prop · GS0388 · 2005-02-23 00:00:00 — 5 § En ansökan om dödförklaring får göras av den försvunnes make eller sambo eller arvinge. I andra fall än som avses i 3 § andra stycket får an- sökan också göras av annan vars rätt kan bero av dödförklaringen. Ansökan skall göras hos . får självmant ta upp en fråga om dödförklaring enligt 2 §. 6 § skall inhämta yttrande från den försvunnes make eller sambo och närmaste släktingar, om inte särskilda skäl talar emot det. Ytt- rande får också inhämtas från annan som kan antas ha uppgifter att lämna om den försvunne samt från polismyndighet. 7 § I fall som avses i 3 och 4 §§ skall utfärda kungörelse. Kungörelsen skall innehålla en kallelse på den försvunne att anmäla sig hos senast en viss dag som inte får sättas tidigare än därefter eller, om 3 § andra stycket tillämpas, där- efter. Kungörelsen skall även innehålla en uppmaning till var och en som kan lämna upplysningar i ärendet att anmäla det hos . Kungörelsen skall införas i Post- och och ortstidning. 8 § Är vad som sägs i 2 § uppfyllt eller har den tid som angetts i en kun- görelse enligt 7 § löpt ut utan att det framkommit att den försvunne lever, skall dödförklara den försvunne. Skattever- ket skall i beslutet ange en dödsdag. Som dödsdag skall anses den dag som är den mest sannolika döds- dagen. Går en sådan dag inte att fastställa, skall som dödsdag anses i den månad då den försvunne veterligen senast var vid liv. Vid tillämpning av 4 § skall som dödsdag anses i den månad då femårsfristen gått till ända. 9 § Om det föreskrivs i en författning att tid i ett visst fall skall räknas från dödsfall, skall vid dödförklaring tiden räknas från det att beslutet vann laga kraft. 10 § beslut i frågor om dödförklaring som avses i 2 och 3 §§ skall fattas av en särskild nämnd inom verket. Om det finns särskil- da skäl, får verket bestämma att nämnden skall fatta beslut även i annat ärende enligt denna lag. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer meddelar närmare föreskrifter om nämnden, dess ledamöter och nämndens beslut- förhet. 11 § beslut i ärenden om dödförklaring får överklagas hos allmän förvaltningsdomstol. Överklagandet skall ges in till för beslut. Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten. 12 § Visar det sig senare att den dödförklarade lever, skall var och en som på grund av dödförklaringen har tillträtt egendom återbära den. Detta gäller också, om det visar sig att den dödförklarade har dött på en annan dag än den som angetts som dödsdag och någon annan därför har rätt till kvarlåtenskapen. Har egendom som skall återbäras överlåtits till någon annan, är också denne återbäringsskyldig. Detta gäller dock inte om han eller hon var i god tro vid förvärvet. När egendom återbärs, skall också avkastning betalas för tiden efter det att innehavaren fick kännedom om att någon annan hade bättre rätt till egendomen eller stämning delgavs honom eller henne. av pengar, skall betalas ränta enligt 6 § räntelagen (1975:635). Har innehavaren haft nödvändig kostnad för egendomen, skall kostnaden ersättas. Även nyttig kostnad skall ersättas, om kostna- den uppkom innan innehavaren fick kännedom om den andres bättre rätt eller delgavs stämning. 1.Denna lag träder i kraft . 2.Bestämmelserna i det upphävda 25 kap. gäller i fråga om ärenden där en ansökan om dödförklaring kommit in till domstol före ikraftträdandet. 2 Förslag till lag om ändring i Härigenom föreskrivs att 25 kap. skall upphöra att gälla vid utgången av . 3Förslag till lag om ändring i lagen (1987:269) om kriterier för bestämmande av människans död Härigenom föreskrivs att 3 § lagen (1987:269) om kriterier för bestäm- mande av människans död skall ha följande lydelse. Om dödförklaring i vissa fall finns bestämmelser i 25 kap. . Om dödförklaring i vissa fall finns bestämmelser i lagen (2005:000) om dödförklaring. Denna lag träder i kraft . Utdrag ur protokoll vid sammanträde Närvarande: f.d. regeringsrådet , justitierådet och regeringsrådet . Nya regler om dödförklaring Enligt en lagrådsremiss () har regeringen beslutat inhämta Lagrådets yttrande över förslag till 1.lag om dödförklaring, 2.lag om ändring i , 3.lag om ändring i lagen (1987:269) om kriterier för bestämmande av människans död. Förslagen har inför Lagrådet föredragits av kanslirådet . Förslagen föranleder följande yttrande av Lagrådet: Förslaget till lag om dödförklaring I förevarande avsnitt av lagförslaget (24 §§) regleras förutsättningarna för dödförklaring. Bestämmelserna bygger på att ärenden om dödförkla- ring skall avgöras i princip efter vilken grad av sannolikhet som enligt den samlade utredningen i respektive ärende föreligger för att den för- svunne är död. För varje kategori anges när dödförklaring får ske eller när frågan om dödförklaring får tas upp av den beslutande myndigheten. Denna uppbyggnad av regleringen föreslogs också i det betänkande (SOU 1998:110) som främst ligger till grund för lagrådsremissen. På grundval av företagna ytterligare beredningsåtgärder har gjorts vissa kompletteringar, som föranletts av den inträffade naturkatastrofen i , efter vilken ett stort antal här i landet bosatta personer rapporterats försvunna och befaras ha omkommit. Den nu behandlade paragrafen har på så sätt kommit att utökas med ett andra stycke. Det remitterade förslaget har mot denna bakgrund följande innebörd när det gäller förutsättningarna för dödförklaring. En första bestämmelse (2 §) omfattar fall där det är utrett att den försvunne är död, vilket enligt motiven innebär att bevissituationen inte ger upphov till något rimligt tvivel om att den försvunne har avlidit. Det torde således röra sig om visshet eller åtminstone till visshet gränsande sannolikhet i saken. Beslut om dödförklaring kan då fattas . Den andra bestämmelsen (3 § första stycket) tar sikte på fall där det inte kan anses utrett att den för- svunne är död men det på grund av vad som blivit känt finns en hög grad av sannolikhet att så är förhållandet. I sådant fall får frågan om dödför- tas upp tidigast väntetid efter försvinnandet. Den genom komplettering tillfogade bestämmelsen (3 § andra stycket) utgör en särskild regel begränsad till försvinnanden som skett i samband med en naturkatastrof eller en stor olycka eller under liknande omständighe- För sådana speciella fall uppställs som villkor att det finns synnerliga skäl för antagandet att den försvunne är död. Ärendet kan då inledas utan väntetid. Slutligen regleras samlat (4 §) övriga fall där beviskrav eller andra förutsättningar enligt de båda föregående paragraferna inte är upp- fyllda och sannolikheten för den försvunnes död således är lägre. Vänte- tiden är då . Det kan konstateras att bestämmelsen i 3 § andra stycket är konstrue- rad på ett sätt som avviker från mönstret för övriga tre bestämmelser. I motsats till de sistnämnda, som har generell karaktär och omfattar alla typer av händelser vid vilka försvinnanden kan ske, gäller den bara för- svinnanden i samband med vissa extraordinära förhållanden. Den inrym- mer också ett speciellt krav på synnerliga skäl för antagandet att den försvunne är död. I författningskommentaren sägs detta krav innebära att det för varje enskilt försvinnande måste finnas sådan utredning som visar var den försvunne befann sig i katastrof- eller olycksögonblicket och att denna plats genom katastrofen eller olyckan drabbats av sådana krafter att det råder en mycket hög grad av sannolikhet för att den för- svunne är död. kan en passus i författningskommentaren läsas så att andra stycket skulle vara tillämpligt då utredningsläget motsvarar det som beskrivs i första stycket. Behovet av ny lagstiftning om dödförklaring är enligt remissen grundat bl.a. på att gällande reglering i är svårtillämpad. Särskilt framhålls att begreppet livsfara i nuvarande lagstiftning har vållat prob- lem i tillämpningen. Enligt lagförslaget utmönstras livsfarebegreppet och skall i stället möjligheterna till kortare tidsfrister i förfarandet bestämmas i princip utifrån en samlad bedömning av omständigheterna och av vil- ken slutsats dessa leder till i fråga om graden av sannolikhet för att den försvunne är död. Mot denna grundkonstruktion med enkelhet som riktmärke kan möjligen invändas att lagtexten blir allmänt hållen och ger förhållandevis stort bedömningsutrymme för tillämparen. Å andra sidan har den valda modellen för hur förutsättningarna för dödförklaring skall utformas vunnit starkt stöd under de remissomgångar som förevarit i lagstiftningsärendet. Även Lagrådet bedömer att den kan godtas men vill framhålla att regleringen bör vara konsekvent