prop · GS03162 · 2005-06-14 00:00:00 — ingår även i ENIC (mobility and recognition), ett nätverk som har och som huvudmän och som omfattar fler länder än NARIC-samarbetet, men med liknande uppgifter som NARIC- kontoren. Ingen myndighet har ett specifikt informationsuppdrag i syfte att svensk utbildning och svenska examina skall värderas på ett riktigt sätt. Regeringen anser därför att det i förordningen (2003:7) med instruktion för bör förtydligas att verket skall ha till uppgift att sammanställa och ge information om svensk högre utbildning och examina till såväl svenska som utländska myndigheter och lärosäten i syfte att främja en korrekt värdering av svensk högre utbildning. Regeringens bedömning: bör få i uppdrag att ta fram och regelbundet uppdatera en elektronisk svensk-engelsk högre utbildningen. Projektgruppens förslag: Förslaget överensstämmer med regeringens bedömning. Remissinstanserna: De remissinstanser som yttrat sig tillstyrker förslaget. ställer sig bakom förslaget. framhåller att kontinuerliga revisioner av ordboken måste göras och att systemet måste underhållas. () anser att förslaget om en svensk-engelsk elektronisk ordbok med utbildnings- terminologi är ett utmärkt förslag, men understryker att en sådan ordbok bör utarbetas med hjälp av den terminologiska arbetsmetoden, som sätter systematik och samordning inom utbildningsområdet och mellan detta och andra områden i förgrunden. TNC framhåller också vikten av att ordlistan innehåller definitioner på svenska och att utländska ekvi- valenter baseras på det svenska begreppsinnehållet. framhåller vikten av enhetliga översättningar av gällande bestämmelser, vilka underlättar för alla aktörer att förmedla korrekt information om svensk högre utbildning. tillstyrker förslaget och framhåller vikten av att den terminologiska standarden höjs inom ser det som Prop. 2004/05:162 naturligt att även forskningsbegrepp ingår i ordboken. Skälen för regeringens bedömning: För att underlätta de internationella kontakterna finns det ett behov av en elektronisk svensk- engelsk ordbok som innehåller aktuella fackuttryck och termer av relevans för högre utbildning. Regeringen anser, liksom projektgruppen, att en omfattande och detaljerad ordbok som kontinuerligt revideras skulle vara ett viktigt stöd för dem som arbetar med internationalisering av högre utbildning på lärosäten eller myndigheter. En elektronisk ordbok skulle även bli ett viktigt instrument för myndigheter med uppgift att informera om det svenska utbildningssystemet på engelska. Den skulle ge en samstämmighet och kontinuitet i översättningen av svenska termer inom högre utbildning och därmed underlätta erkännandet av svensk högre utbildning utomlands. Med dagens teknik kommer en elektronisk ordbok att vara sökbar både från svenska till engelska och från engelska till svenska. Mot bakgrund av att har framställt en svensk- engelsk och att verket i avsnitt 6.10.2 föreslås få en föreskrivande och samordnande roll i fråga om över- sättning av examensbenämningar, finner regeringen det lämpligt att får i uppdrag att ta fram och regelbundet uppdatera en elektronisk svensk-engelsk högre utbildningen. En ny utbildnings- och examensstruktur högskolereform innebar att en sammanhållen utbildningsorganisation för alla eftergymnasiala utbildningar skapades. Vissa utbildningar som inte definierats som högskoleutbildning fördes in i högskolan, t.ex. lärarutbildningar, vissa konstnärliga utbild- ningar och medellånga vårdutbildningar. I princip alla linjer från gymnasiet gav allmän behörighet till högskolan, vilket framgick tydligt högskolelag (1977:218). reform innebar också en tu- delning av utbildningen i högskolan genom att begreppen grundläggande högskoleutbildning och forskarutbildning infördes i regelverket. Den grundläggande högskoleutbildningen fick en tydlig arbets- marknadsanknytning och organiserades i allmänna utbildningslinjer som tillhörde någon av de fem yrkesutbildningssektorerna. Anslagen till