prop · GS03118 · 2005-03-22 00:00:00 — förbud att vid marknadsföring av andra varor och tjänster än tobaksvaror använda varumärken som förknippas med tobaksvaror. Enligt nuvarande 14 a § första stycket tobakslagen får en näringsidkare som marknadsför antingen en annan vara än en tobaksvara eller en tjänst till konsumenter inte använda ett varukännetecken som helt eller delvis används för en tobaksvara eller enligt gällande bestämmelser om varu- märken är registrerat eller inarbetat för en sådan vara. Denna inskränk- ning gäller om marknadsföringen sker i kommersiella annonser i perio- diska tidskrifter eller i andra jämförbara skrifter på vilka tryckfrihets- förordningen är tillämplig (punkt 1). Detsamma gäller kommersiella annonser i ljudradio- eller TV-program eller i TV-sändningar över satellit som omfattas av radio- och TV-lagen (punkt 2). Av andra stycket i samma paragraf framgår att om en näringsidkare använder ett sådant varukännetecken vid marknadsföring till konsumenter på något annat sätt, skall näringsidkaren iaktta den måttfullhet som är betingad av att kännetecknet också förknippas med tobaksvaran. Det finns dock undan- tag i paragrafens tredje stycke. Bestämmelserna tillämpas således inte i fråga om ett varukännetecken som i endast begränsad omfattning före- kommer vid marknadsföring av tobaksvaror, i fråga om ett varukänne- tecken som framträder i en form som tydligt skiljer sig från utseendet på tobaksvarans kännetecken, eller i andra fall om det är oskäligt. Av nuvarande 14 b § tobakslagen följer att det vid marknadsföring av tobaksvaror inte får användas texter, namn, varumärken och figurativa eller andra märken som ger intryck av att en viss tobaksvara är mindre skadlig än andra på förpackningar till tobaksvaror. När det gäller marknadsföringen av tobaksvaror finns inga föreskrifter av regeringen i förordning eller myndighetsföreskrifter. Konsument- verket har emellertid med stöd i bestämmelserna i tobakslagen och över- enskommelser med branschen beslutat om riktlinjer (KOVFS 1998:7). Begreppen reklam och marknadsföring Begreppet reklam syftar i tobakslagen närmast på annonser i media och affischer eller skyltar som syftar till att främja varuförsäljningen. I för- arbetena till tobakslagen finns exempel på sådana åtgärder som avses, se regeringens proposition Vissa ändringar i tobakslagen (prop. 1993/94:98). Som exempel på reklam anges annonser i press, radio och TV samt på film, affischer och annan skyltning utomhus och i butiker m.m. samt trycksaker för direktutdelning (prop. 1993/94:98 s. 20). Som exempel på marknadsföring som inte är reklam anges varuprover, presenter, pris- tävlingar, realisationer, exponering av varor på utställningar, ambulerande försäljning, försäljning från stånd utanför butiker och annat saluhållande. Begreppet marknadsföring har den mera vidsträckta innebörden, vilket framgår redan av lagtextens ordalydelse, 14 § andra stycket tobakslagen. Jfr regeringens proposition Indirekt tobaksreklam (prop. 1999/2000:111 s 17). I förarbetena har understrukits att begreppet skall ha samma inne- börd som i marknadsföringslagen (ML) (prop. 1977/78:178 s. 47 och 54 och prop. 1992/93:185 s. 57, prop. 1994/95:123 s. 164). Ett skäl härför är att 15 § tobakslagen hänvisar till vissa paragrafer i om sanktioner mot näringsidkare (bestämmelserna om förbud, vite och marknadsstör- ningsavgift) om marknadsföringsåtgärden skulle strida mot tobakslagen. Med begreppet marknadsföring avses marknadsföringslag reklam och andra åtgärder i näringsverksamhet som är ägnade att främja avsättningen av och tillgången till produkter (3 § ML). Hit hör i första hand reklamåtgärder eller andra handlingar som vänder sig till allmän- heten eller en viss grupp av intressenter, exempelvis tidningsannonser och säljbefrämjande åtgärder med allmän inriktning. Begreppet täcker emellertid också åtgärder som är inriktade på enskilda individer, exem- pelvis muntliga säljargument som försäljare använder vid förhandling