prop · GS03133 · 2005-03-23 00:00:00 — Vid sidan av dessa undantag görs i direktivet en annan begränsning av dess tillämpningsområde (artikel 1.2). Denna begränsning omfattar personer som inte har försäkringsförmedling som huvudsaklig yrkesverksamhet under förutsättning att det försäkringsavtal som personen förmedlar endast kräver kunskaper om det försäkringsskydd som erbjuds och inte avser liv- eller ansvarsförsäkring. Reseförsäkringar får dock omfatta liv- eller ansvarsförsäkring under förutsättning att detta försäkringsskydd är underordnat det huvudsakliga försäkringsskyddet för risker i samband med resan. Vidare gäller att försäkringen skall komplettera en levererad produkt eller tjänst, vem som än levererat den, och täcka risken för förlust av eller funktionsfel eller skada på de levererade varorna eller skada på eller förlust av bagage och övriga risker i samband med en resa som bokats hos den aktuella personen. Avslutningsvis gäller att det årliga premiebeloppet inte får överstiga och försäkringsavtalets totala giltighetstid, inklusive eventuella förlängningar, inte får överstiga . Samtliga dessa förutsättningar måste vara uppfyllda för att förmedlaren skall falla utanför direktivets tillämpningsområde. Skälen för regeringens förslag Den nya lagens tillämpningsområde bör bestämmas med utgångspunkt i den definition av försäkringsförmedling som finns i direktivet. Denna mycket vida definition tillsammans med de undantag och andra begränsningar som också finns i direktivet väcker frågor kring vilka typer av verksamheter som kommer att omfattas av de nya reglerna och vilka omständigheter som har betydelse vid denna bedömning. En övergripande bedömning av dessa frågor redovisas nedan. Den närmare gränsdragningen kring tillämpningsområdet är däremot naturligtvis ytterst en fråga för rättstillämpningen. I detta sammanhang bör även uppmärksammas att lagen i vissa fall föreslås bli tillämplig på sidoverksamhet som består i förmedling av fondandelar (se närmare i avsnitt 8.5.1). Allmänt om definitionen av försäkringsförmedling En ren bokstavstolkning av definitionen i direktivet ger närmast intryck av att all verksamhet som på något sätt har anknytning till ett försäkringsavtal utgör försäkringsförmedling. Mot bakgrund av direktivets innehåll i övrigt bör det dock understrykas att en sådan strikt tolkning inte framstår som vare sig riktig eller rimlig. bör i stället tolkas i ljuset av det grundläggande syftet med direktivet, dvs. att uppställa höga krav på yrkeskvalifikationer för sådana aktörer som spelar en central roll vid köp och försäljning av försäkringar. Med en sådan utgångspunkt kan det inledningsvis konstateras att den som yrkesmässigt hjälper potentiella försäkringstagare med att välja, anordna eller vidmakthålla ett försäkringsskydd, eller biträda försäkringstagare vid försäkringsfall typiskt sett får anses ägna sig åt försäkringsförmedling. En annan yrkesgrupp som tydligt faller inom tillämpningsområdet för den nya lagen är de som yrkesmässigt bistår försäkringsgivarna i deras försäljningsverksamhet och i denna roll uppträder som mellanmän i förhållandet mellan försäkringsgivaren och försäkringstagaren. Den gemensamma nämnaren för den typ av verksamhet som beskrivits är att dessa förmedlare har möjlighet att direkt påverka kundernas försäkringsskydd. Den grundläggande tanken bakom direktivet och därmed den nya lagen är att en sådan verksamhet endast bör utövas av personer som dels uppfyller tydliga krav i fråga om bl.a. kunskap och kompetens, dels har en skyldighet att ge kunden nödvändig information. Med denna utgångspunkt kan det redan nu konstateras i likhet med en rad remissinstanser att den verksamhet som bedrivs av de s.k. administrationsbolagen inom den kollektivavtalade försäkringen normalt inte kan anses vara försäkringsförmedling i lagens mening. Deras verksamhet består i administration av försäkringar vars villkor fastställts genom överenskommelser mellan arbetsmarknadens parter. Sådan