grundutbildning bestod av ett anslag per sektor, t.ex. sektorn för utbildning för tekniska yrken. Utöver dessa sektorsanslag fanns också ett anslag för lokala och individuella linjer och enstaka kurser. Varje högskoleenhet disponerade en anslagspost under respektive sektors- anslag. Anslagen till forskning och forskarutbildning bestod av ett anslag för var och en av fakulteterna under vilket varje högskoleenhet med sådan fakultet disponerade en anslagspost. Tudelningen av utbildningen avspeglades således även i anslagen som delades upp i olika anslag för grundutbildning respektive för forskning och forskarutbildning. Merparten av regelverket för högskoleenheternas nämnder och andra organ följde också uppdelningen av verksamheten i grundutbildning och forskning/forskarutbildning. Således inrättades särskilda linjenämnder och antagningsnämnder för den grundläggande högskoleutbildningen och indelningen i fakultetsnämnder var reglerade för varje universitet. Sammanfattningsvis innebar högskolereform att högskolans utbildning omfattade alla eftergymnasiala utbildningar, att den byggde på kunskaper från gymnasieskolan, att den delades upp i grundläggande högskoleutbildning och forskarutbildning och att denna tudelning var mycket tydlig då de två utbildningskategorierna styrdes genom separata regelverk och separata anslag. högskolereform innebar vidare att examina i högskolan avskaffades. Utbildningsbeviset blev i stället den formella dokument- ationen av genomgången utbildning. 6.1.2 universitets- och högskolereform I propositionen Universitet och högskolor frihet för kvalitet (prop. 1992/93:1) presenterades grunderna universitets- och Propositionen innehöll regeringens förslag till strategi för att förändra det svenska universitets- och högskolesystemet, förslag till ny högskolelag, förslag till principer för dimensionering och resurstilldelning samt begäran om bemyndigande att avveckla samtliga allmänna utbildningslinjer fr.o.m. /94. reform innebar en betydande avreglering och decentralisering av beslut. Huvuddragen i reformstrategin var att universitet och högskolor skulle ges större frihet att själva besluta om studieorganisation, utbildningsutbud och antagning av studenter. Detta gällde även inrättande och tillsättning av tjänst som professor, den institutionella organisationen och lärosätenas disposition av resurser. Reformstrategin motiverades med att den ökade friheten skulle medföra ett ökat ansvar för verksamhetens resultat och kvalitet, vilket också skulle ställa skärpta krav på uppföljning och utvärdering. I den nya högskolelagen (1992:1434) och högskoleförordningen (1993:100) minskades regelverket avsevärt. Dock behölls den struktur som hade lagts fast i och med högskolereform på så sätt att den högre utbildningen delas in i grundläggande högskoleutbildning och forskarutbildning. Den grundläggande högskoleutbildningen skulle fortsatt bygga på de kunskaper som eleverna får på nationella program i gymnasieskolan eller motsvarande kunskaper. Anslagsstrukturen förändrades i grunden, genom att varje universitet och högskola fick disponera ett eget anslag för grundutbildning och vissa lärosäten ett eget anslag för forskning och forskarutbildning. Den mycket tydliga arbetsmarknadsanknytning som den grund- läggande högskoleutbildningen fick genom reform tonades ned påtagligt reform. Detta avspeglades bl.a. i den portalparagraf i högskolelagen som anger mål för grundläggande högskoleutbildning. Både i 1977 och högskolelag anges att den grundläggande högskoleutbildningen skall ge kunskaper, färdigheter och förmåga till kritisk bedömning. Utöver detta angavs högskolelag att utbild- ningen skall främja att de studerande förbereder sig för skilda yrken eller vidareutvecklar sig inom yrken som de redan utövar samt att kunskaper och färdigheter som har vunnits inom arbets- och samhällslivet i övrigt skall tas till vara inom utbildningen. Vidare föreskrevs i portalparagrafen lag att all utbildning skall främja de