prop · GS03131 · 2005-03-22 00:00:00 — Parterna skall fortlöpande kontrollera att tidsplanen kan hållas såvitt gäller dem och deras bevisning. Om en part bedömer att tidsplanen inte kan hållas, skall detta genast anmälas till rätten. Om rätten bedömer att tidsplanen inte kan hållas, skall parterna underrättas om detta. (Jfr 42 kap. 6 § i SOU 2001:103.) Paragrafen innehåller de grundläggande bestämmelserna om för- beredelsen i tvistemål. Bestämmelserna om tidsplan har flyttats från tredje stycket till ett nytt fjärde stycke och getts en ny utformning. De närmare skälen för ändringarna har behandlats i avsnitt 6.4. Till skillnad från vad som har gällt skall rätten upprätta en tidsplan, om det inte på grund av målets beskaffenhet eller av något annat särskilt skäl är obehövligt. normalt upprättas i samråd med parterna. Av fjärde stycket framgår vidare att parterna och rätten har ett gemen- samt ansvar för att fortlöpande kontrollera att en tidsplan kan hållas. Parterna eller deras ombud bör i allmänhet redan innan det slutligt bestämts en tidpunkt för huvudförhandling kontrollera att t.ex. ett vittne verkligen kan delta vid sammanträdet. När en tidpunkt för förhandlingen sedan har bestämts har de också ett ansvar för att de själva kan närvara och att den av dem åberopade bevisningen kan läggas fram vid denna Får en part kunskap om ett förhållande som medför att för- handlingen kan behöva ställas in, är han eller hon skyldig att genast anmäla detta till rätten. På motsvarande sätt skall rätten underrätta parterna, om den bedömer att tidsplanen av någon anledning inte kan hållas som planerat, exempelvis om erforderlig utredning i ett vårdnads- mål inte inkommer . Om någon part försummar att anmäla eventuella hinder mot att hålla tidsplanen och motparten till följd därav orsakas extra kostnader kan detta vägas in vid fördelningen av rättegångskostnadsansvaret enligt 18 kap. 6 och 7 §§. Det kan också få betydelse vid beräkningen av rätte- gångskostnadsersättningen enligt 18 kap. 8 §. Även vid bedömningen av frågor om preklusion enligt 42 kap. 15 och 15 a §§ och 43 kap. 10 § bör en parts försummelse kunna vägas in. Övriga ändringar i paragrafen är av endast språklig karaktär. 42 kap. 12 § I mål där förlikning om saken är tillåten skall parterna föreläggas att inställa sig till ett sammanträde vid påföljd att tredskodom annars kan komma att meddelas. som skall infinna sig personligen skall också föreläggas vite. höras i bevissyfte skall dessutom föreläggas att infinna sig personligen vid sammanträdet vid påföljd att tredskodom annars kan komma att meddelas. sammanträdet en fråga om rättegångshinder, tillämpas i stället andra stycket. I mål där förlikning om saken inte är tillåten, skall käranden föreläggas att inställa sig till ett sammanträde vid påföljd att käromålet annars förfaller. kärande som skall infinna sig personligen skall också föreläggas vite. som skall höras i bevissyfte skall dessutom föreläggas att infinna sig personligen vid sammanträdet vid påföljd att käromålet annars förfaller. Om det behövs, skall det i kallelsen anges vad som skall behandlas vid samman- (Jfr 42 kap. 12 § i SOU 2001:103.) I paragrafen finns bestämmelser om kallelser. tillämpliga vid alla sammanträden som hålls under förberedelsen. till ändringarna i paragrafen har behandlats i avsnitt 6.2 och 11.3. Av första stycket följer att parterna i dispositiva tvistemål skall före- läggas att inställa sig till ett sammanträde under förberedelsen vid påföljd att tredskodom kan komma att meddelas. Vidare föreskrivs att parter som skall infinna sig personligen också skall föreläggas vite. I en ny tredje mening föreskrivs att parter som skall höras i bevissyfte dessutom skall föreläggas att infinna sig personligen vid sammanträdet vid påföljd att tredskodom annars kan komma att meddelas. grundregeln, att parter i dispositiva tvistemål skall kallas vid påföljd av tredskodom, utvidgas till att gälla även när en part kallas att infinna sig personligen