verksamhet är av en annan art än den verksamhet som beskrivits ovan. För kollektivavtalsgrundade försäkringar finns det dessutom redan nu ett väl utvecklat kundskydd. Av direktivets definition av försäkringsförmedling framgår det att föremålet för förmedlingen skall vara ett försäkringsavtal, dvs. ett avtal om försäkring som ingås mellan en försäkringsgivare och en försäkringstagare. En försäkringstagares egna dispositioner inom ett redan slutet försäkringsavtal kan alltså inte anses vara försäkringsförmedling. Den som däremot yrkesmässigt ger råd till försäkringstagaren om lämpliga dispositioner, eller som på annat sätt aktivt deltar i dispositionerna, får normalt anses ägna sig åt försäkringsförmedling. har efterlyst bör en övergripande bedömning göras av hur gruppföreträdare skall behandlas i detta sammanhang. Vid obligatorisk gruppförsäkring anses försäkringsavtalet vara ingånget mellan försäkringsgivaren och gruppföreträdaren (se 17 kap. 3 § andra stycket och 19 kap. 3 § andra stycket försäkringsavtals- lagen [2005:104]). Vid förmedling av denna typ av försäkringar är det alltså normalt gruppföreträdaren och inte de försäkrade som är förmedlarens kund. När det sedan gäller frivilliga gruppförsäkringar anses försäkringsavtalet vara ingånget mellan försäkringsgivaren och gruppmedlemmen (se 17 kap. 3 § första stycket och 19 kap. 3 § första stycket försäkringsavtalslagen). Vid frivillig gruppförsäkring kan anslutning till avtalet ske via en gruppföreträdare eller direkt till försäkringsgivaren. Bedömningen av vem som vid denna typ av gruppförsäkringar skall anses vara förmedlarens kund får därför ytterst grundas på omständigheterna i det enskilda fallet. Om en gruppförsäkring innehåller individuellt avtalade moment torde yrkesmässig rådgivning gentemot en enskild gruppmedlem dock anses utgöra försäkringsförmedling. Enligt direktivet är det bara personer som driver försäkringsförmedling mot ersättning som omfattas av direktivets tillämpningsområde. I försäkringsmäklarlagen finns i stället ett krav på att förmedlingen skall ske yrkesmässigt. Innebörden av detta krav utvecklas närmare i förarbetena till lagen (se prop. 1988/89:136 s. 32). Där anges beträffande näringsidkare som har sin vanliga verksamhet inom ett annat yrkesområde att det är av särskild betydelse för bedömningen i vad mån förmedlingen är en återkommande företeelse och i vad mån förmedlingen av försäkringar ingår som en integrerad del i näringsidkarens övriga verksamhet. En annan omständighet av betydelse för bedömningen är enligt propositionen också hur näringsidkaren marknadsför sin verksamhet. Om en näringsidkare erbjuder allmänheten sina tjänster som förmedlare av försäkringar, bör försäkringsmäklarlagen anses tillämplig även om förmedlingen rent faktiskt äger rum endast vid något enstaka tillfälle. I begreppet yrkesmässighet får anses ingå att förmedlingen utförs mot någon form av ekonomiskt utbyte. Frågan är här i stället om ett krav på att förmedlingen skall ske yrkesmässigt går för långt i förhållande till direktivet och att det därmed skulle begränsa lagens tillämpningsområde i förhållande till detta. Så bedöms inte vara fallet. Ovan redovisade uttalanden i förarbetena till försäkringsmäklarlagen ligger väl i linje med vad som enligt direktivet bör omfattas av dess tillämpningsområde. Mot denna bakgrund är det lämpligt att ett krav på yrkesmässighet även uppställs i den nya lagen om försäkringsförmedling och att nämnda förarbetsuttalanden alltjämt i tillämpliga delar kan ge vägledning för tolkningen av begreppet. När det särskilt gäller personer som förmedlar försäkringar som en bisyssla, t.ex. på sin fritid, bör framhållas att kravet på yrkesmässighet är uppfyllt om personen marknadsför sig som försäkringsförmedlare även om förmedling rent faktiskt äger rum endast vid något enstaka tillfälle. Undantaget för försäkringsföretag och deras anställda Som tidigare nämnts följer det av direktivet att verksamhet som i och för sig faller under definitionen