prop · GS0385d3 · 2005-03-16 00:00:00 — Föremålet för den onda tron framstår som rimligt bestämd (jfr regler om godtrosförvärv), men återigen blir det av stor betydelse om en transaktion hänförs till 6 § första stycket eller 7 § tredje stycket. Enligt allmänmotiveringens förslagsruta vid avsnitt 11.5.1 skall beträffande gåva krävas att mottagaren bort inse olagligheten. I 6 § hamar gåvofallet emellertid under andra meningen som avser värdeöverföring enligt 1 § första stycket 4, vilket betyder att det kommer att räcka att mottagaren bort inse värdeöverföringen. Detta bör korrigeras genom att det i 6 § första stycket första meningen görs en hänvisning också till 5 §. Därefter måste andra meningen kompletteras t.ex. så att den inleds på följande sätt: Har en värdeöverföring enligt 1 § första stycket 4, som inte avser gåva enligt 5 §, skett . I motiven (avsnitt 11.5.3) berörs frågan om preskription av fordringar på grund av olagliga värdeöverföringar. Det anförs att en sådan fordran preskriberas , om inte preskriptionsavbrott skett (och det framhålls att någon ändring inte bör göras). Lagrådet finner anledning att påpeka att, om mot vanligheten anspråket gäller återbäring av egendom som finns i behåll utan att vara sammanblandad med annan likartad egendom, preskriptionstid inte alls torde löpa (se NJA 2003 s. 302). 20 kap. 24 § Enligt denna paragraf rörande minskning av aktiekapitalet behöver de borgenärer inte underrättas vars anspråk avser en fordran på lön eller annan ersättning som har förmånsrätt enligt 12 § förmånsrättslagen. Enligt författningskommentaren avses härmed borgenärer vars fordringar omfattas av lönegaranti. (Se även 20 kap. 26 §, 23 kap. 19 § och 24 kap. 21 §.) Genom de ändringar som trätt i kraft 2004 (SFS 2003:535) sammanfaller inte längre förmånsrätten och lönegarantin till alla delar. Det finns exempelvis fordringar med lönegaranti som inte eller bara delvis har förmånsrätt (främst fordran på uppsägningslön). Om underrättelse inte skall lämnas till anställda med rätt till uppsägningslön bör bestämmelsen justeras, så att hänvisning i stället görs till fordran på lön eller annan ersättning som åtnjuter lönegaranti enligt lagen härom (1992:497). 21 kap. 1 § Lagrådet instämmer i den kritik som framförts mot att ifrågavarande civil- och straffrättsliga regler i aktiebolagslagen utformats för att tillgodose även skatterättsliga syften, fastän ett lån till en aktieägare inte kan betraktas som mer äventyrligt för bolaget än att bolaget utan återbetalningsskyldighet överlåter samma belopp till aktieägaren, något som är tillåtet och giltigt om bolaget har tillräckligt med resterande bundet eget kapital. Det skulle vara att föredra att skattelagstiftningen innehöll regler om hur lån på förmånliga villkor i fråga om ränta och återbetalning skall behandlas. 21 kap. 2 § Från låneförbudet i 1 § görs inget undantag när staten lånar pengar från statliga bolag genom att dessa sätter in medel hos (se avsnitt 15.2.3). Sålunda blir styrelsen och verkställande direktören i det statliga bolaget straffansvariga och skyldigt att återbetala lånet. Anses dessa rättsföljder mindre lämpliga, bör 2 § kompletteras med ännu ett undantag. 21 kap. 11 § I paragrafens första mening anges att, om ett aktiebolag lämnat ett lån i strid mot bestämmelserna i 21 kap., lånet skall återbetalas. Ett lån skall emellertid återbetalas även om det inte står i strid mot 21 kap. Lagtexten bör därför justeras så att rättsföljden anges vara ogiltighet eller omedelbar återbetalningsskyldighet. Det förstnämnda är att föredra, eftersom bolaget då har separationsrätt till lånebeloppet om det fortfarande finns identifierbart hos låntagaren. 