prop · GS03131 · 2005-03-22 00:00:00 — Rätten skall således vid sin prövning göra en helhetsbedömning av samtliga relevanta omständigheter och då särskilt göra en intresse- avvägning av framför allt ändamålet med personens inställelse och anledningen till att denna person bör delta genom ljudöverföring eller ljud- och bildöverföring. Betydelsen av att personen infinner sig i rättssalen måste vägas mot de omständigheter som talar för att han eller hon i stället deltar i sammanträdet genom ljudöverföring eller ljud- och bildöverföring. Utgångspunkten är att ändamålet med sammanträdet och personens deltagande skall bli tillgodosett även om en person deltar genom ljudöverföring eller ljud- och bildöverföring. Likaså måste bevis- ningen kunna värderas på ett tillfredställande sätt även om bevis- upptagningen sker genom ljudöverföring eller ljud- och bildöverföring. Ett exempel där det normalt framstår som mindre lämpligt att ett deltagande sker genom ljudöverföring eller ljud- och bildöverföring är vid förhandlingar enligt lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare och då särskilt vad avser den unge. Det kan naturligtvis finnas situationer där en persons närvaro i rättssalen bedöms vara så avgörande att tekniken inte kan användas, oavsett hur starka skäl för detta som anförs, eftersom det aldrig får vara olämpligt med ett Prop. 2004/05:131 sådant deltagande. Den situationen att alla som skall delta i ett sammanträde inte får plats i rättssalen regleras i 5 kap. 12 §, se kommentaren till den paragrafen. Möjligheten att delta genom ljud- och bildöverföring bör normalt väljas framför ljudöverföring. I vissa fall är det dock tillräckligt att ett deltagande sker genom ljudöverföring och rätten bör i en sådan situation kunna välja ljudöverföring med hänsyn till att det är ett betydligt mer tillgängligt kommunikationsmedel och att ett krav på att använda ljud- och bildöverföring kan medföra kostnader och olägenheter för den enskilde som inte framstår som motiverade. Vid ett ställningstagande till valet av teknik bör rätten ha i åtanke att en bevispersons del- tagande genom ljudöverföring medför att förhöret inte kan dokumenteras genom en ljud- och bildupptagning enligt 6 kap. 6 § första stycket. Av fjärde stycket följer att den som deltar i ett sammanträde genom ljudöverföring eller ljud- och bildöverföring skall anses ha inställt sig inför rätten på samma sätt som om inställelsen rent faktiskt ägt rum i rättssalen. Det innebär exempelvis att en part, som deltar i ett samman- träde genom ljudöverföring eller ljud- och bildöverföring och inställer sig genom ett ombud i rättssalen, skall anses ha inställt sig både personligen och genom ombud inför rätten. Bestämmelsen innebär även att en part, som kallats att infinna sig personligen, följer ett sådant föreläggande om han eller hon deltar genom ljudöverföring eller ljud- och bildöverföring. 5 kap. 11 § Om det finns skäl för det, får rätten besluta att syn skall hållas genom ljud- överföring eller ljud- och bildöverföring. Ett sådant beslut får dock inte fattas, om det är olämpligt med hänsyn till bevisningens art och övriga omständigheter. (Paragrafen saknar motsvarighet i SOU 2001:103.) Paragrafen, som är ny, innehåller bestämmelser om användning av ljudöverföring och ljud- och bildöverföring vid syn. Den har behandlats i avsnitt 5.1.3 och 5.2. Av paragrafen följer att ljudöverföring eller ljud- och bildöverföring kan användas för att hålla syn enligt 39 kap., om det finns skäl för det. Möjligheten att använda tekniken kan aktualiseras i situationer där ett föremål inte lämpligen kan flyttas till rättssalen, t.ex. på grund av att föremålet finns långt från rättssalen eller att det är så känsligt eller dyrbart att det av den anledningen inte bör flyttas. Om tekniken medger det kan syn även hållas på fastigheter eller platser med hjälp av ljud- och bildöverföring. Bestämmelsen är fakultativ. Ljudöverföring eller ljud- och bildöverföring får inte användas, om det är olämpligt med hänsyn till bevisningens art och övriga omständigheter. Rätten måste därför avgöra huruvida det på ett tillfredställande sätt går att vid ljudöverföring eller ljud- och bildöverföring ta till sig vad synen syftar till att förmedla. Vid denna bedömning kan möjligheterna att lägga fram bevisning i form av syn genom en uppspelning av en ljud- och bildupptagning tjäna som vägledning, se avsnitt 5.4.1 och kommentaren till 6 kap. 6 a §. 