för att höras i bevissyfte. personlig inställelse kvar. Skall parten infinna sig personligen för att höras i bevissyfte skall han eller hon därför kallas såväl vid påföljd av tredskodom som vid vite. Skall parten däremot infinna sig personligen endast av något annat skäl, t.ex. för att underlätta en förliknings- diskussion, skall det i kallelsen som avser personlig inställelse även i fortsättningen ingå endast ett vitesföreläggande. I vissa fall kan det vid den tidpunkt då rätten kallar till ett sammanträde under förberedelsen vara oklart om sammanträdet även kan komma att utnyttjas för att ta upp muntlig bevisning genom ett förhör utom huvudförhandling med någon Prop. 2004/05:131 av parterna. I ett sådant fall kan det inte komma ifråga att kalla parten personligen vid påföljd att tredskodom kan komma att meddelas. Av första stycket sista meningen följer att bestämmelserna om indis- positiva tvistemål i andra stycket skall tillämpas om sammanträdet avser en fråga om rättegångshinder. Det gäller även i fråga om sammanträden där man vid sidan av frågan om rättegångshinder också avser att behandla andra frågor. För sammanträden som avser enbart andra rätte- gångsfrågor än rättegångshinder tillämpas i stället vanliga regler i första stycket. Andra stycket gäller kallelser i indispositiva tvistemål. Den ändring som gjorts i detta stycke innebär att en kärande som skall höras i bevis- syfte skall kallas att infinna sig personligen dels vid påföljd av vite, dels vid påföljd att käromålet annars förfaller. Bestämmelsen är tillämplig endast om det är frågan om ett formellt förhör. Om förhöret hålls under sanningsförsäkran eller som ett fritt partsförhör har dock ingen betydelse. Skall käranden höras endast upplysningsvis, t.ex. vid ett sammanträde för muntlig förberedelse i ett vårdnadsmål, skall han eller hon i stället föreläggas vite enligt den andra meningen i stycket. Bestämmelserna är tillämpliga även i fråga om sammanträden som avser rättegångshinder. Innehållet i tredje stycket är nytt och anger att rätten i kallelsen vid behov skall precisera vad som skall behandlas under sammanträdet. Exempel på när det kan vara behövligt är om sammanträdet skall ägnas åt någon speciell fråga, t.ex. bevisupptagning utom huvudförhandling eller behandling av en rättegångsfråga. Bestämmelsen, i det hittills- varande tredje stycket, om kallelser till ett sammanträde som endast skall behandla rättegångsfrågor har utgått. För kallelser till ett sådant samman- träde är i stället första och andra styckena tillämpliga. Övriga ändringar är av endast språklig karaktär. Genom en hänvisning i 42 kap. 21 § gäller reglerna i paragrafen även vid kallelse till huvudförhandling i tvistemål. 42 kap. 16 § Om det är till fördel för handläggningen av målet, skall rätten göra en skriftlig sammanställning av parternas yrkanden och invändningar samt de omständigheter som dessa grundas på. Rätten får förelägga parterna att lämna underlag för sammanställningen. Parterna skall innan förberedelsen avslutas beredas tillfälle att yttra sig över sammanställningen. (Jfr 42 kap. 16 § i SOU 2001:103.) Paragrafen innehåller bestämmelser om skriftliga sammanställningar av parternas ståndpunkter som rätten upprättar under förberedelsen. Motiven till ändringarna i paragrafen har behandlats i avsnitt 6.3. Ändringen i första meningen innebär att rätten åläggs att om det är till fördel för handläggningen under förberedelsen göra en skriftlig sammanställning av parternas yrkanden och invändningar samt de omständigheter som dessa grundas på. Vad som skall anges i samman- ställningen överensstämmer med de uppgifter som rätten enligt 17 kap. 7 § första stycket 4 skall ange i tvistemålsdomens inledande avsnitt. Ändringen innebär även att ordet sammanfattning bytts ut mot ordet sammanställning. Därigenom klargörs att yrkanden och grunder skall anges i sin helhet. De uppgifter som skall anges i sammanställningen Prop. 2004/05:131 utgör minimikrav. Något hinder mot att rätten går