studerandes personliga utveckling och även främja förståelsen för andra länder och för internationella förhållanden. högskolelag har målen för den grundläggande högskole- utbildningen utökats med att den skall ge studenterna förmåga att självständigt lösa problem och förmåga att följa kunskapsutvecklingen samt utveckla studenternas förmåga till informationsutbyte på veten- skaplig grund. Därtill anges att forskarutbildningen, utöver vad som gäller för grundläggande högskoleutbildning, skall ge de kunskaper och färdigheter som behövs för att självständigt kunna bedriva forskning. Den mest genomgripande förändringen reform var att linje- systemet avskaffades och ersattes med en av regeringen föreskriven examensordning med en examensbeskrivning för varje examen. Förändringen innebar att universitet och högskolor själva fick besluta om hur utbildningen skall organiseras och att statsmakternas styrning mer inriktades på resultatet av utbildningsverksamheten. Införandet av en central examensordning motiverades i propositionen på följande sätt: Det bör ankomma på regeringen att ge de grundläggande bestämmelserna om examina. I dessa föreskrifter (examensordningen) bör det anges bl.a. vilka examina som får utfärdas och vilka krav som skall uppfyllas för att få en viss examen (examensbeskrivning) samt vilka universitet och högskolor som får rätt att utfärda examen. 2004/05:162 (prop.1992/93:1, s. 34). Vidare anfördes i propositionen att det borde finnas fyra generella examina inom den grundläggande högskoleutbildningen: -magisterexamen efter studier om minst 160 poäng, -kandidatexamen efter studier om minst 120 poäng, -högskoleexamen efter studier om minst 80 poäng, -konstnärlig högskoleexamen efter varierande studietider. I motiveringen till förslaget sägs, beträffande införandet av magisterexamen vid sidan av kandidatexamen, att även om det inte existerar någon enhetlig internationell examenspraxis innebär före- komsten av båda dessa nivåer i det svenska examenssystemet en anpassning till ett visst internationellt grundmönster, vilket bör underlätta den internationella rörligheten för svenska studenter. Magisterexamen ansågs således ligga på en annan nivå än kandidatexamen, utan att det därmed krävdes att den första nivån skulle vara avklarad innan den andra nivån uppnåddes. Förslaget innebar dock inte att en ny nivå formellt infördes i den svenska examensstrukturen, utan magisterexamen är en examen inom grundläggande högskoleutbildning. För kandidatexamen och magisterexamen ställs särskilda krav på fördjupade studier på 60- respektive 80-poängsnivån inom huvudämnet. I fördjupningskravet ingår även ett självständigt arbete om minst 10 poäng för kandidatexamen och ett om minst 20 poäng eller två om vardera minst 10 poäng för magisterexamen. Utöver de generella examina ansåg föredragande statsråd att det borde finnas ett antal yrkesexamina med särskilda examensbeskrivningar. De yrkesexamina som enligt statsrådet borde ingå i examensordningen var huvudsakligen examina inom hälso- och sjukvårdsområdet, där krav på legitimation eller behörighet ställs för att utöva yrket, examina för sjöpersonal och för brandingenjör, där särskilda krav finns uppställda genom lagstiftning och internationella konventioner, samt examina för vissa yrkesgrupper av särskilt intresse för statsmakterna. Grundprincipen var att begränsa antalet examina för att hålla tillbaka omfattningen av den centrala regleringen. Således skulle man undvika ett alltför stort antal specialiserade yrkesexamina. I den nuvarande högskoleförordningen ingår examensordningen som en bilaga. I examensordningen delas examina in i dels generella examina, dels yrkesexamina. De generella examina är magisterexamen, kandidat- examen och högskoleexamen. Dock inordnas inte konstnärlig högskole- examen i de generella examina, såsom statsrådet hade angivit i propositionen. De konstnärliga högskoleexamina ingår i stället i förteck- ningen över yrkesexamina. Denna förteckning omfattade 