med enskild kund. Även själva saluhållandet av en vara omfattas av begreppet marknadsföring. Det gäller även om saluhållandet är rent passivt. Begreppet omfattar dock inte bara avsättningsfrämjande åtgärder utan också inköps- eller andra anskaffningsfrämjande åtgärder, dvs. sådana åtgärder som riktas bakåt mot t.ex. kreditgivare eller leverantörer (2 § ML). Det är i första hand fråga om åtgärder som en näringsidkare vidtar när denne själv efterfrågar varor eller tjänster. Det är att märka att tobakslagen endast behandlar avsättningsfrämjande åtgärder. Riktlinjer för marknadsföring av tobaksvaror (KOVFS 1998:7) har, i enlighet med sin instruktion, och i anslutning till bestämmelserna i bl.a. 14 och 15 §§ tobakslagen, utfärdat riktlinjer för marknadsföring av tobaksvaror till konsumenter (KOVFS 1998:7). Dessa riktlinjer har som huvudsyfte att precisera kravet på särskild måttfullhet vid marknadsföring av tobaksvaror och att främja en enhetlig tillämpning av denna regel. För iakttagandet av riktlinjerna ansvarar tillverkare, importör eller annan näringsidkare som marknadsför tobaksvaror samt anställd hos näringsidkaren och annan som handlar på näringsidkarens vägnar. Kon- sumentverkets riktlinjer omfattar föreskrifter om hur marknadsförings- åtgärderna inte får vara, nämligen aggressiva, övertalande eller sådana att de väcker särskild uppmärksamhet (punkt 4.1). Vidare innebär kravet på särskild måttfullhet enligt , att marknadsföringen skall präglas av stark återhållsamhet, relevans och saklighet i vissa angivna avseenden. Slutligen anges vissa otillåtna marknadsföringsmetoder för att bl.a. kravet på särskild måttfullhet skall säkras. Här görs skillnad på begränsningar som avser reklambäraren (reklamkanal) respektive reklammetoden. När det gäller otillåten reklambärare kan det t.ex. vara fråga om reklam inom område för sportevenemang för allmänheten. Som en otillåten reklammetod räknas demonstrationer av tobaksvaror som är särskilt arrangerade eller provutdelning av tobaksvaror. Till syftena med riktlinjerna hör bl.a. att tobaksdebuten bland ungdomar inte skall upp- muntras. Dock tillåts provutdelning av tobaksvara till den som är och är i färd med att köpa en sådan. En uttryckligen tillåten marknadsföringsmetod är kombinationserbju- dande med tobakstillbehör av obetydligt värde. Även denna metod före- kommer och det är då ofta fråga om att den som köper ett paket cigaretter även erhåller en cigarettändare. På och vid säljstället skall marknadsföringen vara underkastad de generella begränsningarna, dvs. åtgärderna skall uppfylla kravet på sär- skild måttfullhet. Reklam utanför säljstället får förekomma endast på säljställets fasadytor och på sedvanlig utstickande butiksskylt. Den totala reklamytan får uppgå till högst , dock upp- delad på minst två enheter. Skälen för regeringens förslag Vid förhandlingarna om WHO:s ramkonventionen om tobakskontroll rådde det en bred internationell enighet om att restriktioner på detta om- råde var en av de absolut viktigaste delarna i en effektiv tobakskontroll. Det var det avsnitt som var svårast att komma överens om på grund av de olikartade situationerna, såväl faktiskt som rättsligt, i de olika länderna. Konventionen utformades så att den inte föranleder några ändringar i svensk grundlag. Tobakslagen (1993:581) föreslås, av utredningen, ändras så att ett generellt reklam- och marknadsföringsförbud införs, med tre tydliga undantag mot bakgrund av tryckfrihetsförordningens (TF) och yttrande- frihetsgrundlagens (YGL) bestämmelser, mot bakgrund av bestämmelsen i direktiv /33/EG att reklam mellan säljled skall få förekomma, och att pris och informationsuppgifter måste få förekomma för att prisinformation enligt prisinformationslagen (2004:347) skall kunna upprätthållas, samt att viss marknadsföring skall kunna tillåtas inne på försäljningsställen för tobaksvaror. Till skillnad från dagens reglering föreslås därmed ett totalt förbud mot reklam utomhus. Utredningen har inte föreslagit