräckligt med tillgångar hos konkursgäldenären som kan tas i anspråk för betalning av hans eller hennes lönefordringar. I den mån det finns medel som räcker till betalning av lönefordringar innebär löne- garantin ett snabbare sätt för arbetstagaren att få sin fordran betald. För utbetald lönegaranti har staten rätt att göra gällande fordringen i konkursen med detta belopp. Även lönegarantilagen har ändrats. Ändringarna trädde i kraft (prop. 2002/03:49, bet. 2002/03:LU17, rskr. 2002/03:22). Lönegaranti utgår för arbetstagarens fordran på lön eller annan ersätt- ning. Till att börja med utgår betalning för fordringar vilka är förenade med förmånsrätt enligt 12 § förmånsrättslagen. Det innebär att löne- garantin, som huvudregel, omfattar fordringar som har intjänats före det att konkursansökningen kom in till tingsrätten och efter konkursbeslutet (7 § första stycket). För tiden därefter före- ligger ingen förmånsrätt. Lönegaranti lämnas dock för uppsägningslön även för tid från konkursbeslutet (7 § andra stycket). Lönegaranti utgår för uppsägningslön under förutsättning att arbets- tagaren inte längre utför arbete åt konkursgäldenären eller konkursboet samt att arbetstagaren står till arbetsmarknadens förfogande genom att vara inskriven vid den offentliga arbetsförmedlingen. Om arbetstagaren uppbär lön från annat håll eller skulle kunna uppbära sådan lön så skall detta beaktas vid bestämmandet av lönegarantiersättningen (7 § tredje stycket). Om arbetstagaren emellertid fortsätter att utföra arbete efter beslutet om konkurs genom att konkursboet inträder i anställningsavtalet eller nyttjar arbetskraften under arbetstagarens upp- sägningstid skall lön för detta arbete betalas av konkursboet (5 kap. 18 § konkurslagen). Lönegaranti utgår alltså inte. Liksom förmånsrätten är lönegarantin begränsad i både tid och belopp. Lönegaranti kan utgå för en sammanlagd tid och varje arbetstagare kan erhålla ett sammanlagt belopp om högst fyra pris- basbelopp, dvs. (9 §). För semesterlön, semesterersättning och pension finns särskilda bestämmelser om löne- garantins omfattning. Rådets direktiv /987/EEG av om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning om skydd för arbetstagarna vid arbets- givarens insolvens behandlar arbetstagares rätt till lönegaranti. Löne- garantidirektivet är tillämpligt på arbetstagares fordringar på grund av anställningsavtal eller anställningsförhållanden gentemot arbetsgivare som är att anse som insolventa (artikel 1). Av direktivet framgår att en arbetsgivare skall anses som insolvent när en ansökan inlämnats om att, i enlighet med nationell rätt, inleda ett förfarande som innebär att arbets- givarens tillgångar tas i anspråk för att kollektivt tillgodose borgenärer- nas fordringar och som gör det möjligt att ta hänsyn till arbetstagarnas fordringar på grund av anställningsavtalet eller anställnings- förhållandena. Alternativt kan utgångspunkten vara när behörig myndig- het fattat beslut om att inleda förfarandet (artikel 2). Direktivet är ett s.k. minimidirektiv vilket innebär att det inte påverkar medlemsstaternas rätt att tillämpa eller utfärda lagar eller andra författningar som är mer gynn- samma för arbetstagarna (artikel 9). Direktivet har ändrats genom och rådets direktiv /74/EG av om ändring i rådets direktiv /987/EEG om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning om skydd för arbetstagarna vid arbetsgivarens insolvens.6 I ändringsdirektivet före- skrivs i ingressen bl.a. att medlemsstaterna för att säkerställa ett rättvist skydd för arbetstagarna bör anpassa definitionen av insolvens till utveck- lingen av lagstiftningen i medlemsstaterna och med begreppet avse även andra insolvensförfaranden än förfaranden som syftar till att bolagets tillgångar likvideras. I syfte att fastställa garantiinstitutionernas betalningsskyldighet bör medlemsstaterna