av försäkringsförmedling undantas från direktivets tillämpningsområde när den bedrivs av ett försäkringsföretag eller av en anställd vid ett försäkringsföretag som handlar på företagets ansvar (se artikel 2.3 andra stycket). Det har hävdats att denna bestämmelse skall tolkas så att den även omfattar finansiella koncerner som består t.ex. av en bank och ett eller flera försäkringsföretag eller av flera försäkringsföretag. De olika verksamheterna är i hög grad integrerade och avsikten är att kunderna bara skall behöva vända sig till ett enda ställe för att få hjälp med såväl bank- som försäkringsfrågor. Personalen säljer bank- och försäkringstjänster från alla företag inom koncernen oavsett vilket företag de är anställda i. Produkterna inom koncernen konkurrerar inte med varandra i den meningen att det är likgiltigt för företagen i koncernen om kunden köper en produkt från det ena eller det andra Koncernen tar också ansvar för personalens handlande oavsett i vilket företag de är anställda och oavsett vilka produkter de säljer. Syftet med direktivet är emellertid att reglera all distribution av försäkringar som sker utanför försäkringsföretagen. Att övriga fysiska och juridiska personer däribland banker som ägnar sig åt försäkringsförmedling skall omfattas av direktivet framgår av stycke 9 i ingressen till detta. Om det försäkringsföretag, för vars räkning en bank eller ett annat företag som inte är ett försäkringsföretag inom samma koncern förmedlar försäkringar, tar på sig ansvaret för ren förmögenhetsskada som drabbar en kund etc. till följd av att banken eller det andra företaget uppsåtligen eller av oaktsamhet åsidosätter sina skyldigheter, kan banken eller det andra företaget i stället anses som en anknuten försäkringsförmedlare (beträffande registrering av denna kategori, se avsnitt 8.2). Samma resonemang gäller givetvis även företag utanför ett koncernförhållande. påtalat är det för klarhetens skull lämpligt att i lagen uttryckligen undanta all förmedlingsverksamhet som utövas av ett försäkringsföretag eller av en anställd hos ett försäkringsföretag som handlar på företagets ansvar. Att, som och anfört, likställa styrelseledamöter i försäkringsföretag med anställda i dessa företag torde emellertid strida mot direktivet. Undantag för den som endast hänvisar någon till ett försäkringsföretag eller till en försäkringsförmedlare Direktivet innehåller inte något uttryckligt undantag för verksamhet som består i att t.ex. endast hänvisa en potentiell försäkringstagare till en försäkringsgivare, eller tipsa någon om att det finns försäkrings- förmedlare som kan vara behjälpliga vid en upphandling av försäkringsavtal. Åtgärder som inskränker sig till att skapa kontakt mellan en kund och ett försäkringsföretag eller en försäkringsförmedlare bör emellertid inte anses utgöra försäkringsförmedling, eftersom sådana åtgärder inte kan anses syfta till att kunden skall ingå ett visst försäkringsavtal. Den bör därför vara uttryckligen undantagen från lagens tillämpningsområde. Lagen blir emellertid tillämplig om hänvisningen eller tipset kombineras med rådgivning kring t.ex. lämpligt försäkringsskydd. Undantaget kan normalt inte heller åberopas av den som är delaktig i upprättandet av kontraktshandlingar eller dylikt. Ett område som särskilt uppmärksammats av ett flertal remissinstanser är den typ av medverkan vid tecknande av försäkringar som sker vid sidan av annan huvudsaklig verksamhet, t.ex. bilhandlares, speditörers och finansbolags medverkan vid tecknande av fordonsförsäkringar, transportförsäkringar respektive försäkringar som har samband med finansieringstjänster. Huruvida dessa typer av medverkan skall anses vara försäkringsförmedling eller inte får avgöras utifrån hur verksamheten rent faktiskt bedrivs i det enskilda fallet. Om bilhandlaren, speditören eller finansbolaget endast hänvisar kunden till en försäkringsgivare, är det normalt inte fråga om försäkringsförmedling. Om de däremot påtar sig en mer aktiv