någon ändring i grundlagarna. Regeringen anser att de nuvarande grundlagsenliga möjligheterna att begränsa marknadsföringen av tobaksvaror är tillräckliga (se avsnitt 7.3 och 7.4). Regeringen ställer sig bakom att huvudprincipen skall vara att marknadsföring av tobak skall vara förbjuden. FN:s konvention om barnets rättigheter som anslöt sig utgör ytterligare ett skäl för en effektiv tobakskontroll. Barn- konventionen är en bindande överenskommelse mellan de stater som ratificerat den. Artikel 17 i barnkonvention behandlar massmediernas roll och anger att konventionsstaterna skall uppmuntra utvecklingen av lämpliga riktlinjer för att skydda barnet mot information och material som är till skada för barnets välfärd m.m. Nuvarande regler om förbud mot kommersiella annonser i tryckta skrifter och i radio- och TV-program utvidgas till att omfatta även andra upptagningar m.m. på vilka yttrandefrihetsgrundlagen är tillämplig Regeringen delar utredningens bedömning att en svensk reglering för begränsning av tobaksreklam bör gå så långt som TF och YGL tillåter. Beträffande de media som skyddas av TF och YGL föreslås ett generellt förbud mot kommersiella annonser. Detta innebär en skärpning jämfört med nuvarande regler, som inte omfattar t.ex. filmer och videogram. Förbudets tillämpningsområde utvidgas så att det även omfattar alla överföringar eller tekniska upptagningar på vilka yttrandefrihetsgrund- lagen är tillämplig. Ett generellt förbud mot all annan marknadsföring av tobaksvaror Beträffande annan reklam och marknadsföring av tobaksvaror till konsu- menter föreslås, efter modell av ramkonventionens reklamartikel, ett i princip totalt förbud. All marknadsföring förbjuds, oavsett om det är fråga om kommersiella annonser eller inte, i medier som inte omfattas av grundlagsskydd. En effekt är att reklam i överföringar via Internet i stor utsträckning inte kommer att vara tillåten. Härigenom genomförs även bestämmelserna i direktiv /33/EG. Hovrätten för övre föreslår att förslaget om kommersiella annonser skall utformas på ett sätt som bättre överensstämmer med direktiv /33/EG. Hovrätten menar att tobaksreklam enligt EG-direktivet bara är tillåten i vissa tidskrifter, medan tobaksreklam enligt utredarens förslag endast förbjuds i den mån de riktar sig till konsumenter. Denna skillnad kan enligt hovrätten innebära att vissa former av reklam kan komma att vara tillåten i , medan den skulle vara förbjuden i EG- länder som följer direktivet närmare. konstaterar att utredningens definition av kommersiell annons är snävare än betydelsen av reklam enligt direktivet. Begränsningen till marknadsföring som riktar sig till konsumenter anges visserligen inte i konventionen, men får anses ligga i syftet med bestämmelserna, nämligen att motverka att människor inleder eller fort- sätter ett tobaksbruk. Förbudet omfattar näringsidkare som marknadsför tobaksvaror till konsumenter. Branschintern information omfattas inte. För denna tolkning talar även att direktivet undantar branschtidskrifter och dylikt. Som tidigare nämnts har någon motsättning mellan de båda dokumenten inte ansetts föreligga (se avsnitt 7.1). Beträffande försäljning genom Internet är det tveksamt om framför allt direktivet kan anses ge utrymme för tobaksreklam, t.ex. på hemsidor där tobaksvaror bjuds ut till försäljning. Sådana försäljningsplatser skiljer sig i betydande grad från detaljhandel i allmänhet. Regeringen gör bedöm- ningen att Internet är ett medium som kan nå en bred allmänhet och som därför bör omfattas av ett generellt reklamförbud i den mån det inte är fråga om sådana överföringar eller tekniska upptagningar som omfattas av YGL. Mot bakgrund av att direktivet undantar branschmeddelanden från det generella reklamförbudet av tobaksvaror torde visst utrymme finnas för branschmeddelanden även via Internet under förutsättning att de inte är tillgängliga annat än för dem som har viss kod, password eller liknande. Regeringen ansluter sig till utredarens