22 kap. 1 § Enligt det tredje stycket skall rätten och skyldigheten till inlösen kunna utövas av respektive mot ett utländskt rättssubjekt. I författningskommentaren anförs härom att det av allmänna regler om domsrätt torde följa att svenska skiljenämnder och domstolar saknar behörighet att handlägga en tvist där svaranden är ett utländskt aktiebolag. En minoritetsaktieägare, som vill föra en talan om inlösen, skulle således vara hänvisad till att ansöka om stämning vid den utländske majoritetsaktieägarens hemvistforum (se även SOU 1997:22 s. 258). Enligt 5 § skall emellertid lagen (1999:116) om skiljeförfarande vara tillämplig på inlösentvister, om inte annat följer av bestämmelserna i 22 kap. Ingenstans i den föreslagna lagtexten anges att den svenska skiljeförfarandelagen inte skall tillämpas, när inlösen påkallas hos ett utländskt moderbolag. Mot den bakgrunden kan man fråga sig vad en minoritet uppnår genom att ansöka om stämning vid det utländska moderbolagets hemvistforum. Om syftet är att den utländska domstolen skall hantera tvisten själv, borde det anges i 22 kap. 22 kap. 2 § Frågan, hur lösenbeloppet skall bestämmas, har varit mycket omdiskuterad i lagstiftningsärendet. Lagrådet finner sig inte ha anledning att framföra egna värderingar i den frågan. Lagrådet noterar dock att hänvisningarna i allmänmotiveringen (avsnitt 16.2.2) till ersättningen vid expropriation delvis är missvisande, eftersom expropriationsföretagets inverkan på värdet i det fallet ej skall beaktas, medan det uppköpande bolagets intresse för aktien och offentliga erbjudande får stor betydelse för prissättningen enligt förslaget. Enligt förslagets tredje stycke skall lösenbeloppet bestämmas med hänsyn till förhållandena då begäran om prövning av skiljemän gjordes, men lösenbeloppet får i stället bestämmas med hänsyn till förhållandena om det finns särskilda skäl. Enligt motiven (avsnitt 16.2.4) bör man finna en så rättvisande värderingstidpunkt som möjligt, och det skall finnas utrymme att välja en med hänsyn till alla omständigheter lämplig tidpunkt för värderingen av aktierna (dock inte en tidpunkt efter påkallandedagen). konkreta exempel som ges i författningskommentaren skulle kunna rymmas under beteckningen särskilda skäl, vill Lagrådet ifrågasätta om detta uttryck inte är för restriktivt för att täcka in de uttalanden som görs i Särskilt med hänsyn till att majoritetsaktieägaren har stora möjligheter att välja en för denne passande tidpunkt, bör det räcka att det finns skäl för att välja annan värderingstidpunkt än (Jfr SOU 1997:22, 17 kap. 4 § första stycket tredje Däremot finner Lagrådet rekvisitet särskilda skäl vara väl valt för att täcka de undantag som avses i andra och fjärde stycket. 22 kap. 3 § Enligt denna bestämmelse har minoritetsaktieägarna i anslutning till rättspraxis rätt till avkastningsränta på lösenbeloppet från påkallande- dagen till dess att domen varigenom lösenbeloppet blir fastställt vinner Därefter har minoritetsaktieägarna rätt till dröjsmålsränta (villkorat av att kupongaktier överlämnas till majoritetsaktieägaren). Innan en skiljedom på förhandstillträde vunnit laga kraft har minoritetsaktieägarna såsom ägare till aktierna rätt till avkastningen från Man kan fråga sig varför minoritetsaktieägarna dessutom skall ha avkastningsränta redan från påkallandedagen. Svaret borde vara att majoritetsaktieägaren sällan beslutar om någon utdelning och att värdestegringen från påkallandedagen tillkommer majoritetsaktie- I rättspraxis (NJA 1996 s. 293) och i det remitterade förslaget motiveras avkastningsräntan från påkallandet fram till dess inlösen- beloppet blir tillgängligt med att minoritetsaktieägarna inte har tillgång till lösenbeloppet för alternativ placering. Den valda räntenivån, avkastningsränta, är tänkt att motsvara en placering mot fullgod säkerhet. Aktieägaren hade emellertid kanske föredragit en placering i aktier (dvs. utan säkerhet) som i allmänhet gett högre avkastning, men genom inlösenförfarande berövas han denna Från denna synpunkt skulle en ränta motsvarande räntan för upplåning av lösenbeloppet med placering i aktier utgöra en lämplig 22 kap. 4 § I denna bestämmelse anges vem lösenbeloppet tillkommer. I fråga om kupongaktier är det den