5 kap. 12 § Rätten skall se till att de, som skall delta i ett sammanträde och som inte kan beredas plats i rättssalen, kan följa sammanträdet genom en ljud- och bildöver- föring i en lokal som ställts i ordning för detta ändamål (sidosal). Rätten får även låta åhörare som inte kan beredas plats i rättssalen följa sam- manträdet genom en ljudöverföring eller en ljud- och bildöverföring i en sidosal. Bestämmelserna i 9 § skall tillämpas också i fråga om en sidosal. (Jfr 5 kap. 11 § i SOU 2001:103.) Paragrafen, som är ny, reglerar situationen när antalet personer som skall delta eller på annat sätt vill följa ett sammanträde är så stort att inte alla kan beredas plats i rättssalen. Situationen har behandlats i avsnitt 5.3.2. Första stycket avser deltagare i processen, dvs. de som har kallats till ett sammanträde i egenskap av parter, ombud, målsägande som inte för talan, målsägandebiträden, vårdnadshavare m.fl. Med rättssalen avses den sal där rätten befinner sig. Om alla som skall delta i ett sammanträde inte kan beredas plats i rättssalen, bör rätten i första hand ta en större rättssal i anspråk. Om det inte är möjligt eller tillräckligt, skall rätten se till att en annan lokal, en sidosal, ställs i ordning för de som inte får plats i rättssalen. Rätten måste i en sådan situation också besluta om vilka som skall placeras i rättssalen respektive sidosalen. Rätten bör t.ex. se till att en part befinner sig i rättssalen när han eller hon skall höras i målet. De som skall sitta i en sidosal måste därifrån kunna följa sammanträdet genom en ljud- och bildöverföring. Sidosalen måste alltså vara försedd med utrustning för ljud- och bildöverföring och bör även i övrigt vara ändamålsenligt utrustad. Den behöver inte vara lokaliserad i samma byggnad som rättssalen. Andra stycket avser övriga som vill följa ett sammanträde, dvs. de åhörare som inte får plats i rättssalen. Rätten kan låta dessa följa sammanträdet från en sidosal, antingen genom en ljud- och bild- överföring eller genom en ljudöverföring. Användandet av en sidosal för åhörare får ses som något utöver det normala och bestämmelsen är främst avsedd att användas i vissa särskilt uppmärksammade mål eller i övrigt när det får anses särskilt angeläget. Genom hänvisningen till 5 kap. 9 § i tredje stycket likställs sidosalen med rättssalen. Det innebär att de befogenheter och skyldigheter som rätten och ordföranden har i fråga om ordningen i rättssalen gäller även i sidosalen. Rätten får följaktligen t.ex. förbjuda att annan tar upp eller överför ljud under ett förhör, om det kan antas att upptagningen eller överföringen besvärar den som hörs i sådan grad att det blir till men för utredningen. Hänvisningen innebär också att förbud gäller mot upp- tagning eller överföring av bild. Det är alltså inte tillåtet att spela in bilder i sidosalen eller att direktöverföra bilder därifrån. Det gäller såväl bilder av sådant som utspelar sig i sidosalen som bilder av sådant som visas där på en bildskärm. 6 kap. 4 § Vid ett sammanträde som hålls under förberedelsen av ett mål och som inte endast avser bevisupptagning skall utöver vad som anges i 3 § följande antecknas: 1. i korthet de omständigheter som parterna åberopar samt motpartens yttrande över dessa omständigheter, 2. de bevis som parterna vill åberopa och vad de vill styrka med varje bevis, 3. det som i övrigt behövs inför målets avgörande. (Jfr 6 kap. 4 § i SOU 2001:103.) I paragrafen, som har behandlats i avsnitt 6.2, anges vilka uppgifter som, utöver vad som anges i 6 kap. 3 §, skall antecknas vid ett samman- träde som hålls under förberedelsen av ett mål och som inte endast avser Ändringen i andra punkten är av endast språklig karaktär. Ändringen i tredje punkten innebär att det inte såsom skall antecknas enbart sådant som behövs till ledning för en kommande huvudförhandling utan även sådant som behövs inför ett avgörande på handlingarna, dvs. Vad som i det senare fallet kan behöva antecknas är t.ex. parternas inställning till om målet kan avgöras på handlingarna eller om bevisning kan tas upp utom huvud- förhandling enligt t.ex. 36 kap. 19 § 3. 