i detta sammanhang ha möj- lighet att föreskriva att en insolvenssituation som leder till flera insol- vensförfaranden skall hanteras som om det gällde ett enda insolvens- förfarande (punkt 5). I ändringsdirektivet har definitionen av begreppet insolvens blivit bearbetad. Där framgår att en arbetsgivare anses vara insolvent när en ansökan har inlämnats om att inleda ett kollektivt för- farande eller behörig myndighet fattat beslut om att inleda förfarandet vilken grundas på arbetsgivarens insolvens i enlighet med nationell rätt och som innebär att arbetsgivarens tillgångar helt eller delvis tas i anspråk och att en förvaltare eller en person som utövar en liknande funktion utses (artikel 2). Ändringsdirektivet skall vara genomfört . I artikel 87 (1) i EG-fördraget föreskrivs ett generellt förbud mot statligt stöd till näringsidkare. Förbudet mot statligt stöd gäller oavsett vilken form stödet antar, om stödet snedvrider eller hotar att snedvrida konkur- rensen och detta påverkar handeln mellan medlemsstaterna. Statsstöd kan dock under vissa förutsättningar tillåtas efter granskning av kommissio- 6 EGT L 270, 8.10.2002, s. 10 (Celex 32002L0074). Granskningen kan avse antingen en generell ordning eller stöd- Prop. 2004/05:57 åtgärder i enskilda fall. Kommissionen har utfärdat riktlinjer för tillämpningen av statsstöds- reglerna. Enligt de tidigare riktlinjerna för statligt stöd till undsättning och omstrukturering av företag i svårigheter7 ansågs en social skyddslag- stiftning som riktar sig till arbetstagare över huvud taget inte falla in under bestämmelserna i artikel 87 (1) under förutsättning att det var fråga om generella, ickeselektiva och ickediskriminerande regler. I de sedermera reviderade riktlinjerna8 behandlas mer detaljerat frågan om stöd som är avsett att täcka sådana sociala kostnader som en omstrukturering av ett företag medför. Av riktlinjerna framgår att det är tillåtet med allmänna socialförsäkringssystem och allmänna ordningar för social trygghet enligt vilka vissa ersättningar betalas direkt till den fri- ställda personalen utan inblandning av företaget. Detta anses således inte utgöra statligt stöd. I det s.k. Tubacexmålet prövades förhållandet mellan lönegaranti- direktivet och statsstödsreglerna.9 Kommissionen uttalade att den spanska lönegarantiinstitutionen hade en allmän och objektiv skyldighet grundad på lönegarantidirektivet att betala ut arbetstagares löner och överta deras fordringar på arbetsgivaren. Detta ingripande utgjorde enligt kommissionen inte något statligt stöd eftersom det inte uteslutande avsåg en särskild kategori av företag. Vad som däremot ifrågasattes i målet var villkoren för arbetsgivarens återbetalning till Fogasa. Domstolen konstaterade att den ränta som belöpte på de aktuella fordringarna var lägre än de marknadsmässiga räntesatserna och att åter- betalningsvillkoren således var förmånligare än vad de skulle ha varit i förhållande till en privat borgenär. Just räntevillkoren ansågs därför vara oförenliga med artikel 92 (nuvarande artikel 87) i EG-fördraget. 5 Behovet av förändring En näringsidkare som får ekonomiska problem och blir insolvent kan försättas i konkurs. Konkurs utesluter dock inte att verksamheten drivs vidare utan det är vanligt att verksamheten rekonstrueras inom ramen för konkursen genom att tillgångarna hålls samman hos en och samma köpare. En konkurs kan givetvis också leda till att verksamheten av- 7Meddelande från kommissionen Gemensamma riktlinjer för statligt stöd till undsättning och omstrukturering av företag i svårigheter (EGT C 368, 23.12.1994, s. 12, Celex 31994Y1223/02). 8Gemenskapens riktlinjer för statligt stöd till undsättning och omstrukturering av företag i svårigheter (EGT C 288, 9.10.1999, s. 2, Celex 31999Y1009/01). 9Mål C-342/96, /kommissionen, dom . 