utformad. Önskemålet om enhetlighet och konsekvens blir enligt Lagrådets mening inte till- godosett med den föreslagna särregleringen för naturkatastrofer m.m. Oklarhet råder om hur den relaterar till bestämmelsen i första stycket. Den tycks vara tänkt som ett komplement i förhållande till första stycket (jfr lagtextens ord dödförklaring enligt första stycket samt inplacering- en i samma paragraf). Begränsningen till vissa slags händelser i förening med det speciella rekvisitet synnerliga skäl för antagandet att den för- svunne är död gör emellertid att bestämmelsen närmast får uppfattas som en självständig regel. Rekvisitet om synnerliga skäl är inte lätt att inordna i den skala av sannolikhetsgrader som regelsystemet annars byg- ger på och blir därför främmande och svårtolkat i sammanhanget. Re- allmänmotivering och författningskommentar ger intryck av att rekvisitet egentligen inte betyder något annat än mycket hög grad av sannolikhet för att den försvunne är död. Den föreslagna lagtexten är således snarare ägnad att fördunkla än klargöra vilket beviskrav som skall gälla i berörda fall. Om man nu utgår ifrån att det är en ren sannolikhetsbedömning som skall göras även i de situationer som särregleringen avser bör lagtexten ge uttryck för den sannolikhetsnivå som skall krävas. Nivån skall tydli- gen ligga över hög grad av sannolikhet men skall inte nå upp till nivån utrett. Att beakta är då att en lagtext med för skilda fall olika men ändå närliggande sannolikhetsgrader lätt kan leda till gränsdragningssvårig- heter i tillämpningen och därför inte gärna kan rekommenderas. Stannar man ändå för kriteriet mycket hög grad av sannolikhet anmäler sig frågan vilken betydelse det har att dess användning skulle begränsas till försvinnanden vid naturkatastrofer och dylikt. Avgörande i varje enskilt ärende blir ju ändå ytterst om det tillämpliga sannolikhets- kriteriet är uppfyllt eller ej. Några remissinstanser har fört frågan på tal och föreslagit en genomgående reglering av generell utformning. I lag- rådsremissen har regeringen tagit avstånd från ett sådant alternativ, dock utan att redovisa något argument härför. Begränsningen till situationer vid naturkatastrofer m.m. leder möjligen till att det inte så ofta blir aktu- ellt att försöka dra en subtil skiljelinje mellan hög och mycket hög grad av sannolikhet. kan begränsningen föra med sig andra tolk- nings- och tillämpningsproblem såsom rörande innebörden av begreppen naturkatastrof, stor olycka och liknande omständigheter samt rörande försvinnandets samband med en sådan händelse. I anslutning härtill kan erinras om att spörsmålet om att införa särregler för speciella situationer, t.ex. fara till sjöss, diskuterades redan vid tillkomsten av lag- stiftning om boutredning och arvskifte och att Lagberedningen bedömde att det inte fanns skäl till någon sådan särreglering (NJA II 1933 s. 610). Sammanfattningsvis anser Lagrådet mot bakgrund av lämnade syn- punkter att frågan om att införa den föreslagna särregleringen behöver övervägas ytterligare. Även om någon avkortning av handläggningstid i avsedda fall kan uppnås måste ifrågasättas om detta utgör tillräcklig grund för förslaget. Lagrådet finner för sin del att svårigheten att med den tillämnade lagens uppbyggnad åstadkomma en systematiskt och lag- tekniskt tillfredsställande lösning talar starkt emot förslaget. Skulle likväl en särreglering väljas krävs att förslaget bearbetas med sikte på lämp- ligast möjliga utformning. I första stycket regleras vem som kan ansöka om dödförklaring. Hit hör alltid make, sambo och arvingar. I övrigt får annan vars rätt kan bero av dödförklaringen göra ansökan, dock inte i fall som avses i 3 § andra stycket. Undantaget har i remissen motiverats med att det inte är påkallat att låta andra än anhöriga ha rätt att ansöka om dödförklaring på den grunden att försvinnandet skett i samband med en naturkatastrof eller liknande händelse; detta eftersom förhållandena i dessa situationer anses vara alltför särpräglade. Lagrådet har i anslutning till 3 § lämnat synpunkter på och förordat fortsatta överväganden kring särregleringen i den paragrafens andra stycke. Sådana överväganden kan tänkas leda till att det nu ifrågavarande undantaget berörs i sammanhanget. Även bortsett härifrån kan noteras