längre och låter sammanställningen omfatta exempelvis bevisfakta och hjälpfakta finns inte. Något krav på att en sammanställning alltid skall upprättas har dock inte uppställts. En förutsättning för att rätten skall vara skyldig att göra en sammanställning är att en sådan är till fördel för handläggningen av målet. I enklare mål, där arbetet med en sammanställning framstår som ett onödigt merarbete som knappast gagnar utan snarare försenar hand- läggningen, är det givetvis inte till fördel för handläggningen. Detsamma kan gälla mål där stämningsansökningen och svaromålet eventuellt tillsammans med ett protokoll från ett sammanträde under förberedelsen är fullt tillräckliga för att målet skall kunna företas till avgörande. För att underlätta arbetet med en sammanställning och för att göra den till ett mer effektivt och ändamålsenligt redskap torde det i många fall vara en fördel om sammanställningen upprättas successivt under förberedelsens gång. För att tydliggöra detta har den gällande tids- angivelsen, att sammanställningen görs innan förberedelsen avslutas, tagits bort. För att underlätta arbetet med att upprätta sammanställningen anges i bestämmelsens andra mening att rätten kan förelägga parterna att lämna underlag för sammanställningen. Bestämmelsen syftar framför allt på situationer där processmaterialet trots en omsorgsfull förberedelse är svåröverskådligt och därigenom försvårar arbetet med att upprätta en sammanställning, t.ex. i komplicerade mål med ett omfattande skriftligt material. För sådana fall ger bestämmelsen en möjlighet för rätten att begära att parterna strukturerar sina ståndpunkter i en särskild inlaga som ges in till rätten som underlag för sammanställningen. Ett sådant för- farande bör tillämpas endast om det finns något verkligt behov av det. I de allra flesta fallen torde processmaterialet utan större svårigheter kunna struktureras av rätten på ett lämpligt sätt utan ett särskilt föreläggande till parterna. Vid bedömningen av om det finns anledning att förelägga parterna att lämna underlag för sammanställningen bör rätten även beakta att detta kan öka parternas rättegångskostnader. Parterna skall enligt tredje meningen beredas tillfälle att yttra sig över sammanställningen innan förberedelsen avslutas. 42 kap. 20 § Huvudförhandling för handläggning av rättegångsfråga eller del av saken, som kan avgöras särskilt, får hållas även om förberedelsen av målet i övrigt inte har avslutats. Huvudförhandlingen får med parternas samtycke hållas i förenklad form, om det är möjligt med hänsyn till reglerna i 43 kap. 2 §. Sådan huvudförhandling kan äga rum i samband med förberedelsen eller, under förutsättning att samma domare sitter i rätten, från den dag då den muntliga förbere- delsen avslutades. Oavsett parternas samtycke får huvudförhandling i förenklad form hållas i samband med förberedelsen, om saken är uppenbar. Vid huvudförhandling i förenklad form skall vad som ägt rum under det sammanträde då den muntliga förberedelsen avslutades anses ha ägt rum även vid huvudförhandlingen utan att det behöver upprepas vid denna. (Jfr 42 kap. 20 § i SOU 2001:103.) Paragrafen innehåller bestämmelser om bl.a. huvudförhandling i för- Prop. 2004/05:131 enklad form. Ändringen innebär att det tredje stycket om användning av telefon vid en huvudförhandling i förenklad form har utgått och ersatts av regler om användning av ljudöverföring och ljud- och bildöverföring i 5 kap. Frågan har berörts i avsnitt 5.1. 43 kap. 5 § Förhandlingen skall vara muntlig. Parterna får ge in eller läsa upp skriftliga inlagor eller andra skriftliga anföranden endast om rätten finner att det skulle underlätta förståelsen av ett anförande eller i övrigt vara till fördel för handläggningen. Det som en part har anfört under förberedelsen får dock läsas upp, om de upp- gifter som parten lämnar vid förhandlingen avviker från de uppgifter som parten lämnat under förberedelsen eller parten låter bli att yttra sig eller det finns något annat särskilt skäl. (Jfr 43 kap. 5 § i SOU 2001:103.) Paragrafen innehåller regler om muntlighet vid huvudförhandling i tvistemål. Andra stycket, som är nytt, motsvarar med vissa språkliga justeringar den bestämmelsen som funnits i 43 kap. 7 § tredje stycket. Bestämmelsen reglerar andra situationer än de som avses i första stycket andra meningen och utgör därför ett ytterligare undantag från huvud- regeln i första stycket första meningen. Någon ändring i sak är inte avsedd. 