1999 s. I-02459 (Celex 61996J0342). Om ett företag har betalningssvårigheter kan det dock finnas anledning att överväga en ackordslösning. Borgenärerna kan frivilligt gå med på att göra eftergifter så att gäldenären kan fortsätta sin verksamhet. Vid offentligt ackord enligt lagen om företagsrekonstruktion kan efter- gifter för borgenärerna även beslutas tvångsvis efter beslut av en kvalifi- cerad majoritet av de oprioriterade borgenärerna. Förmånsberättigade borgenärer står utanför ackordsförhandlingen och påverkas inte av ackordsbeslutet. Valet mellan frivilliga underhandsuppgörelser, rekonstruktion enligt lagen om företagsrekonstruktion och indirekt rekonstruktion av verksam- heten genom konkurs är dock beroende av flera olika faktorer. Orsaken till betalningssvårigheten och ägarnas benägenhet att förändra verksam- heten spelar in. beror ett företags betalningssvårigheter på över- gående problem, t.ex. en konjunkturnedgång. De ekonomiska svårig- heterna kan också bero på att gäldenären har överskattat lönsamheten och tagit på sig en för stor skuldbörda eller på att verksamheten har bedrivits irrationellt. Om affärsidén är bärande och ägarna beredda till rationella beslut, är det oftast bäst att rörelsen inte avvecklas. Beror däremot ett företags insolvens på att affärsidén inte håller, är det naturligt att rörelsen avvecklas och att tillgångarna överförs till andra. I det fallet är konkurs med utförsäljning som regel det bästa. Det som från borgenärssynpunkt främst talar för att en rekonstruktion av en livskraftig verksamhet sker med bibehållen juridisk person är att gäldenären då kan behålla för- månliga avtal, t.ex. agentur- och licensavtal, vilka ju inte utan motpartens samtycke kan överlåtas på en ny part. När sådana avtal är de väsent- ligaste rörelsetillgångarna, finns det således normalt anledning att undvika konkurs. Värdeförlusten brukar också allmänt sett bli högre vid konkurs än vid rekonstruktion enligt lagen om företagsrekonstruktion. Det finns ofta en risk för att tillgångarna säljs till underpris i samband med en konkurs. Dessutom är ett konkursförfarande vanligen mer omständligt och tar än ett rekonstruktionsförfarande utom konkurs. Tillgångarna måste säljas och likviden fördelas bland borge- närerna genom ett särskilt utdelningsförfarande. Utformningen av lagstiftningen om förmånsrätt, lönegaranti och behandlingen av gäldenärens avtal i insolvensförfaranden påverkar i hög grad gäldenärers och borgenärers val av åtgärd när ett företag har betal- ningssvårigheter. Det finns en påtaglig risk för att konkurs väljs framför företagsrekonstruktion när ett företag skall rekonstrueras bl.a. av den anledningen att en rekonstruktion genom konkurs i viss mån kunnat finansieras med lönegarantimedel. Detta leder till att saneringen av verksamheter inleds . Det är således betydelse- fullt att lagstiftningen är effektiv och välbalanserad så att frågan om insolvenshantering inte väcks för sent utan valet lättare kan grundas på en bedömning av lönsamhet och framtidsutsikter och inte på ovid- kommande hänsyn som kan snedvrida ställningstagandet. Ett övergripande syfte med förändringarna av förmånsrätten vid konkurs, vilka trädde i kraft , är att förbättra förutsätt- ningarna för rekonstruktion av företag (prop. 2002/03:49). för- månsrättsregler ansågs nämligen bidra till att företagsrekonstruktioner påbörjades . I propositionen uttryckte regeringen vikten av att sträva efter neutralitet mellan insolvensförfarandena konkurs och före- En lyckad företagsrekonstruktion kan ofta innebära Prop. 2004/05:57 att arbetstillfällen räddas och att byte av arbetsgivare undviks vilket får till följd att anställningsavtalen, till skillnad mot vad som gäller vid konkurs, alltjämt har fortsatt giltighet vilket i de flesta fall torde vara till fördel för den som är anställd. Vid konkurs kommer arbetstagaren att bli uppsagd med den följden att han eller