6 kap. 6 § I tingsrätt skall en berättelse som lämnas i bevissyfte dokumenteras genom en ljud- och bildupptagning, om det inte finns särskilda skäl mot det. lämnas i högre rätt får dokumenteras på samma sätt. Om en berättelse som lämnas i bevissyfte inför domstol inte dokumenteras enligt första stycket, skall den dokumenteras genom en ljudupptagning eller, i den omfatt- ning berättelsen kan antas vara av betydelse i målet, skrivas ned. inte vid huvudförhandling i . Om berättelsen skrivs ned, skall parterna och den som hörts genast få tillfälle att kontrollera det som skrivits. Den som lämnat berättelsen skall tillfrågas om han eller hon har något att invända mot innehållet. En invändning som inte leder till någon ändring skall antecknas. Därefter får det som skrivits inte ändras. (Jfr 6 kap. 6 § i Ds 2001:36.) Paragrafen innehåller bestämmelser om dokumentation av berättelser som lämnas i domstol i bevissyfte. Ändringarna i paragrafen har behand- lats i avsnitt 5.4.1. I ett nytt första stycke har i första meningen införts en bestämmelse som innebär att en tingsrätt som huvudregel skall dokumentera förhör som hålls i bevissyfte genom en ljud- och bildupptagning. bildupptagning behöver dock inte ske om det finns särskilda skäl mot Undantagsregeln avser framför allt det fallet då en upptagning av något skäl kan antas innebära att utredningen i målet försämras. Bedömningen av om det finns skäl att avstå från att göra en ljud- och bildupptagning måste göras i ljuset av den föreslagna bestämmelsen i 7 kap. 48 § sekretesslagen. Enligt denna bestämmelse gäller sekretess för uppgiften i bilden i en ljud- och bildupptagning, om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan att den hörde lider men (se kommentaren till den Därmed torde utrymmet för att låta bli att dokumentera förhöret genom en ljud- och bildupptagning av hänsyn till integritets- och utredningsskäl vara mycket begränsat. Om den som skall höras ändå uppfattar inspelningen som så besvärande och integritetskränkande att det på goda grunder kan antas återverka negativt på hans eller hennes berättelse, kan detta någon enstaka gång utgöra skäl att i stället dokumentera förhöret på något annat sätt, t.ex. genom en ljudupptagning. Andra exempel på särskilda skäl som kan göra att förhöret inte kan dokumenteras genom en ljud- och bildupptagning är om tekniken av någon anledning skulle fallera eller inte finnas tillgänglig. Rätten bör i sådana situationer ha möjlighet att ändå genomföra förhöret och dokumentera det genom en ljudinspelning eller på annat lämpligt sätt i stället för att ställa in förhandlingen. Av bestämmelsen följer vidare att det är rätten ensam som avgör hur förhöret skall dokumenteras. Det ligger dock i sakens natur att rätten bör fästa avseende vid de eventuella synpunkter som parterna eller den som skall höras har i frågan. Om ett vittne eller en annan förhörsperson visar oro inför inspelningen, är det självfallet särskilt viktigt att rätten gör en noggrann prövning av om det finns skäl för att dokumentera förhöret på annat sätt. Rätten kan dock i allmänhet utgå ifrån att förhöret kan dokumenteras genom en ljud- och bildupptagning. Det bör alltså i normalfallet inte komma i fråga att rätten inför varje förhör tar upp frågan om hur detta skall dokumenteras. Av andra meningen i första stycket följer att även högre rätt, dvs. hovrätterna och , har möjlighet att dokumentera munt- lig bevisning genom ljud- och bildupptagning. Här gäller dock ingen presumtion för att bevisningen skall dokumenteras på detta sätt. Bestämmelsen syftar framför allt till att underlätta handläggningen vid bevisupptagning utom huvudförhandling som sker i högre rätt. Om förhöret i tingsrätten eller hovrätten inte dokumenteras genom en ljud- och bildupptagning skall det enligt andra stycket i stället dokumen- teras genom en ljudupptagning eller, i den omfattning berättelsen kan antas vara av betydelse i målet, skrivas ned. Detta motsvarar i sak gällande regler. 