som överlämnar ett aktiebrev med anteckning om överlåtelse etc. I avstämningsbolag är det den som är registrerad som ägare enligt lagen (1998:1479) om kontoföring av finansiella instrument eller antecknad på konto i avstämningsregistret som är berättigad till lösenbeloppet. Avsikten torde emellertid inte vara att lösenbeloppet under alla förhållanden tillkommer nämnda personer. I anslutning till bestämmelsen i 13 § skuldebrevslagen (jfr 6 kap. 6 § lagen om kontoföring av finansiella instrument) bör det i stället anges att nämnda personer skall förmodas/antas ha rätt till lösenbeloppet. Om exempelvis kupongaktier innehas av någon som saknar rätt till dem, måste innehavaren sakna rätt också till lösenbeloppet, och majoritetsaktieägaren betalar inte med befriande verkan, om majoritetsaktieägaren har anledning att misstänka att innehavaren saknar rätt till aktierna. Jämför Lagrådets synpunkter rörande 4 kap. 3741 §§. I detta sammanhang måste uppmärksammas den koppling som finns i 5 § andra stycket 3 rörande fullgörelsedomar. Där föreskrivs att talan i en inlösentvist får avse förpliktelser för majoritetsägaren att betala fastställt lösenbelopp till den som avses i 4 §. En sådan förpliktelse kan naturligtvis inte gälla mot den som förmodas ha rätt till lösenbeloppet, särskilt som betalningen då inte skulle ske med befriande verkan om majoritetsägaren är i ond tro om att den formellt legitimerade saknar materiell rätt. Härav kan man emellertid inte dra slutsatsen att 4 och 5 §§ bör godtas i det föreslagna skicket. Det skulle ju betyda att t.ex. en insolvent tjuv av ett aktiebrev enligt domen skulle få rätt till betalningen, eventuellt oberoende av majoritetsaktieägarens goda eller onda tro, låt vara att den rätte ägaren av minoritetsaktien skulle kunna begära kvarstad på fordringen i samband med att han väcker talan mot tjuven om bättre rätt. I stället bör det i 5 § andra stycket 3 anges att talan kan avse förpliktelse för majoritetsägaren att betala fastställt lösenbelopp till minoritetsaktieägarna eller, med tanke på att aktierna vid förhandstillträde kan ha övergått till majoritetsaktieägaren när betalningen skall erläggas, till de berättigade. Den som innehar aktiebrevet eller är antecknad som ägare i avstämningsregistret eller antecknad som berättigad till lösenbeloppet enligt 14 § presumeras sedan enligt 4 § ha rätt att kräva betalning enligt domen, och majoritetsaktieägaren (eller den centrala värdepappersförvararen) betalar med befriande verkan till denne, om han inte har anledning att misstänka att innehavaren etc. saknar rätt till prestationen. 22 kap. 5 § I denna paragraf anges att inlösentvister skall prövas av tre skiljemän, oavsett om annat föreskrivits i bolagsordningen. Som skäl för lösningen anförs (avsnitt 16.3.1) att ordningen fungerat väl, att det är enklare att uppbringa specialistkompetens vid skiljeförfarande, att skiljeförfarande är snabbare än ett domstolsförfarande och att möjligheten till överprövning i domstol skapar erforderliga rättssäkerhetsgarantier. Dessutom tilläggs att två parallella processordningar skulle ge upphov till ett tämligen svåröverskådligt regelverk. Lagrådet anser att argumenteringen är föga övertygande. ningarna i ett inlösenförfarande är inte mer krävande än många andra värderingar som anförtros allmän domstol, och de flesta komplicerade inlösentvister skulle koncentreras till ett fåtal domstolar, där speciell kompetens snabbt skulle uppnås. Valet av skiljemän innebär i sig en tidsutdräkt, vilken tillsammans med överklagandemöjligheten medför att det vanliga argumentet om (slutliga) skiljeförfarandens större snabbhet inte gäller här, i vart fall inte fullt ut. En följd av den valda ståndpunkten är att staten inte behöver ta på sig kostnaden för domare i första instans för denna typ av tvister. I andra stycket anges de frågor som får tas upp till prövning i skilje- Där nämns som en nyhet skyldighet för majoritetsaktie- ägaren att betala