hon blir utan arbete eftersom arbetsgivarens verksamhet kommer att avvecklas. I de fall en verksamhet övergår till en annan arbetsgivare i samband med konkurs följer av 6 b § lagen (1982:80) om anställningsskydd att rättigheter och skyldigheter som följer av ett anställningsavtal inte övergår till en ny arbetsgivare. Om en verksamhet som har tillfälliga problem bedöms vara livskraftig är det viktigt att ett rekonstruktionsförsök inte inleds . Ett sent agerande leder ofta till värdeförstöring och att arbetstillfällen går om intet. Det är således viktigt att förutsättningarna för att en utsatt verk- samhet skall genomgå företagsrekonstruktion i stället för konkurs fram- står som bättre när en verksamhet bedöms kunna ha framgång med en rekonstruktion. Det finns en risk för att de effekter som förväntats av ändringarna i förmånsrättslagen, vilka trädde i kraft /2004, uteblir om inte lönegarantireglerna ändras. Regeringen anser att skillnaderna mellan de två förfarandena konkurs och företags- rekonstruktion bör minskas ytterligare. Regleringen av de skillnader som föreligger mellan en företagsrekonstruktion och en konkurs när det gäller löneskyddet behöver därför ändras. 6 Ändringar i lönegarantilagen 6.1Införande av lönegaranti vid företagsrekonstruktion Regeringens förslag: Statlig lönegaranti för betalning av arbets- tagares fordran införs även för det fall arbetsgivaren är föremål för företagsrekonstruktion. Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: En majoritet av remissinstanserna tillstyrker eller lämnar förslaget utan invändningar. i (LO) tillstyrker förslaget som en provisorisk lösning i avvaktan på en föränd- rad insolvenshantering. Även () tillstyrker förslaget under rådande förhållanden och ser löne- garanti vid företagsrekonstruktion som ett provisorium i avvaktan på en mer genomgripande reform som rör ett samlat insolvensförfarande. Skälen för regeringens förslag Lönegaranti även vid företagsrekonstruktion Som regeringen redan anfört (avsnitt 5) finns det anledning att ytterligare öka neutraliteten mellan insolvensförfarandena konkurs och företags- rekonstruktion. Ett steg i den riktningen är att införa lönegaranti även vid företagsrekonstruktion. LO och TCO har anfört principiellt kritiska syn- punkter på att lönegaranti skall kunna utgå även vid företags- rekonstruktion. De anser emellertid att förslaget kan genomföras som en övergångslösning under förutsättning att gällande insolvensregler ses över i syfte att införa ett samlat insolvensförfarande. Regeringen vill med anledning av detta framhålla följande. En utökad rätt till lönegaranti för- väntas bidra till att underlätta för företag att genomföra företags- rekonstruktioner i stället för att behöva försättas i konkurs. Lönegaranti vid företagsrekonstruktion skulle också utgöra en av flera förändringar, däribland redan beslutade förändringar av förmånsrättsordningen, som tillsammans kan förväntas leda till att färre konkurser inträffar. Genom att färre verksamheter avvecklas borde möjligheten öka för att fler arbetstillfällen kan räddas. För att uppnå den helhet som är syftet med reformeringen av förmånsrättsordningen är det som regeringen konstate- rat nödvändigt att förutsättningarna för företagsrekonstruktion under- lättas. Genom en ökad neutralitet mellan konkurs och företags- rekonstruktion kan valet av förfarande ske snarare efter vad som är mest lämpligt i varje enskilt fall med hänsyn till det aktuella företagets struktur, den bransch det är verksamt i och det enskilda företagets art av svårigheter, än att valet påverkas av ovidkommande hänsyn som t.ex. förekomsten av lönegaranti. Regeringen avser att tillsätta en utredning som bl.a. skall få i uppdrag att utreda möjligheterna att sammanföra konkurs och företags- rekonstruktion till ett samlat insolvensförfarande. I sammanhanget kan nämnas att Lagrådet