1993 totalt 43 yrkesexamina. Därtill kom tio yrkesexamina som kan ges vid i enlighet med förordningen (1993:221) för . Inom forskarutbildningen finns två examina, nämligen licentiatexamen och doktorsexamen, men dessa regleras i högskoleförordningen och inte i examensordningen. Examensordningens struktur har i princip behållits oförändrad sedan ikraftträdandet . Antalet yrkesexamina har därefter ändrats något. infördes bestämmelser om optikerexamen. Sex nya yrkes- examina tillkom 1999, nämligen audionomexamen, biomedicinsk analytikerexamen, dietistexamen, ortopedingenjörsexamen, sjukhus- fysikerexamen och tandteknikerexamen. Röntgensjuksköterskeexamen och specialistsjuksköterskeexamen infördes . Samtliga examina som tillkom 1999 och infördes efter förslag av behörighets- kommitté i betänkandet Ny behörighetsreglering på hälso- och sjukvårdens område m.m. (SOU 1996:138). Den yrkesexamen som senast beslutats av regeringen är yrkeshögskoleexamen. Bestämmelserna om denna examen trädde i kraft . De yrkesexamina som tagits bort har samtliga ersatts av någon mot- svarande examen. Det gäller t.ex. lärarexamen, som ersatte åtta äldre examina: barn- och ungdomspedagogisk examen, bildlärar- examen, grundskollärarexamen, gymnasielärarexamen, hushållslärar- examen, idrottslärarexamen, musiklärarexamen och slöjdlärarexamen. Därutöver har ett par sammanslagningar gjorts av examina inom sjöfartens område. Många yrkesexamina har fått ändrade målbeskriv- ningar och några har fått ändrad omfattning. finns totalt 43 yrkesexamina i högskoleförordningens (1993:100) bilaga 2. När det gäller generella examina är en viktig ändring införandet av den nya inriktningen inom magisterexamen: magisterexamen med ämnes- bredd. Bestämmelserna om den s.k. breddmagistern trädde i kraft . Regeringen aviserade i propositionen Den öppna högskolan (prop. 2001/02:15) att en ny inriktning inom magisterexamen, magisterexamen med ämnesbredd, skulle införas. I propositionen fram- gick att den nya inriktningen inte skulle ersätta den gamla magister- examen utan komplettera denna. Den nya inriktningen skulle ses som en påbyggnadsutbildning och införas för att bättre kunna tillgodose arbets- marknadens behov av specialutbildad arbetskraft, ge förutsättningar för ökad internationalisering av svensk högre utbildning, främja det livslånga lärandet och ge studenter med en utländsk utbildning möjlighet att skaffa sig en påbyggnadsutbildning i . Även bilagan till förordningen (1993:221) för lantbruks- universitet, har i princip behållits oförändrad sedan den trädde i kraft . Dels ingår samma generella examina som finns i bilaga 2 till högskoleförordningen, dels ett antal yrkesexamina. Fyra nya yrkes- examina har tillkommit: ingenjörsexamen (1996), djursjukvårdarexamen (2000), hippologexamen (2000) och yrkeshögskoleexamen (2003). Det innebär att examensordningen för omfattar 14 yrkesexamina. Ett par yrkesexamina har fått ändrad omfattning och målbeskrivning. Utveckling av examina /942003/04 /94, dvs. det första läsåret sedan examensordningen trätt i kraft , var antalet utfärdade examina inom grundläggande högskoleutbildning ca 34 000. /04 var antalet utfärdade examina drygt 52 300, vilket innebär en ökning med drygt 18 300 examina eller . En viss del av ökningen av antalet examina består av att antalet individer som tar ut dubbla examina ökar. /94 var antalet utfärdade examina ca 1 000 fler än antalet individer som examinerades. /04 var motsvarande antal 5 500. Flertalet av de individer som tar ut mer än en examen begär två examina på samma studiemeriter, där kombinationen sjuksköterskeexamen och kandidatexamen är vanligast. Diagram 6.1 Antal utfärdade examina och antalet individer Det är framför allt antalet utfärdade generella examina som har ökat, vilket är naturligt eftersom magisterexamen infördes som en helt ny examen och kandidatexamen tidigare endast förekom i begränsad omfattning. Som tidigare redovisats var systemet med allmänna utbildningslinjer