bedömning att utplacering av askkoppar och användande av dylikt material på restauranger faller under det allmänna förbudet mot marknadsföring i det förslag till lagändring som ges. Medlemsstaterna rekommenderas, enligt såväl ramkonven- tionen som rådsrekommendationen, att förbjuda användning av PR-mate- rial, såsom askkoppar, tändare, parasoller. Detsamma gäller använd- ningen och förmedlingen av säljfrämjande åtgärder, t.ex. rabatter, gåvor, eller möjligheter att delta i reklamtävlingar och spel. Gratisutdelning av tobaksvaror eller varuprover är att betrakta som marknadsföring av sådana varor och omfattas därför av det allmänna för- budet i den mån marknadsföringen riktar sig till konsumenter. Detsamma gäller försäljning av tobaksvaror till subventionerat pris. Regeringen delar bedömningen att marknadsföringsförbudet även om- fattar förmåner, såsom att den som köper ett cigarettpaket av visst märke även får t.ex. en cigarettändare. De detaljerade åtgärder mot marknadsföring av tobaksvaror som i övrigt tas upp i rådsrekommendationen bör täckas av det föreslagna generella förbudet mot marknadsföring. Den grundlagsskyddade rätten till mark- nadsföring i tryckta skrifter och tekniska upptagningar måste givetvis respekteras i den mån den kan bli aktuell. Även frågan om gratisutdelning av tobaksvaror, såväl i samband med gränsöverskridande evenemang som i annat sammanhang, täcks av det generella förbudet mot marknadsföring. Undantag för marknadsföring som skyddas av tryckfrihetsförordningen respektive yttrandefrihetsgrundlagen m.m. Marknadsföringsförbudet omfattar inte försäljning av tobaksvaror. Rege- ringen menar att ett undantag som är nödvändigt gäller marknadsföring i tryckta skrifter, överföringar och tekniska upptagningar som skyddas av TF respektive YGL. Det grundlagsskyddade området kan inte inskränkas genom ett allmänt förbud mot marknadsföring av tobak. En författare skall, trots förbudet ha rätt att nämna ett cigarettmärke i sin roman. Vidare är det fortfarande tillåtet att visa ett cigarettpaket av visst märke i en film. Undantag för måttfulla kommersiella meddelanden inne på försäljningsställen Ett ytterligare undantag gäller kommersiella meddelanden inne på för- säljningsställen för tobaksvaror. Från tobaksköparens synpunkt kan sådan marknadsföring fylla en informativ funktion. Det ter sig dessutom rimligt att inte helt hindra en varumärkeshavare från att utnyttja varu- märket. Då sådan information även kan komma att träffa kunder som inte har för avsikt att köpa tobak är det angeläget att denna information är måttfull. Vad gäller regleringen av detaljhandeln med tobaksvaror upp- kommer ingen konflikt med vare sig WHO:s ramkonvention eller direk- tivet om ett sådant undantag införs. Det kan tilläggas att undantaget för kommersiella meddelanden inne på försäljningsställen självklart bör tolkas restriktivt, eftersom huvudregeln är att reklam och marknadsföring för tobaksvaror till konsumenter inte alls är tillåten. Skyltar och affischer inne på försäljningsställen vilka inte kan iakttas utifrån är i princip tillåtna, men måste utformas med hänsyn till det restriktiva undantaget för sådana kommersiella meddelanden. Aggressiv, inbjudande eller påträngande marknadsföring kan inte accepteras, liksom inte heller marknadsföring som är ägnad att upp- muntra till bruk av tobak eller till ökad konsumtion. Gratisutdelning av tobaksvaror, erbjudanden om olika förmåner m.m. vid köp av tobaks- varor får anses ha sådan karaktär och faller alltså utanför det nu angivna undantaget. Marknadsföringsåtgärder som appellerar till barn eller ungdomar kan över huvud taget inte anses tillåtna med hänsyn till den åldersgräns som gäller för inköp av tobaksvaror, oavsett om marknadsföringen sker inne på försäljningsställen. I sammanhanget kan anmärkas att marknadsföring av leksaker och godis som liknar tobaksvaror i syfte att främja en tobaksvara eller tobaks- bruk självfallet omfattas av förbudet. Om en vara anses ha sådan