6 kap. 6 a § Det som iakttas vid syn får dokumenteras genom en ljud- och bildupptagning. (Paragrafen saknar motsvarighet i Ds 2001:36.) Paragrafen, som är ny, ger rätten en möjlighet att dokumentera det som iakttas vid syn genom en ljud- och bildupptagning. Bestämmelsen har behandlats i avsnitt 5.4.1. Bestämmelsen är fakultativ och utgör ett komplement till reglerna om anteckningar vid sammanträden i 6 kap. 3 §. Rätten har således en möjlighet att välja huruvida det som iakttas vid syn skall antecknas på sedvanligt sätt enligt bestämmelserna i 6 kap. 3 § första stycket 8 eller dokumenteras genom en ljud- och bildupptagning enligt reglerna i den nu aktuella paragrafen. Bestämmelsen är tillämplig såväl vid syn på stället som vid syn som hålls i rättssalen. I vilka fall en syn bör dokumenteras genom en ljud- och bildupp- tagning får avgöras av rätten utifrån vad som är lämpligt i det enskilda fallet. Är det frågan om syn på stället, torde det regelmässigt vara till fördel för handläggningen av målet att tingsrätten dokumenterar synen genom en ljud- och bildupptagning. Överklagas målet, får hovrätten utifrån de allmänna reglerna om bevisupptagning i hovrätt bedöma om beviset behöver tas upp på nytt eller om det är tillräckligt att vad som iakttagits vid synen i tingsrätten läggs fram genom ljud- och bildupp- tagningen (35 kap. 13 § andra stycket). Om föremålet för synen riskerar att förändras eller gå förlorat innan avgörandet vunnit laga kraft, talar det Prop. 2004/05:131 givetvis för att synen bör dokumenteras genom en ljud- och bild- Även vid sådan syn som hålls enligt reglerna om bevis- upptagning utom huvudförhandling i 39 kap. 2 § kan det i många fall finnas anledning att dokumentera synen genom en ljud- och bild- upptagning. 9 kap. 5 § Den som vid ett sammanträde inför rätten stör förhandlingen, bryter mot en ordningsregel eller ett förbud, som har meddelats med stöd av 5 kap. 9 §, eller tar upp eller överför bild i strid mot 5 kap. 9 § andra stycket döms till penningböter. Till samma straff döms den som muntligen inför rätten eller i rättegångsskrift uttalar sig otillbörligt. Första stycket skall tillämpas också i fråga om en sådan sidosal som avses i 5 kap. 12 §. (Jfr 9 kap. 5 § i SOU 2001:103.) Paragrafen innehåller bestämmelser om sanktioner vid ordnings- störningar m.m. Ändringarna i paragrafen har behandlats i avsnitt 5.3.2. Första stycket har justerats på så sätt att det stämmer överens med förbudet att ta upp eller överföra bild i 5 kap. 9 § andra stycket. Övriga ändringar är av endast språklig och redaktionell karaktär. I ett nytt andra stycke har straffbestämmelserna i första stycket utsträckts till att även gälla ordningsstörningar m.m. i en sidosal enligt 5 kap. 12 §. Av den paragrafens tredje stycke framgår att 5 kap. 9 § även är tillämplig i fråga om förhållandena i en sidosal. Ansvar för rättegångsförseelser kan ådömas såväl av rätten ex officio (se 20 kap. 1 §) som efter åtal. Eftersom rätten kommer att ha begränsade möjligheter att själv iaktta straffbara ordningsstörningar som äger rum i sidosalen, torde det i dessa fall i regel krävas att åklagare väcker åtal för att straff skall kunna utdömas. 