43 kap. 7 § Vid huvudförhandlingen skall rätten inledningsvis, om det är lämpligt, kort redogöra för tvisteläget och för vad som skall behandlas vid förhandlingen. Därefter skall käranden framställa sitt yrkande. Svaranden skall ange om yrkandet medges eller bestrids. Vardera parten skall sedan utveckla sin talan och yttra sig över det som motparten har anfört. Om huvudförhandlingen hålls trots att ena parten har uteblivit, skall rätten i den mån det behövs se till att det som parten har anfört läggs fram ur hand- lingarna. Framställningar enligt andra och tredje styckena får ske genom hänvisningar till handlingar i målet, om rätten finner det lämpligt. (jfr 43 kap. 7 § i SOU 2001:103.) Paragrafen reglerar tillsammans med 43 kap. 8 och 9 §§ huvud- förhandlingens yttre förlopp. Den har fått ett delvis nytt sakligt innehåll men har också redigerats om. I första stycket finns den bestämmelse om förhandlingens inledande skede som funnits i andra stycket. Bestämmelsen har moder- niserats språkligt. Därutöver har ett tillägg gjorts som innebär att rätten, förutom att redogöra för tvisteläget, även kort skall redogöra för vad som skall behandlas vid förhandlingen, om det är lämpligt. Av andra stycket följer att käranden därefter skall framställa sitt yrkande och svaranden ange om detta medges eller bestrids. Vardera parten skall sedan utveckla sin talan och yttra sig över vad motparten anfört. Bestämmelserna, som har moderniserats språkligt, överens- stämmer i sak med vad som gällt enligt hittillsvarande första stycket. Av tredje stycket följer att om en huvudförhandling hålls trots att ena parten har uteblivit skall rätten i den mån det behövs se till att det som parten har anfört läggs fram ur handlingarna. Bestämmelsen, som har moderniserats språkligt, överensstämmer i sak med vad som gällt enligt det hittillsvarande fjärde stycket. Vad som har föreskrivits i tredje stycket regleras i stället i 43 kap. 5 § andra stycket. Innehållet i fjärde stycket, som har behandlats i avsnitt 10, är nytt och innebär att parternas framställningar enligt andra och tredje styckena får ske genom hänvisningar till handlingar i målet. Huvudregeln skall även i fortsättningen vara att processmaterialet läggs fram för domstolen i muntlig form. Hänvisningar till handlingar får dock ske, om rätten finner det lämpligt. Möjligheterna att hänvisa till skriftligt material eller andra handlingar bör framför allt kunna användas i omfattande och komplice- rade mål med ett vidlyftigt skriftligt material, t.ex. mål med tekniska inslag, såsom miljö- eller patentmål, och vissa fordrings- eller skade- ståndsmål. Men det kan i vissa fall även vara lämpligt i andra mål. Vad som kan göra förfarandet med hänvisningar lämpligt i det enskilda fallet är t.ex. om det underlättar förståelsen av materialet och genomförandet av förhandlingen eller på annat sätt leder till en mer effektiv och ändamålsenlig process. Bestämmelsen innebär att parternas angivande av yrkanden, inställ- ning, grunder och utvecklande av talan helt eller delvis kan ske genom hänvisningar till handlingar i målet i stället för genom muntlig föredragning. Bestämmelsen möjliggör hänvisningar till samtliga hand- lingar i tingsrättens akt, t.ex. stämningsansökningen och inlagor där någon fråga utvecklats särskilt och en skriftlig sakframställning som upprättats för att ersätta eller komplettera en muntlig sakframställning. En hänvisning kan givetvis ske även till en sammanställning som rätten har upprättat enligt 42 kap. 16 §. Metoden