roll i kundens val av försäkringsskydd eller medverkar i förhandlingar rörande priset eller villkoren för försäkringen torde det vara fråga om försäkringsförmedling, dvs. sådan verksamhet som kräver särskild kunskap och kompetens. Den omständigheten att någon som en ren serviceåtgärd lämnar ett visst mindre biträde vid tecknande av en försäkring innebär alltså inte i sig att det är fråga om försäkringsförmedling. Om en verksamhet som bedrivs av t.ex. en bilhandlare, en speditör eller ett finansbolag i det enskilda fallet skulle vara sådan att den i och för sig skall anses utgöra försäkringsförmedling, kan verksamheten ändå vara undantagen från tillämpningsområdet, om samtliga förutsättningar i den särskilda undantagsregeln för förmedling av vissa typer av kompletterande försäkringar är uppfyllda (se nedan). Undantag för tillhandahållande av allmän information Lagen bör inte heller vara tillämplig på verksamhet som bara består i att lämna allmän information eller vägledning om försäkringsprodukter och som inte sker i syfte att bistå någon med att ingå eller fullgöra ett visst försäkringsavtal (jfr stycke 12 i ingressen till direktivet). Den verksamhet som utövas av t.ex. omfattas alltså inte av lagens tillämpningsområde. Den som i sina lokaler eller på sin hemsida tillhandahåller ett allmänt informationsmaterial om försäkringsprodukter skall inte heller anses utöva försäkringsförmedling, oavsett om informationen avser ett eller flera försäkringsföretag. Undantag för rådgivning i enstaka fall Lagen bör även innehålla den undantagsregel i direktivet (artikel 2.3 tredje stycket och stycke 12 i ingressen) som tar sikte på t.ex. skattexperter eller revisorer, som då och då ger råd om försäkringsskydd inom ramen för sin huvudsakliga verksamhet dock utan att aktivt delta i försäkringsförmedlingen. Enligt direktivet (artikel 2.3 tredje stycket och stycke 12 i ingressen) skall yrkesmässig handläggning av ett försäkringsföretags skador samt värdering och reglering av skador inte omfattas av detta. I likhet med vad anfört bör det införas ett undantag i lagen som omfattar all skaderegleringsverksamhet, oavsett om den utförs för försäkringsföretagets eller för någon annans räkning. Undantag för förmedling av kompletterande försäkringar Direktivet är inte tillämpligt på vissa personer som inte har försäkringsförmedling som huvudsaklig yrkesverksamhet och som förmedlar försäkringar som kompletterar en levererad vara eller tjänst. För att personen i fråga inte skall omfattas av direktivet skall en rad andra förutsättningar också vara uppfyllda som bl.a. har att göra med försäkringsskyddets omfattning, försäkringstidens längd och premiebeloppets storlek. Direktivets bestämmelse bör i sak oförändrad tas in i den nya lagen. Detta innebär att lagens tillämpningsområde inte utvidgas i förhållande till vad som gäller enligt direktivet. Det anförda torde innebära att de flesta specialombud, t.ex. radio/TV-handlare, urmakare och resebyråer, faller utanför lagens tillämpningsområde. Får en försäkringsförmedlare delegera en arbetsuppgift till någon som inte är försäkringsförmedlare? En viktig fråga som i detta sammanhang bör belysas på ett övergripande sätt är omfattningen av försäkringsförmedlarnas delegationsrätt. Svenska försäkringsmäklares förening föreslagit, införa en lagreglering av de s.k. assistenternas verksamhet är däremot mindre lämpligt eftersom en sådan reglering riskerar att bli alltför rigid. Ett förmedlingsuppdrag innefattar flera olika arbetsmoment, allt från att boka kundbesök och inhämta information till att analysera kundens försäkringsbehov och lämna förslag till en försäkringslösning. Vissa arbetsuppgifter är av mer kvalificerad art och av direkt betydelse för vilket försäkringsskydd kunden får andra är av mer administrativ natur. I vissa fall, särskilt vid förmedling av skadeförsäkring, är arbetsuppgifterna av den arten att inte heller förmedlaren har tillräcklig kompetens för att utföra dem. Som exempel kan