karak- tär, men säljs utan något som helst samband med en specifik tobaksvara kan försäljningen inte anses falla under tobakslagens bestämmelser. En fråga gäller om det med de undantag som föreslås från det totala förbudet mot marknadsföring av tobaksvaror finns skäl att införa de i ramkonventionen omnämnda föreskrifterna om varningstexter på tobaks- varor i samband med reklam. Då kommersiella annonser för tobak kom- mer att vara totalförbjudna torde utrymmet för att tillämpa sådana föreskrifter vara försumbart. Regeringen avstår därför från att framlägga något sådant förslag. I sammanhanget skall även erinras om de före- skrifter om varningstexter m.m. som redan finns i 9 § tobakslagen. Viss köpinformation måste tillåtas. Neutral information om att man säljer tobaksvaror måste godtas, liksom varulistor, prislistor och lik- nande. Det medges därmed en möjlighet att lämna kommersiella med- delanden eller märkningar som endast fyller funktionen att göra det möj- ligt för konsumenter att skilja mellan olika tobaksvaror. Det kan vara fråga om en återhållsam exponering av varumärken som endast fyller en särskiljande funktion på det ställe i butiken där varorna saluförs. Det kan vidare gälla symboler för olika varor på en tobaksvaruautomat. Skyddet för konsumenter omfattar möjligheten att göra ett väl grundat val av vara och en viktig faktor är priset på varan. Enligt 1 § prisinforma- tionslagen (2004:347) har lagen till ändamål att främja en god prisinfor- mation till konsumenter. trädde en ny prisinforma- tionslag i kraft. Den ersätter den tidigare . Tillämpningsområdet för den nya lagen har utvidgats till att, utöver bestämda produkter i bety- delsen varor och tjänster, även omfatta andra nyttigheter med undantag för fast egendom och arbetstillfällen. Lagen gäller inte i den mån annat är särskilt föreskrivet om prisinformation till konsumenter. Den nya lagen är utformad som en ramlag. Regeringen eller den myndighet som rege- ringen bestämmer ges möjlighet att föreskriva skyldighet för närings- idkare att ange jämförpris för andra produkter än varor. Konsument- verket har bemyndigats att meddela föreskrifter om skyldigheten att lämna prisinformation och om beräkningen av pris och jämförpris. De långtgående inskränkningar i rätten att använda varukännetecken för tobaksvaror som blir ett resultat av dessa förslag är nödvändiga på grund av att det gäller just tobaksvaror och att såväl WHO som EU och de allra flesta av världens stater ställt sig bakom krav på inskränkning av möjligheterna till marknadsföring av sådana varor. I detta sammanhang finns det anledning att ta upp frågan om de föreslagna lagändringarna skulle kunna stå i konflikt med bestämmelsen om användningstvång i 25 a § varumärkeslagen (1960:644). Av denna bestämmelse följer att den som innehar ett registrerat varumärke skall göra verkligt bruk av märket för att undgå risken att registreringen hävs. Kravet på verkligt bruk innebär inte att varumärket måste användas vid marknadsföring av visst Prop. 2004/05:118 slag, exempelvis i annonser för de varor eller tjänster som registreringen avser, utan marknadsföring genom passivt saluhållande är tillräckligt för att kravet skall vara uppfyllt. De nu föreslagna ändringarna innebär inte något hinder mot att använda ett registrerat varumärke vid passivt saluhållande av en tobaksvara. Detsamma gäller beträffande andra slags varukännetecken. Även t.ex. ett varukännetecken som erhållit varu- märkesrättsligt skydd genom inarbetning kan användas vid sådan salu- hållning. Regeringen anser således att de föreslagna lagändringarna inte kommer i konflikt med varumärkesrättsliga regler (jfr. 2001/02:64 s 39f). Regeringens förslag: Tillverkare, partihandlare och importörer av tobaksvaror får inte sponsra ett evenemang eller en verksamhet, dit allmänheten har tillträde eller som kan antas få gränsöverskridande effekt, om det kan antas medföra att avsättningen av en tobaksvara främjas. Utredarens förslag: Överensstämmer huvudsakligen