fastställt lösenbelopp (se ovan under 4 § om Lagrådets förslag till ändrad formulering av p. Däremot nämns inte skyldighet för minoritetsaktieägarna att överlämna kupongaktier till majoritetsaktie- Sådan skyldighet föreligger visserligen ex lege enligt förslaget till 13 §, om skiljemännen beslutat om förhandstillträde, och verkställig- het borde kunna erhållas med stöd av förhandstillträdesdomen. dock tänkas att förhandstillträde inte yrkas eller inte bifalls. aktieägaren tvingas då gå till domstol för att få en dom på fullgörelse. Antingen borde en komplettering göras i 5 § om att talan kan föras om utgivande av kupongaktier eller så bör det senare i kapitlet föreskrivas att en rättsföljd av lösenrätt (oavsett om det är förhandstillträde) är att minoritetsaktieägarna är skyldiga att överlämna sina kupongaktier. rådet förordar nedan den senare lösningen. 22 kap. 7 och 8 §§ I 7 § regleras hur bolagets underrättelse till minoritetsaktieägarna om påkallandet och bolagets uppmaning till dem att utse en gemensam skiljeman skall kungöras. Det stadgas att bolagets styrelse får avgöra i vilka andra tidningar än Post- och som underrättelsen Inte sällan innehåller bolagsordningen en bestämmelse om var kungörelser till aktieägarna om t.ex. bolagsstämmor skall införas. föreslagna bestämmelsen borde den kompletteringen göras att bolagets styrelse alltid skall lämna underrättelse om skiljeförfarandet i en sådan Redaktionellt kan det övervägas att låta första stycket i 7 § bilda en särskild paragraf med rubriken underrättelse till minoritets- aktieägarna, varefter andra stycket fick utgöra en ett första stycke i 8 § med rubriken om god man. I det överflyttade stycket får då efter ordet underrättelsen tillfogas enligt 7 §. också av bestämmelsen om skyndsam prövning. i 11 § till 7 § första stycket ändras. 22 kap. 10 § Enligt paragrafens första stycke 2 skall gode mannen i tvisten bevaka frånvarande aktieägares rätt. I författningskommentaren anges att en minoritetsaktieägare, som inte anmäler att han själv vill bevaka sin rätt (jfr 11 §), blir bunden av de processhandlingar som gode mannen företar innan minoritetsaktieägaren eventuellt senare anmäler att han själv vill bevaka sin rätt. Processhandlingar kan emellertid i princip återkallas i samma instans. Bundenheten borde därför vara villkorad av att sådan återkallelse inte sker eller av att skiljenämnden inte fattat ett beslut eller meddelat en mellandom innan återkallelsen sker. Däremot är det tvivelaktigt att en återkallelse inte skulle ha verkan därför att den krånglar till handläggningen; sena återkallelser kan dock leda till ansvar för extra rättegångskostnader oavsett utgången i målet (se 25 §). Enligt tredje stycket skall den gode mannen, utöver vad som anges i aktiebolagslagen, bl.a. ha den behörighet som föreskrivs i 12 kap. 14 § första stycket 26 . Eftersom gode mannen sålunda inte får väcka talan (se nämnda paragraf första stycket 1), torde gode mannen inte vara behörig att yrka att majoritetsaktieägaren erlägger betalning. Däremot framgår det av 15 och 19 §§ att gode mannen har behörighet att yrka att skiljenämnden ålägger majoritetsaktieägaren att lösa in minoritetens aktier. Avsaknaden av behörighet att yrka betalning står i dålig överensstämmelse med 5 § andra stycket och är knappast avsedd. mannens behörighet enligt 10 § tredje stycket bör därför göras till föremål för fortsatta överväganden. I allmänmotiveringen anförs (avsnitt 16.3.2) att det inte finns tillräckliga skäl att genom lagregler se till att gode mannen kan få säkerhet för sitt arvode, eftersom det är förhållandevis ovanligt att majoritetsägaren saknar betalningsförmåga och de uppkommande problemen principiellt inte skiljer sig från vad som gäller för ett rättegångsombud. En betydande skillnad är emellertid att ett vanligt rättegångsombud kan avböja att medverka om inte huvudmannen ställer säkerhet, men den gode mannen kan inte betinga sig säkerhet från minoritetsaktieägarna direkt; säkerhet kan därför endast lämnas av majoritetsaktieägaren, som ändå normalt skall betala gode mannens arvode (se 25 §). Den säkerhet som majoritetsaktieägaren skall ställa vid förhandstillträde enligt 12 § andra stycket 2 täcker inte gode mannens anspråk. Det finns därför skäl att komplettera lagen med en skyldighet för majoritetsaktieägaren att på begäran av gode mannen ställa säkerhet för gode mannens arvode och kostnader. 