nämnas uppgifter i samband med riskbeskrivningar och skadehantering samt värderingsfrågor. Sådana uppgifter kan kräva brandingenjörskompetens eller annan teknisk kompetens. Direktivet kan inte anses hindra att en försäkringsförmedlare delegerar vissa arbetsuppgifter till någon annan utan att denne skall anses som försäkringsförmedlare i direktivets mening. En förmedlare måste självfallet kunna köpa specialistkunskap i form av brandingenjörs- kompetens och annan teknisk kompetens, när det behövs. Det ligger i kundens intresse att dessa arbetsuppgifter utförs av någon som är särskilt kunnig på området. Förmedling av försäkringar inrymmer emellertid också arbetsmoment av mindre kvalificerat slag som en förmedlare bör kunna delegera till annan personal som inte är försäkringsförmedlare. Direktivets vida definition av begreppet försäkringsförmedling och kravet på att alla fysiska personer som direkt deltar i försäkringsförmedlingen skall uppfylla yrkeskraven, får dock anses innebära att utrymmet för att delegera arbetsuppgifter till någon som inte är försäkringsförmedlare allmänt sett är ganska begränsat. Vid bedömningen av var gränsen går är det viktigt att uppmärksamma att ett av huvudsyftena med direktivet är att förbättra skyddet för kunderna och se till att de betjänas av personer som uppfyller vissa yrkeskrav. Försäkringsförmedlaren tillhandahåller en kvalificerad tjänst och kunden har rätt att förvänta sig att den utförs av en kunnig person. Frågan gäller således i vilken utsträckning en kund skall behöva acceptera att i olika skeden vara hänvisad till en medhjälpare som i vart fall inte har den formella kompetens som är en förutsättning för att få verka som försäkringsförmedlare. Frågan får, på samma sätt som gäller i fråga om t.ex. fastighetsmäklare, avgöras med ledning av kravet på god försäkringsförmedlingssed (se allmänna råd [FFFS 1995:52] och avsnitt 8.5.2). Inledningsvis kan slås fast att förmedlaren själv skall vara med vid de inledande kontakterna med kunden då innehållet i förmedlingstjänsten diskuteras och kunden får den information som förmedlaren är skyldig att lämna (se avsnitt 8.4). När det sedan gäller själva förmedlingsarbetet får det mest centrala och betydelsefulla momentet i detta arbete anses vara att ge kunden råd om vilken försäkring som passar hans eller hennes önskemål eller behov. Denna uppgift får självfallet inte delegeras till någon som inte är försäkringsförmedlare. För att kunna ge kunden ett sådant råd måste förmedlaren utreda och bedöma kunden önskemål och behov, ta fram och analysera olika försäkringslösningar samt välja ut en lösning som rekommenderas kunden. En medhjälpare bör kunna biträda förmedlaren i dennes arbete med att utreda kundens önskemål och behov. Förmedlaren måste dock gå igenom och kontrollera den utredning som medhjälparen har gjort och vid direkt kontakt med kunden förvissa sig om att utredningen är tillfredsställande. Det är också förmedlaren själv som skall bedöma kundens försäkringsbehov. När kundens önskemål och behov är utredda och bedömda bör medhjälparen kunna biträda förmedlaren i dennes arbete med att ta fram olika försäkringslösningar. Förmedlaren måste dock gå igenom och kontrollera den utredning som medhjälparen har gjort och förvissa sig om att den är tillfredsställande. Det är också förmedlaren själv som skall analysera de olika försäkringslösningarna och välja ut den lösning som skall föreslås kunden. Förmedlaren skall också vid direkt kontakt med kunden föreslå försäkringslösningen och ange skälen för rådet. Det finns även andra uppgifter som är mycket viktiga för försäkringstagarens skydd. En sådan uppgift är information till kunden om vad försäkringen omfattar och om försäkringsvillkoren i övrigt. Andra mycket viktiga uppgifter som närmast hör till skötseln av försäkringen är vidarebefordran av premieavier och information om sista betalningsdag för premien, om den inte klart framgår, samt fortlöpande bevakning av försäkringsskyddet. Om dessa