med hänvisningar kan tilläm- pas även vid rättens redovisning enligt tredje stycket av vad en part som inte är närvarande vid huvudförhandlingen har anfört. Det är rätten som har det slutliga avgörandet om och i vilken utsträckning hänvisningar skall få ske. Parterna bör dock ha ett stort inflytande över frågan. En hänvisning till handlingar bör exempelvis i normalfallet inte ske om någon av parterna motsätter sig det. Om det kan misstänkas att en part kan få svårt att följa processens förlopp och tillgodogöra sig processmaterialet, om detta inte läggs fram muntligen, talar det mot att tillåta hänvisningar till handlingar. En hänvisning bör givetvis heller inte tillåtas ske till handlingar som är ostrukturerade eller av annan anledning inte lämpar sig som processmaterial. Frågan om hänvisningar skall tillåtas, och i så fall till vilka handlingar, bör i allmänhet vara avgjord i så god tid före huvudförhandlingen att rätten har tillräcklig tid till sitt förfogande för att sätta sig in i materialet i förväg. Saken bör därför normalt diskuteras under förberedelsen. I vissa fall bör det emellertid kunna godtas att saken ut först vid huvud- förhandlingen. I de fallen bör reglerna kunna tillämpas i enlighet med den praxis som utbildats av domstolarna enligt de tidigare reglerna om hänvisning till skriftlig bevisning i hittillsvarande 43 kap. 8 § tredje stycket. Rätten bör se till att anteckna i vilken omfattning hänvisning sker till handlingar (jfr 6 kap. 3 §). Som utvecklats i avsnitt 10.2 anses uppgifter som en part hänvisar till förebringade vid förhandlingen, vilket kan vara Prop. 2004/05:131 av betydelse för frågan om sekretess (jfr 12 kap. 3 § sekretesslagen). 43 kap. 8 § Sedan parterna utvecklat sin talan, skall bevisningen läggas fram. Skall en part höras i bevissyfte, bör förhöret äga rum innan vittnesbevisning tas upp om den omständighet som förhöret gäller. Bevisningen får läggas fram genom hänvisningar till handlingar i målet, om rätten finner det lämpligt. (Jfr 43 kap. 7 § i SOU 2001:103.) Paragrafen innehåller bestämmelser om bevisningens framläggande vid en huvudförhandling. Den har behandlats i avsnitt 10. Första och andra styckena har ändrats endast i språkligt hänseende. Innehållet i tredje stycket är nytt och innebär att parternas fram- läggande av bevisning får ske genom hänvisningar till handlingar i målet, om rätten finner det lämpligt. Till skillnad från den bestämmelse som har funnits i detta stycke är bestämmelsen tillämplig på all bevis- ning i skriftlig form, alltså även på sakkunnigutlåtanden och skriftliga berättelser som åberopas med stöd av 35 kap. 14 §. Hänvisningar kan även göras till muntlig bevisning som inte skall tas upp på nytt, t.ex. bevisning som tagits upp utom huvudförhandling och som enligt 35 kap. 13 § första stycket inte behöver tas upp på nytt vid huvudförhandlingen. För sådan bevisning kan en hänvisning ske till ett referat eller en skriftlig uppteckning av förhöret eller till en ljudupptagning eller ljud- och bild- upptagning som ingår i akten (jfr handlingsbegreppet i 2 kap. 3 § TF). Då det gäller rättens överväganden om det är lämpligt att hänvisa till handlingar, jfr kommentaren till 43 kap. 7 § fjärde stycket. Frågan om hänvisningar skall tillåtas, och i så fall till vilka handlingar, bör i allmänhet vara avgjord i så god tid före huvudförhandlingen att rätten har tillräcklig tid till sitt förfogande för att sätta sig in i materialet i förväg. Saken bör därför normalt diskuteras under förberedelsen. I vissa fall bör det emellertid kunna godtas att saken ut först vid huvud- förhandlingen. I de fallen bör reglerna kunna tillämpas i enlighet med den praxis som utbildats av domstolarna enligt de tidigare reglerna om hänvisning till skriftlig bevisning i hittillsvarande 43 kap. 8 § tredje stycket. Rätten bör se till att anteckna i vilken omfattning hänvisning sker till handlingar (jfr 6 kap. 3 §). Som utvecklats i avsnitt 10.2 anses uppgifter som en part hänvisar till förebringade vid förhandlingen, vilket kan vara av betydelse för frågan om sekretess (jfr 12 kap. 3 § sekretesslagen). Bestämmelsen i det nuvarande fjärde stycket om bevisupptagning per telefon har utgått. Bestämmelsen har ersatts av regler om användning av ljudöverföring och ljud- och bildöverföring i 5 kap. 43 kap. 9 § Sedan bevisningen har lagts fram får parterna hålla slutanföranden. (Jfr 43 kap. 9 § i SOU 2001:103.) Paragrafen, som innehåller bestämmelser om slutanförande, har ändrats endast i språkligt hänseende. 