22 kap. 12 § I denna bestämmelse regleras majoritetsaktieägarens rätt till förhandstillträde. En sådan rätt skall prövas i en särskild skiljedom (vilket överensstämmer med 27 § skiljeförfarandelagen men avviker från praxis). Ett sådant avgörande får meddelas endast om parterna är ense om att det finns lösningsrätt eller lösningsskyldighet eller om det genom särskild dom som vunnit laga kraft har fastställts att en sådan rätt eller skyldighet föreligger samt majoritetsaktieägaren har ställt en säkerhet för kommande lösenbelopp och ränta och säkerheten godkänns av skiljemännen eller domstolen. Som förslaget är formulerat måste det när parterna inte är ense i en särskild skiljedom ha fastslagits att lösningsrätt föreligger och denna dom ha vunnit laga kraft, vilket tar (se 26 §), innan den särskilda skiljedomen angående förhandstillträde kan meddelas. Detta verkar vara onödigt omständligt. Eftersom rätt till förhandstillträde alltid föreligger när lösningsrätt finns, förutsatt att säkerhet ställs, borde rätten till inlösen och förhandstillträde kunna prövas i ett sammanhang. Innan en särskild dom på förhandstillträde kan meddelas måste som nämnts majoritetsaktieägaren dessutom ha ställt en säkerhet som godkänns av skiljemännen eller domstolen. Inget anges i den föreslagna lagtexten om hur säkerheten skall prövas och godkännas av skiljemännen. I praxis görs detta genom ett protokollsbeslut, om svarandena medger att säkerheten är tillräcklig, varpå beslutet medför att äganderätten till aktierna övergår till majoritetsaktieägaren så snart den godkända säkerheten ställts (se 14 kap. 33 § nuvarande lag). I allmänmotiveringen (avsnitt 16.3.3) nämns att goda skäl talar för att godkännandet av säkerheten sker genom en dom som kan överklagas och att det med ett sådant synsätt är konsekvent att avgörandet skall meddelas i form av en särskild dom. Lagrådet instämmer i bedömningen att förhandstillträde innebärande att majoritetsaktieägaren blir ägare av minoritetsaktierna och att minoriteten skall tillhandahålla dessa eller godta att majoritetsaktieägaren registreras som ägare är en så central rättsverkan att rätten till förhandstillträde när yrkandet är bestritt bör slås fast i en dom som kan överklagas. Särskilt om kärandens betalningsförmåga är oklar, är en rätt att få godkännandet av säkerheten (och den därmed följande äganderättsövergången) överprövad av synnerlig betydelse. Om emellertid alla minoritetsaktieägare medgett att lösenrätt finns och att säkerheten är tillräcklig, har de inget att vinna på ett överklagande, och ett avgörande av skiljenämnden binder i sådana fall också de frånvarande minoritetsaktieägarna i överklagandeinstansen. Fastän frågan om omedelbar laga kraft inte brukar vara beroende av om en dom grundas på ett medgivande, kan det ifrågasättas att det skall vara nödvändigt att förhandstillträdet blir fördröjt i dessa fall. En vidareföring av nuvarande praxis kräver dock lagstöd, eftersom enligt 27 § skiljeförfarandelagen alla frågor som överlämnats till skiljemännen skall avgöras genom dom, som i inlösentvister ger upphov till en överklagandetid. I andra stycket 2 föreslås den ändringen att säkerheten skall ha ställts innan den prövas och avgörandet om förhandstillträde meddelas. Fördelen är att den centrala värdepappersförvararen inte behöver pröva om den efter avgörandet ställda säkerheten svarar mot den erbjudna och godkända säkerheten, något som i och för sig brukar vara enkelt. Den föreslagna omkastade ordningen torde endast medföra