35 kap. 6 § Det ankommer på parterna att svara för bevisningen. Rätten får självmant inhämta bevisning endast i tvistemål där förlikning om saken inte är tillåten och i mål om brott som hör under allmänt åtal. (Jfr 35 kap. 6 § i SOU 2001:103.) Paragrafen reglerar vem som svarar för bevisningen i ett mål och i vilka fall rätten själv får föra in bevisning. Ändringen i paragrafen har behandlats i avsnitt 11.2. Paragrafen avser endast ny bevisning och vem som äger föra in sådan i mål. Frågan om på vilket sätt bevisning, som har tagits upp, skall läggas fram i tingsrätt och i hovrätt regleras i 35 kap. 13 §, 43 kap. 13 §, 46 kap. 13 §, 50 kap. 17 § och 51 kap. 17 §. Första meningen har ändrats endast i språkligt hänseende. Genom ändringen i andra meningen har rättens möjligheter att självmant inhämta bevisning begränsats. Av den nu föreslagna lydelsen följer att rätten endast i indispositiva tvistemål och i brottmål som hör under allmänt åtal självmant får inhämta bevisning. Detta innebär för dessa måltyper ingen ändring i sak. Genom ordet endast markeras däremot att rätten i andra typer av mål, dvs. i dispositiva tvistemål och i brottmål som inte hör under allmänt åtal, saknar en sådan möjlighet. 2004/05:131 detta sammanhang bör noteras att av bestämmelserna om syn i 39 kap. och sakkunnigbevisning i 40 kap. följer att rätten får hålla syn och inhämta yttrande. Dessa bestämmelser måste emellertid läsas mot bak- grund av förslaget i den nu behandlade paragrafen. Detta innebär att rätten endast i indispositiva tvistemål och brottmål där allmänt åtal förs får hålla syn eller inhämta yttrande från sakkunnig utan att en part har begärt det. Att rättens möjligheter att självmant inhämta bevisning begränsas innebär inte att rätten behöver hålla sig helt passiv när det gäller bevisfrågor. En diskussion om bevisningen kan och bör ofta före- komma inom ramen för rättens materiella processledning. Det finns heller inget som hindrar att rätten föreslår bevisning. 35 kap. 7 § Rätten får avvisa bevisning 1.om den omständighet som en part vill bevisa är utan betydelse i målet, 2.om beviset inte behövs, 3.om beviset uppenbart skulle bli utan verkan, 4.om bevisningen med avsevärt mindre besvär eller kostnad kan föras på annat sätt, eller 5.om beviset trots rimliga ansträngningar inte kan tas upp och avgörandet inte bör fördröjas ytterligare. (Jfr 35 kap. 7 § i SOU 2001:103.) Paragrafen reglerar i vilka fall rätten får avvisa bevisning. Ändringarna i paragrafen har behandlats i avsnitt 11.3. Paragrafen har redigerats om på så sätt att grunderna för avvisning har delats upp i punkter. De fyra första punkterna motsvarar, med vissa språkliga justeringar, vad som tidigare gällt. Någon ändring i sak är inte avsedd. Genom den femte punkten har det tillkommit en ytterligare grund för att avvisa bevisning. Bestämmelsen är tillämplig i både tvistemål och brottmål och på alla typer av bevis. För att ett bevis skall kunna avvisas med stöd av denna punkt krävs dels att beviset inte kan tas upp trots rimliga ansträngningar att få till stånd en sådan upptagning, dels att målets avgörande inte bör fördröjas ytterligare. Innebörden av att beviset inte kan tas upp är att beviset inte är tillgängligt och därför inte kan läggas fram inför rätten, normalt vid en huvudförhandling. Vid bedömningen av vad som i det enskilda fallet utgör rimliga ansträngningar för att få till stånd en bevisupptagning måste beaktas såväl vilka åtgärder som vidtagits för att få till stånd bevisupptagningen som vilka ytterligare åtgärder som kan anses meningsfulla att vidta. Utgångspunkten bör vara att de möjligheter som står till buds för att få en bevisperson att inställa sig till sammanträdet där bevisupptagningen skall ske bör övervägas innan det blir aktuellt att avvisa bevisningen. Det gäller vilka åtgärder som bör vidtas såväl för att få t.ex. ett vittne delgiven kallelse till sammanträdet som för att få detta vittne att också inställa sig till sammanträdet. Vilka åtgärder som är rimliga att vidta är beroende av omständigheterna i det enskilda fallet och får således be- dömas från fall till fall, bl.a. utifrån i vilken mån ytterligare förseningar Arbetet med att skapa förutsättningar för en bevisupptagning an- Prop. 2004/05:131 kommer inte bara på rätten utan också i