att undantagsbestämmelsens knytning till de speciella fallen av försvin- nanden i samband med naturkatastrofer eller dylikt måste förstås så, att hinder inte finns för andra berörda än anhöriga att på någon annan grund ansöka om dödförklaring i dessa fall. Det framstår därmed som tveksamt om undantaget, som enbart avser behörigheten att göra ansökan, kan väntas få praktisk effekt av någon betydenhet. Skillnaden i förekomst och längd av vissa tidsfrister mellan t.ex. ett förfarande enligt 3 § första stycket och ett förfarande enligt andra stycket i samma paragraf synes inte i sig påkalla att också rätten att göra ansökan blir särreglerad. Even- tuella skyddshänsyn som kan ligga bakom det föreslagna undantaget har inte utvecklats i remissen men kan behöva belysas inför ställningstagan- de till om undantaget behövs. Vad Lagrådet anfört under 3 § har betydelse även för särregeln om av- kortad anmälningsfrist enligt förevarande lagrum. Både i motiven till nuvarande lag (NJA II 1933 s. 616 och 619) och i re- anförs att beslutet om dödförklaring leder till en presumtion för att den försvunne är död. Men dödförklaringen är mer än så. Den utgör ett konstitutivt beslut med mycket långtgående verkningar (jfr 1 kap. 5 § ). Att det är fråga om ett konstitutivt beslut stöds för övrigt av ordalydelsen i 25 kap. 5 § , nämligen att den försvunne skall anses för död (inte bara att han skall förmodas vara död). Huruvida presumtionen hävs formlöst, om den försvunne återkommer, har inte be- handlats i lagrådsremissen. En möjlighet skulle kunna vara att Skattever- ket fattar ett beslut om undanröjande eller hävning av dödförklaringen; rättelse kan också ske genom resning. Man kan fråga sig om Skattever- kets ändringsbeslut är bindande t.ex. vid en tvist om återbäring, i så fall naturligtvis med rätt för den som mottagit egendomen att överklaga änd- ringsbeslutet, eller om svaranden i ett återbäringsmål där har frihet att bestrida att den försvunne lever även om hävt dödförkla- ringen. Lagrådet förordar att det i lagtexten förtydligas hur be- slut bör formuleras. Orden skall dödförklara den försvun- ne byts förslagsvis ut mot skall förklara att den försvunne skall anses som död. I lagen kan också behöva införas en bestämmelse om att kan häva eller undanröja dödförklaringen, om den försvunne visar sig leva och kan styrka sin identitet. I paragrafen anges att beslut i vissa ärenden om dödförkla- ring skall fattas av en särskild nämnd inom verket samt att verket, om det finns särskilda skäl, får bestämma att nämnden skall fatta beslut även i annat ärende enligt den föreslagna lagen. Inget hindrar att med stöd av den föreslagna paragrafen beslutar att hänskjuta ett enskilt ärende till den särskilda nämnden. Det vore emellertid oförenligt med förbudet mot delegering av normgivningskompetens från direkt till en myndighet under regeringen (8 kap. 11 § regeringsformen) att se bestämmelsen som ett bemyndigande för verket att föreskriva att alla ärenden av ett visst slag skall avgöras av nämnden. För att förtydliga bestämmelsens innebörd föreslår Lagrådet att ordet enskilt skjuts in mellan orden i annat och ärende. I första stycket anges inledningsvis att, om det senare visar sig att den dödförklarade lever, var och en som på grund av dödförklaringen tillträtt egendom skall återbära den. I anslutning härtill regleras inte situationen att den som tillträtt egendomen inte kan återställa den, exempelvis därför att han förbrukat den eller överlåtit den. Motsvarande lucka finns i nu gällande lag. Den är där avsiktlig. Lagberedningen hade föreslagit att det i paragrafen skulle anges att, om egendomen inte finns i behåll, dess värde skall gäldas. Lagberedningen förutsatte emellertid att undantag skulle kunna göras. Lagrådet förordade antingen att skyldigheten att er- sätta värdet helt skulle förbigås i lagtexten eller att det till stadgandet fogades ett förbehåll ägnat att förebygga obillighet i rättstillämpningen. (Se NJA II 1933 s. 623 f.; jfr s. 434 f.) Lagrådet konstaterar nu att lagstiftningen i liknande fall anger att, om egendomen inte finns i behåll, ersättning skall utges för dess värde, men med undantag som syftar till att förebygga obilliga rättsverkningar (se t.ex. 21 kap. 5 § , 5 kap. 2 § jordabalken samt 4 kap. 14 och 17 §§ konkurslagen). Sålunda borde värdeersättningsskyldighet inte före- ligga om arvet använts till en konsumtion som arvingen annars inte hade tillåtit sig eller om egendomen förstörts av våda och detta skulle ha skett även om den inte hade tillträtts av arvingen. Ett avvikande bestämmelse finns dock i 9 kap. 7 § . Där föreskrivs att parterna skall återbära vad de mottagit eller utge ersättning för dess värde, när ett avtal blir ogiltigt på grund av underårighet. Härefter anges att den underårige i princip inte är skyldig att utge värdeersättning i vidare mån än vad han mottagit använts till skäligt underhåll eller eljest finnes hava för honom medfört nytta. Motsättningsvis synes framgå att den andra parten alltid skall utge värdeersättning när han inte kan återbära det han mottagit. Lagrådet anser att det bör övervägas att i 12 § infoga ett nytt andra stycke som i likhet med vad som förekommer i motsvarande lagar behandlar frågan om värdeersättningsskyldighet och undantag från så- dan. Utformningen av undantagen kan dock behöva utredas, så att rätts- tillämpningen får bättre anvisningar än bara en hänvisning till obillighet eller särskilda skäl eller nytta, varvid också bestämmelsen i föräldrabal- ken bör uppmärksammas. I andra stycket anges att, om egendomen som skall återbäras har över- låtits till någon annan, denne också är återbäringsskyldig. Här kan ordet också sättas i fråga, eftersom arvingen i detta läge snarare är värde- ersättningsskyldig, men det kan dock sägas att arvingen i grunden är åter- bäringsskyldig och att ordet också utmärker att den dödförklarade har rätt att vända sig mot vem han vill (jfr NJA II 1933 s. 623). I den andra meningen i stycket står att den andre (förvärvaren) inte är skyldig att återbära, om han var i god tro vid sitt förvärv. Detta läses så att det ankommer på förvärvaren att styrka att han var i god tro, vilket är svårt att styrka. Däremot är det naturligt att presumera att han var i god tro, eftersom laga förutsättningar för dödförklaring förelegat. Det bör därför ankomma på den dödförklarade att styrka att förvärvaren inte var i god tro vid förvärvet (se nuvarande lydelse av 25 kap. 7 § , NJA II 1933 s. 621 f.). Förslaget bör jämkas i enlighet härmed. I det tredje stycket behandlas arvingens skyldighet att utge avkastning och att betala ränta. Det anges, liksom i gällande rätt, att räntan skall beräknas enligt 6 § räntelagen. Det kan motiveras med att arvingen har en redovisningsplikt (se 2 § andra stycket räntelagen) samt att skyldig- heten att utge ränta uppkommer först vid kännedom om att den dödför- klarade lever eller stämning delgetts arvingen. Vid kännedom har arv- ingen dessutom haft reell möjlighet att deponera betalningen hos myn- dighet och därigenom bli fri från skyldigheten att utge ränta. Ändå fram- står dröjsmålsräntan som sträng, innan den dödförklarade framställt krav och en månad förflutit eller stämning delgetts. Även om redovisning bort ske vid kännedom om att annan har bättre rätt, tycker arvingen nog ofta att det är naturligt att han behåller medlen där de är placerade men för den dödförklarades räkning, tills den dödförklarade återkommer och framställer krav. Frågan är därför om det inte vore lämpligare att bara stadga att avkastning (alltså faktisk avkastning) skall utges för vunnen kännedom om att annan har bättre rätt. Att den som kräver utgivande av pengar har rätt till dröjsmålsränta en månad från krav eller senast vid delgivande av stämning följer ändå av räntelagen. Ytterligare ett skäl för en sådan reglering är att annars en mindre lämplig gräns upp- kommer mellan den som har pengar (dvs. har en bankfordran), vilken skall betala dröjsmålsränta fastän bankräntan är mycket lägre, medan den som har aktier eller obligationer torde komma undan med utgivande av den faktiska avkastningen. Naturligtvis skulle man kunna stadga att den som innehar pengar skall utge avkastningsränta (se 2 § andra stycket rän- telagen) tills han blivit krävd och en månad förflutit eller han delgetts stämning (förutsättningar för dröjsmålsränta inträder enligt 4 § ränte- lagen). Lagrådet lämnar förslagen utan erinran. Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde Närvarande: Statsråden , , , , , , Regeringen beslutar proposition 2004/05:88 Nya regler om dödförkla- ring.