43 kap. 13 § Vid fortsatt huvudförhandling skall handläggningen fortsätta där den slutade vid den tidigare förhandlingen. Vid en ny huvudförhandling skall målet företas till fullständig handläggning. Bevis, som har tagits upp vid tidigare handläggning, skall tas upp på nytt, om rätten finner att det är av betydelse i målet och det inte finns något hinder mot att ta upp beviset. I mål där förlikning om saken är tillåten får dock förnyad bevis- upptagning ske endast om någon av parterna begär det. Om ett bevis inte tas upp på nytt, skall det läggas fram på lämpligt sätt. (Jfr 43 kap. 13 § i SOU 2001:103.) Paragrafen innehåller bestämmelser om fortsatt och ny huvud- förhandling. I paragrafens andra stycke har införts en ny mening som innebär att bevisning som har tagits upp vid tidigare handläggning i ett dispositivt tvistemål får tas upp på nytt vid en ny huvudförhandling endast om någon part begär det. I övrigt har endast språkliga ändringar gjorts. Ändringarna i paragrafen överensstämmer med motsvarande ändringar i 35 kap. 13 § första stycket, se kommentaren till den bestämmelsen. 44 kap. 1 § Uteblir båda parterna från ett sammanträde under förberedelsen, skall målet (Paragrafen saknar motsvarighet i SOU 2001:103.) Paragrafen innehåller bestämmelser om avskrivning av ett mål sedan båda parterna uteblivit från ett förberedelsesammanträde. behandlats i avsnitt 6.2. Paragrafen har ändrats till följd av att reglerna om kallelser och påföljder gjorts mera enhetliga. Den är i sin föreslagna lydelse tillämplig i fråga om samtliga sammanträden som hålls under förberedelsen, oavsett vad som skall behandlas vid sammanträdet. Övriga ändringar är av endast språklig karaktär. 44 kap. 2 § Uteblir, i mål där förlikning om saken är tillåten, ena parten från ett sammanträde under förberedelsen och har den uteblivne förelagts att inställa sig vid påföljd att tredskodom annars kan komma att meddelas, skall sådan dom meddelas mot honom eller henne, om motparten yrkar det. Yrkas inte tredskodom, skall målet Är det svaranden som uteblir, får dock på yrkande av käranden målet sättas ut till ett nytt sammanträde. Inställer sig svaranden inte heller till detta sammanträde, gäller första stycket. Första och andra styckena tillämpas också när en part, som har förelagts att infinna sig personligen vid sammanträdet vid påföljd av tredskodom, inte följer Avser sammanträdet en fråga om rättegångshinder, tillämpas 3 § i stället för (Jfr 44 kap. 2 § i SOU 2001:103.) Paragrafen reglerar påföljder för utevaro och personlig frånvaro från sammanträden under förberedelsen i dispositiva tvistemål. Första och andra styckena har ändrats till följd av att reglerna om kallelser och påföljder gjorts mera enhetliga. Bestämmelserna är, med undantag för vad som sägs i fjärde stycket, i sin föreslagna lydelse Prop. 2004/05:131 tillämpliga i fråga om samtliga sammanträden som hålls under för- beredelsen, oavsett vad som skall behandlas vid sammanträdet. Frågan har behandlats i avsnitt 6.2. I övrigt har styckena ändrats i endast språkligt hänseende. Tredje stycket, som är nytt, avser den situationen att en part förelagts att infinna sig personligen vid påföljd av tredskodom men inte följt föreläggandet. Ändringen är en följd av ändringen i 42 kap. 12 § första stycket som innebär att en part som skall höras i bevissyfte skall föreläggas att infinna sig personligen vid påföljd att tredskodom annars kan komma att meddelas. Frågan har behandlats i avsnitt 11.3.