en obetydlig kostnadsökning för käranden och är därför att föredra. I författningskommentaren anges att säkerheten som regel skall godkännas, om den godtagits av gode mannen och av minoritetsaktieägare som företräder sig själva. Uttalandet (som regel) antyder att en viss prövning skall göras ex officio. Frågan är emellertid varför så skall ske, om de frånvarande minoritetsaktieägarna binds av ett medgivande av gode mannen rörande lösenbeloppets storlek. Sammanfattningsvis anser Lagrådet att skiljenämnden, eller allmän domstol efter överklagande, i ett sammanhang bör pröva om lösningsrätt föreligger, dvs. om käranden innehar tillräckligt många aktier, och om den ställda säkerheten är tillräcklig. I samband därmed borde rätten till förhandstillträde kunna fastställas. Om skiljenämnden, eller domstolen, mot minoritetsaktieägarnas bestridande ansett att käranden har lösningsrätt eller att säkerheten duger, skall minoritetsaktieägarna ha möjlighet att överklaga på materiell grund enligt 26 § och få dessa prejudicialfrågor omprövade. Lagtexten i 12 § bör således justeras så att kravet på två särskilda skiljedomar, när lösningsrätten bestrids, tas bort. Dessutom bör övervägas ett tillägg till 26 § av innebörd att en särskild dom på förhandstillträde vinner laga kraft om den grundas på medgivande från minoritetsaktieägarna. Lagförslaget innehåller vidare inte någon regel om huruvida nödvändig processgemenskap råder mellan minoritetsaktieägarna eller om exempelvis förhandstillträde kan meddelas beträffande vissa aktier vars ägare godtagit säkerheten men inte beträffande andra aktier vars ägare bestritt att säkerheten dög. Motsvarande fråga kan uppkomma angående lösenbeloppets storlek m.m. Saken får särskild betydelse, om omedelbar laga kraft görs beroende av huruvida ett yrkande om förhandstillträde medgetts eller bestritts. Allmänna processrättsliga principer torde tala för att olika domar kan meddelas beträffande olika aktier, varför saken torde kunna lämnas oreglerad i aktiebolagslagen. (Jfr i Tvångsinlösen, 2003, s. 97 ff. samt SOU 1997:22 s. I 12 § andra stycket 1 sägs att det har betydelse för rätten till förhandstillträde om det finns lösningsrätt eller lösningsskyldighet. Eftersom bara majoritetsaktieägaren kan begära förhandstillträde (se första stycket) och förutsättningarna för lösningsrätt och lösningsskyldighet är desamma, frågar man sig varför lösningsskyldighet behöver nämnas. 22 kap. 13 och 14 §§ I dessa paragrafer anges vissa rättsverkningar av att förhandstillträde blivit fastställt, nämligen enligt 13 § beträffande kupongaktier en skyldighet för minoritetsaktieägarna att överlämna aktierna försedda med en överlåtelseförklaring till majoritetsaktieägaren och en skyldighet för denne att utställa s.k. lösenbevis samt enligt 14 § (se även 23 och 21 §§) beträffande avstämningsaktier en rätt för majoritetsaktieägaren att bli registrerad som ägare enligt kontoföringslagen, varvid minoritetens rätt till kommande lösenbelopp och ränta skall registreras enligt samma lag. Förutsättningarna för rättsföljderna i 13 och 14 §§ är desamma, nämligen att en särskild skiljedom om förhandstillträde meddelats och underförstått vunnit laga kraft. Detta rättsfaktum uttrycks emellertid på olika sätt i de två paragraferna. Lagrådet förordar att rättsfaktum formuleras på samma sätt, exempelvis enligt följande: Om skiljemännen har beslutat om förhandstillträde enligt 12 § 13 § synes i sig innehålla en fullständig reglering av minoritetsaktieägarnas skyldighet att överlämna kupongaktier och av den motprestation som skall utgå. 14 § innehåller emellertid en hänvisning till 23 §, som i sin tur hänvisar till 21 §; först efter studium av dessa andra paragrafer får läsaren, med viss möda, svaret. Som redan anförts under 5 § finns ingen fullständig reglering av rättsföljderna vid inlösen, när förhandstillträde inte ägt rum. Detta aktualiserar samspelet mellan 13 och 14 §§ samt bestämmelserna i 2024 §§.