med rege- ringens. Remissinstanserna: Enligt /KO kan utredarens för- slag ha en vidare innebörd i tobakslagen än vad som åsyftas i direktiv /33/EG, det anses också tveksamt om förbudet kan sanktioneras med stöd av marknadsföringslagen. Exempelvis vill att företagsinriktad sponsring skall tillåtas. Bakgrund: Artikel 13 i WHO:s ramkonvention om tobakskontroll innehåller bestämmelserna om tobaksreklam, marknadsföring och spons- ring. Artikeln är utformad i tre steg, så att man inledningsvis har en bestämmelse om totalförbud mot reklam, marknadsföring och sponsring av tobaksvaror, därefter en mindre långtgående bestämmelse för parter som av konstitutionella skäl inte kan genomföra ett totalförbud och slutligen en bestämmelse om vissa minimiåtgärder som varje part skall vidta inom ramen för sin konstitution. Artikeln inleds med ett principiellt konstaterande att ett totalförbud mot reklam, marknadsföring och sponsring skulle minska bruket av tobaksvaror (punkt 1). Därefter följer (punkt 2) en bestämmelse om genomförande av ett totalförbud, vilket skall omfatta gränsöverskridande reklam, marknadsföring och sponsring som utgår från partens territo- rium. Erforderliga åtgärder skall genomföras från det konventionen trädde i kraft för den parten. Efter detta följer (punkt 3) en bestämmelse om restriktioner för all reklam för, marknadsföring och sponsring av tobak vilken avser parter som på grund av sin konstitution inte kan genomföra ett totalförbud. Enligt denna punkt krävs också restriktioner eller ett totalförbud mot reklam, marknadsföring och spons- ring som utgår från partens territorium och har gränsöverskridande effekt. Någon fast tidsgräns anges inte i denna punkt. De ovan nämnda minimiåtgärderna anges i punkt 4 och avser -förbud mot vilseledande reklam, -krav på varningstexter i anslutning till reklam och sponsring, -begränsning av incitament som uppmuntrar till inköp av tobak, -krav på att tobaksindustrin redovisar sina kostnader för reklam, marknadsföring och sponsring som inte är förbjuden, -totalförbud eller, om konstitutionen hindrar ett totalförbud, restrik- tioner för tobaksreklam, marknadsföring och sponsring i radio, TV, tryckta media och i förekommande fall andra media, som Internet, inom av , samt -förbud, eller om konstitutionen hindrar ett förbud, restriktioner för tobaksrelaterad sponsring av internationella evenemang, aktiviteter och deltagare däri. Parterna uppmuntras (punkt 5) att genomföra åtgärder som går utöver minimikraven i punkt 4. Parter som själva har förbud mot vissa former av tobaksreklam, marknadsföring och sponsring har, enligt punkt 7, också rätt att förbjuda och sanktionera motsvarande former av gränsöver- skridande reklam etc. som når deras territorium. I punkt 8 förutses vidare ett fortsatt arbete kring ett protokoll om ett totalförbud mot gränsöver- skridande reklam, marknadsföring och sponsring. Direktiv /33/EG har till syfte att tillnärma medlemsstaternas lagar och andra författningar om reklam för tobaksvaror och främjande av dessa varor i tidningar och andra tryckta publikationer, i radiosändningar, i informationssamhällets tjänster och genom sponsring till förmån för tobaksvaror, inklusive gratisutdelning. I direktivets ingress framhålls att WHO:s ramkonvention om tobakskontroll är på väg att förhandlas fram och att bindande internationella regler i denna konvention kompletterar reglerna i direktivet. Enligt direktivet avses med beteckningen sponsring varje form av offentligt eller privat bidrag till ett evenemang, en verksamhet eller en person med syftet eller den direkta eller indirekta verkan att främja en tobaksvara. Denna definition ligger nära den som används i konventionen Avsikten med direktivet är att säkerställa fri rörlighet för berörda medier och därmed förknippade tjänster samt att undanröja hinder för den inre marknadens sätt att fungera. Medlemsstaternas lagstiftning när det gäller sponsring till förmån för tobaksvaror bedöms i vissa fall också problematisk.