hög grad på den part som har Vilka åtgärder som skall vidtas av rätten för att nå förhörspersonen bör således kunna påverkas av i vilken omfattning en part är behjälplig med uppgifter om var personen befinner sig och annat som kan ha betydelse. En ytterligare förutsättning för att avvisning skall kunna ske är, som redan nämnts, att det bedöms att avgörandet inte bör fördröjas ytterligare. Frågan om ett avgörande bör tillåtas att bli ytterligare fördröjt kan inte bedömas enbart utifrån antalet inställda förhandlingar, vid vilka försök att få till stånd en bevisupptagning gjorts. Det bör också beaktas hur handläggningen av målet har tagit. Hänsyn måste därvid tas till vad som har föranlett att handläggningen dragit ut . Om det är domstolen eller motparten som varit orsak till att avgörandet fördröjts bör detta självfallet inte gå ut över en parts möjligheter att få sina vittnen hörda. Vid bedömningen bör också hänsyn tas till vilket sorts bevis som är aktuellt och vilken betydelse detta kan tänkas ha för målets utgång. Det är i allmänhet mindre lämpligt att dröja med att avgöra ett omfattan- de mål på grund av svårigheterna med att lägga fram ett mer eller mindre perifert bevis. En annan faktor som bör tillåtas spela in vid bedömningen av frågan om avvisning är de konsekvenser som en inställd eller fördröjd huvudförhandling kan få för andra kallade. Parter, vittnen och andra som deltar skall normalt inte behöva inställa sig upprepade gånger i onödan. Frågan om ett bevis bör avvisas bör sammanfattningsvis göras med beaktande av dels vilka åtgärder som vidtagits från såväl domstolen som åberopande parts sida, dels vilka förhoppningar som finns om att ytterligare ansträngningar kan ge resultat. bör det beaktas i vilken utsträckning målets avgörande kan fördröjas ytterligare. 35 kap. 9 § Skall ett bevis tas upp utom huvudförhandling gäller i fråga om kallelser av parter och om parters underlåtenhet att följa en kallelse det som föreskrivs för samman- träden under förberedelsen av målet. Uteblir en part, får beviset ändå tas upp, om handläggningen av målet skall fortsätta. (Paragrafen upphävd i 2001:103.) Paragrafen reglerar kallelser m.m. till ett sammanträde för bevis- upptagning utom huvudförhandling. Den har behandlats i avsnitt 6.2. För kallelser och underlåtenhet att följa en kallelse i fall som avses i paragrafen har en hänvisning gjorts till de regler som gäller för samman- träden under förberedelsen i allmänhet. För tingsrätten och hovrätten innebär det följande. I tingsrätt gäller i tvistemål reglerna i 42 kap. 12 § och 44 kap. I brottmål gäller vid allmänt åtal reglerna i 45 kap. 13 § samt, genom en hänvisning i den paragrafens första stycke, reglerna i 45 kap. 15 § och vid enskilt åtal reglerna i 47 kap. 1214 §§. I hovrätts- processen gäller för tvistemål, genom en hänvisning i 50 kap. 10 § tredje stycket, reglerna i 50 kap. 16 § första stycket och andra stycket första meningen och 21 § första stycket första meningen. I brottmål gäller i hovrätten, genom hänvisning i 51 kap. 10 § tredje stycket, reglerna i 51 kap. 16 § första stycket och andra stycket första meningen och 21 § första stycket första meningen. Av den nu behandlade paragrafens andra mening framgår att det förhållandet att en part uteblir från ett sammanträde där bevisupptag- ningen skall ske inte hindrar att beviset tas upp, under förutsättning att handläggningen av målet skall fortsätta. Om båda parter uteblir tillämpas i tvistemål 44 kap. 1 § och i mål om enskilt åtal 47 kap. 13 §, vilket innebär att målet avslutas. Med hänsyn till de strängare reglerna i 44 kap. om påföljder vid underlåtenhet att följa en kallelse i tvistemål blir möjlig- heterna att fortsätta handläggningen trots att en av parterna uteblir begränsade i den typen av mål. Detta gäller även i viss utsträckning i mål om enskilt åtal i 47 kap. Även för hovrättens del innebär ändringarna i denna paragraf att möjligheterna att fortsätta handläggningen, om en part uteblir, blir mera begränsade.