inriktat på förberedelse för olika yrken varav många kom att motsvaras av en yrkesexamen . Diagram 6.2 Antal utfärdade examina Antalet yrkesexamina har ökat med ca 4 000 och antalet generella examina med 21 000 som de närmare 7 000 äldre examina som utfärdades /94 successivt har försvunnit. med den nya magisterexamen utfärdades 848 sådana examina och drygt 10 300. Antalet kandidatexamina var 1993/94 ca 2 250 och 12 500, vilket innebär att kandidat- examen är den enskilt största examen. Högskoleexamen utfärdas i en betydligt mindre omfattning än magister- och kandidatexamina. /04 utfärdades drygt 1 100 sådana examina vilket kan jämföras med 98 högskoleexamina /94. Diagram 6.3 Antal utfärdade generella examina Den nya inriktningen inom magisterexamen magisterexamen med Prop. 2004/05:162 ämnesbredd infördes först . /04 utfärdades 400 Bland yrkesexamina utgör lärarexamina sammantaget den största gruppen. Om man slår samman de olika lärarexamina, dvs. barn- och ungdomspedagogisk examen, grundskollärarexamen, gymnasielärar- examen m.fl. som motsvarar den nya gemensamma lärarexamen, uppgick antalet sådana lärarexamina till 7 600 /04. De tre största examina utöver lärarexamina är civilingenjörsexamen, sjuksköterskeexamen och högskoleingenjörsexamen. /04 utfärdades ca 4 200 civilingenjörsexamina, ca 3 750 sjuksköterske- examina och ca 3 150 högskoleingenjörsexamina. Antal poäng i generella examina I den nu gällande examensordningen anges att de generella examina högskoleexamen, kandidatexamen och magisterexamen skall omfatta minst 80, 120 respektive 160 poäng. För magisterexamen med den nya inriktningen med ämnesbredd gäller minst 40 poäng. Därtill krävs en tidigare examen om minst 120 poäng. Av samtliga 10 300 magisterexamina med ämnesdjup som utfärdades som innehöll 160 poäng och än 160 poäng. 12 500 kandidatexamina innehöll 120 poäng och innehöll således mer än 120 poäng. Av samtliga 1 100 högskoleexamina som utfärdades detta läsår innehöll 80 poäng och innehöll därmed mer än 80 poäng. Generella examina utfärdade /04, antal och procentuell fördelning utifrån poänginnehåll Källa: SCB. Med nominellt poängantal avses det minsta antal poäng som föreskrivs i examensordningen, t.ex. 160 poäng för magisterexamen. Med +20 p avses avlagda examina med ett poänginnehåll på upp till 20 poäng mer än det nominella poängantalet. Motsvarande gäller grupperna +40 p och +60 p. Gruppen +80 p omfattar även examina som innehåller mer än 80 poäng över det nominella poängantalet. Av tabellen framgår att av magisterexamina innehöll mer än 180 poäng och eller totalt 1 100 magisterexamina innehöll mer än 200 poäng. Av kandidatexamina innehöll mer än 140 poäng och innehöll mer än 160 poäng. Ett liknande mönster gäller även för högskoleexamen. Översyn av vissa examensfrågor och utredning om Såsom har redovisats förordnades en projektgrupp inom dåvarande med uppdrag att se över vissa examensfrågor i högskolan (dnr U2002/1944/DK). Uppdraget gavs dels mot bakgrund av deltagande i Bolognaprocessen (se avsnitt 5.3.2), dels mot bakgrund av ett nationellt behov av vissa förändringar i den svenska examensordningen. Uppdraget bestod av två delar. I den första delen skulle gruppen bl.a. analysera Bolognadeklarationens nivåindelning av högre utbildning och examina, utreda den svenska magisterexamens nivåtillhörighet och ställning i förhållande till övriga examina, utreda frågan om en anpassning av det svenska poängsystemet och den svenska betygsskalan till European () samt genomföra informationsinsatser i syfte att öka kunskapen om Bolognadeklarationens innehåll och engagemanget för Bolognaprocessen hos bl.a. universitet och högskolor och studenter. Projektgruppen lämnade en delrapport, Magisterexamen i internationell belysning (Ds 2003:4) , där den första delen av uppdraget redovisades. Delrapporten utgjorde i vissa avseenden en förstudie till de slutliga förslagen. I den andra delen av uppdraget skulle projektgruppen utreda principer för införande