i sitt yttrande anfört att ett flertal paragrafer i löne- garantilagen är tvetydiga eller i vart fall svårförståeliga. Lagrådet har i anslutning till detta påpekande beklagat att lagen inte gjorts till föremål för en mer genomgripande omarbetning. Regeringen, som tar fasta på Lagrådets påpekande, skall överväga formerna för det fortsatta arbetet. har påpekat att rekonstruktion av en verksamhet inte är ett självändamål i sig utan att företagsklimatet måste vara sådant att det tillåter misslyckanden i form av konkurser. Regeringen instämmer i detta men anser att konkursförfarandet främst bör vara aktuellt för verksamheter som inte längre bedöms vara livskraftiga på marknaden och där en avveckling av verksamheten framstår som lämp- ligast. Utgångspunkten bör därför vara att verksamheter som fått till- fälliga ekonomiska svårigheter och som bedöms kunna vara livskraftiga, i större utsträckning än vad som sker , skall rekonstrueras genom företagsrekonstruktion och inte genom konkurs. En skillnad mellan de båda förfarandena är att det inte kan utgå lönegaranti vid företags- rekonstruktion. Ett införande av lönegaranti vid företagsrekonstruktion skulle som tidigare nämnts kunna bidra till att förbättra utsikterna för rekonstruktion utan konkurs. Samma regelverk som vid konkurs En förändring av löneskyddet får inte stå i strid med EG:s statsstöds- regler. Av kommissionens tidigare nämnda riktlinjer för tillämpningen av statsstödsreglerna (se avsnitt 4.4) framgår att vissa ersättningar som utbetalas av staten inte anses utgöra statligt stöd enligt 87 (1) EG-för- draget. Förutom avgångsvederlag och förtidspensioner till anställda, medger medlemsstaternas allmänna ordningar för social trygghet ofta att staten går in och täcker de ersättningar som företaget åtagit sig att betala den friställda personalen och som går utöver dess rättsliga eller avtals- mässiga skyldigheter. När sådana ordningar tillämpas generellt och utan branschvisa begränsningar på samtliga de arbetstagare i företag under omstrukturering som uppfyller på förhand fastställda villkor och ersätt- ningen beviljas automatiskt, anses detta inte utgöra statligt stöd enligt artikel 87 (1). Däremot kan ordningar för social trygghet utgöra stöd om de ger utrymme för en skönsmässig tillämpning eller på annat sätt är selektiva genom att exempelvis främja omstruktureringar endast inom vissa branscher.10 Det förslag som presenterade i sitt huvud- betänkande (SOU 1999:1) kritiserades för att det kunde komma att jäm- ställas med ett statligt lån och ha karaktären av ett statligt stöd. Kommitténs förslag byggde på att rekonstruktören skulle välja om löne- garantin skulle betalas ut. Lönegarantin föreslogs inte utformas som en rättighet för arbetstagaren. Därefter skulle arbetsgivaren återbetala de belopp som staten utgett i lönegarantiersättning. Regeringen anser att ett löneskydd vid företagsrekonstruktion i stället bör utgå från en entydig rätt för arbetstagaren och att reglerna om lönegaranti skall tillämpas generellt enligt på förhand fastställda villkor. Enligt ovan nämnda riktlinjer faller ett sådant regelverk inte in under bestämmelserna i artikel 87 (1) i EG-fördraget och strider därför inte mot . Regeringen anser således att en förutsättning för att lönegaranti skall kunna införas vid företagsrekonstruktion är att garantin utformas som ett socialt skydd, precis som vid konkurs. Det är arbetstagaren som skall ha rätt till lönegaranti, inte arbetsgivaren i vars verksamhet arbetstagaren arbetar. Lönegaranti bör alltså bara komma i fråga genom att staten garanterar arbetstagarens lön när sådan inte betalas ut. För en arbets- tagare är det ofta svårt att i förväg anpassa sig till en arbetsgivare som får ekonomiska problem. Det finns därför fog för att av sociala skäl utöka statens ansvar för viss utebliven lön vid företagsrekonstruktion.