åtgärder inte utförs av förmedlaren själv, skall han eller hon se till att det finns tillförlitliga rutiner för detta. När det gäller andra arbetsuppgifter, som inte är lika centrala för förmedlingsuppdraget, kan det vara acceptabelt att uppgifterna delegeras till en medhjälpare som inte är försäkringsförmedlare. En generell förutsättning vid alla fall av delegation, dvs. även i de fall som berörts ovan, är att förmedlaren bedömer att medhjälparen har tillräcklig kompetens för uppgiften. Förmedlaren måste också ha kontroll över utförandet för att vid behov kunna ingripa. Det får inte överlåtas på medhjälparen att fatta beslut eller göra självständiga bedömningar i viktiga frågor. I kontakterna utåt skall det tydligt framgå att medhjälparen är just medhjälpare och inte den som utför eller ansvarar för förmedlingstjänsten eller någon del av denna. Oavsett om försäkringsförmedlaren utför allt arbete själv eller om han delegerar någon uppgift till en medhjälpare är det försäkringsförmedlaren som är ansvarig för arbetets utförande. Om en medhjälpare uppsåtligen eller av oaktsamhet vid arbetets utförande orsakar en kund etc. skada, är förmedlaren ansvarig för detta. Regeringens förslag: Försäkringsförmedling får enligt huvudregeln utövas bara efter tillstånd från och får ges till en svensk fysisk eller juridisk person. Tillståndet kan omfatta alla slag av försäkringar, men det kan även begränsas till kategorierna livförsäkring eller skadeförsäkring eller till att avse en eller flera försäkringsklasser eller grupper av försäkringsklasser. Den som har fått tillstånd skall registreras hos . En försäkringsförmedlare får inte påbörja sin verksamhet förrän registrering har skett. Lagen skall innehålla en definition av anknuten försäkringsförmedlare. Med en sådan förmedlare avses en svensk fysisk eller juridisk person som har träffat avtal med ett eller flera försäkringsföretag om att förmedla försäkringsprodukter, om dessa produkter inte konkurrerar med varandra och avtalet innebär att försäkringsföretaget är ansvarigt för ren förmögenhetsskada som drabbar en kund, en försäkringsgivare eller någon som härleder sin rätt från kunden. Som anknuten försäkrings- förmedlare skall även avses den som utövar försäkringsförmedling vid sidan av sin huvudsakliga yrkesverksamhet och som har träffat avtal med ett eller flera försäkringsföretag om att förmedla försäkringsprodukter. Detta gäller under förutsättning att försäkringsprodukterna utgör ett komplement till varor som levereras eller tjänster som tillhandahålls inom ramen för denna huvudsakliga yrkesverksamhet och avtalet innebär att försäkringsföretaget är ansvarigt för ren förmögenhetsskada som drabbar en kund, en försäkringsgivare eller någon som härleder sin rätt från kunden. För anknutna försäkringsförmedlare gäller i stället för krav på tillstånd från att det försäkringsföretag med vilket förmedlaren har ingått avtal om försäkringsförmedling skall anmäla förmedlaren för registrering hos . Försäkringsföretaget får bara anmäla sådana förmedlare som uppfyller de krav som ställs för tillstånd till försäkringsförmedling. I anmälan skall med de begränsningar som gäller för tillståndspliktig verksamhet anges omfattningen av förmedlingsverksamheten. Inte heller en anknuten försäkringsförmedlare får påbörja sin verksamhet förrän registrering har skett. Anställda hos anknutna eller hos övriga försäkringsförmedlare som är juridiska personer omfattas inte av tillstånds- och registrerings- skyldigheten. Förslaget i promemorian : Överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har ingen erinran mot förslagen. betonar särskilt att det ur tillsynssynpunkt inte får anses motiverat att fysiska personer som förmedlar försäkringar för en juridisk persons räkning skall omfattas av tillstånds- och registreringskrav. och anser att vandelsprövningen av anknutna försäkringsförmedlare bör göras av en myndighet. Svenska försäkringsmäklares förening ser en risk i att försäkringsbolagen själva