respektive borttagande av yrkesexamina, fastställa generella principer för hur omfattning och mål för en yrkesutbildning bör formuleras i examensbeskrivningen, utreda vissa frågor rörande över- sättningar av examensbenämningar och information till utlandet om svensk högre utbildning. Projektgruppen lämnade sin slutrapport, Högre utbildning i utveckling Bolognaprocessen i svensk belysning (Ds 2004:2) . Båda rapporterna har remissbehandlats. har, med anledning av remissynpunkterna på projektgruppens slutrapport, ett kompletterande förslag till ändring i högskolelagen utarbetats inom Utbildnings- och och remitterats till ett stort antal myndigheter. utsågs en särskild utredare med uppgift att utreda vissa frågor rörande forskarutbildningen och perioden efter doktors- examen (dir. 2002:148). Utredaren överlämnade sitt betänkande för excellens och tillväxt (SOU 2004:27) . Vissa av förslagen i betänkandet rör de frågor som behandlas i detta kapitel. I de följande avsnitten redovisas förslagen i de två departements- promemoriorna som Projektgruppens förslag och det kompletterande förslaget som remitterats som Kompletterande förslag. Förslagen i betänkandet för excellens och tillväxt redovisas som förslag. Nivåer inom högre utbildning 6.2.1Indelning av högre utbildning och examina i tre nivåer Regeringens förslag: Högre utbildning skall ges på grundnivå, avancerad nivå och forskarnivå. Begreppet grundläggande högskoleutbildning i högskolelagen (1992:1434) skall utgå. Examina inom den högre utbildningen skall avläggas på grundnivå, avancerad nivå eller forskarnivå. I lagen skall det finnas en upplysnings- bestämmelse om att regeringen meddelar föreskrifter om vilka examina som får avläggas och på vilken nivå de skall avläggas. För tillstånd för enskilda utbildningsanordnare att utfärda examina på var och en av nivåerna skall motsvarande krav ställas på utbildningen som i högskolelagen. Det skall inte i högskolelagen anges att fortbildning och vidare- utbildning ingår i högskoleutbildning. Regeringens bedömning: Varje kurs inom utbildning på grund- och avancerad nivå bör nivåbestämmas så att den tillhör antingen grundnivå eller avancerad nivå. Projektgruppens förslag i delrapporten: Examina i den högre utbildningen skall indelas i tre nivåer, nämligen grundnivå, avancerad nivå och forskarnivå. Två generella examina skall finnas på grundnivå, nämligen högskoleexamen och kandidatexamen, en generell examen skall finnas på avancerad nivå, nämligen magisterexamen och två examina skall finnas på forskarnivå, nämligen licentiatexamen och doktorsexamen. Yrkesexamina omfattande mindre än 160 poäng placeras på grundnivå och yrkesexamina omfattande minst 160 poäng på avancerad nivå. Remissinstanserna: Så gott som samtliga remissinstanser tillstyrker förslaget i delrapporten om indelning av examina i tre nivåer. Några instanser har ansett att även kurser bör nivåindelas. Beträffande nivåplacering av examina framhåller flera remissinstanser att inte endast examens omfattning i poäng bör beaktas utan också dess karaktär. anser att placeringen av en examen på avancerad nivå inte bara bör motiveras av utbildningens längd utan också av den progression som äger rum inom utbildningen avseende för- djupning eller bredd och den nivå som därigenom uppnås. Detta bör komma till uttryck i beskrivningen för berörda examina. anser det anmärkningsvärt att examensnivåerna i förslaget enbart skall vara en funktion av utbildningens omfattning i poäng och inte på något sätt återspegla utbildningens fördjupningsnivå. anser att inplaceringen av yrkesexamina på avancerad nivå inte enbart bör baseras på utbildningarnas längd utan att även en hög kvalitet på utbildningen, t.ex. i form av ett omfattande examensarbete, bör vara en förutsättning för att en examen skall placeras på avancerad nivå. Flera remissinstanser anser att det är olyckligt att lärarexamen, som kan ges med ett antal olika poängomfattningar, placeras på både grundnivå och avancerad nivå.