prop · GS0388 · 2005-02-23 00:00:00 — Den kungörelse som domstolen enligt nuvarande handläggningsregler har att utfärda i anledning av en ansökan om dödförklaring skall, som framgått av avsnitt 4.2, innehålla en kallelse på den försvunne att senast en viss dag anmäla sig hos domstolen. Den dagen får inte sättas tidigare än efter kungörelsedagen. Därutöver skall kungörelsen innehålla en uppmaning till var och en som kan lämna upplysningar i ärendet att underrätta domstolen. Som utredningen anför bör tiden för sådan kungörelse kunna förkortas. Vad som då föreslagits en kortaste kungörelsetid får anses vara en väl avvägd huvudregel och bör genomföras. Emellertid bör en kortare kungörelsetid uppställas för det fallet att en ansökan om dödförklaring görs på den särskilda grunden att försvinnan- det har skett i samband med en naturkatastrof eller stor olycka. Att det för en tillämpning av den regeln måste finnas en mycket hög grad av san- nolikhet för att den försvunne är död har redan framgått på flera ställen. Med hänsyn härtill finner regeringen att kungörelsetiden i dessa fall bör kunna sättas kortare. Den bör dock aldrig få vara kortare än . I ärenden om omedelbar dödförklaring på den grunden att det är utrett att den försvunne är död saknas över huvud taget skäl att uppställa krav på kungörelse. Som utredningen föreslår bör reglerna om återbäring av egendom för det fall att det visar sig att den dödförklarade är vid liv eller att han eller hon avlidit än den som angetts i beslutet om dödför- överföras i sak oförändrade till den nya lagen. I anslutning till sin behandling av reglerna om återbäring har Lagrådet väckt ett antal frågor. Något underlag för regeringens ställningstagande i dessa hänseenden finns emellertid inte . De väckta frågor- na kan därför inte nu föranleda någon lagstiftningsåtgärd. 7 Ikraftträdande- och övergångsbestämmelser Regeringens förslag: Den nya lagen om dödförklaring skall träda i kraft . En särskild övergångsregel skall gälla för det fallet att någon före ikraftträdandet har ansökt om dödförklaring hos domstol. Utredningens förslag stämmer såvitt gäller övergångsbestämmelsen Prop. 2004/05:88 överens med regeringens. Remissinstanserna har inte någon invändning. Skälen för regeringens förslag: Den nya lagen om dödförklaring bör träda i kraft . Lagen bör gälla ansökningar om dödförklaring som görs efter ikraftträ- dandet. Om en ansökan om dödförklaring har kommit in till en domstol före lagens ikraftträdande, bör alltså bestämmelserna i 25 kap. ärvdabal- ken alltjämt tillämpas i ett sådant ärende. En särskild övergångsregel be- hövs för detta ändamål. Regeringens bedömning: Den föreslagna lagen om dödförklaring leder inte till några ökade kostnader för det allmänna. Utredningens bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Ingen remissinstans invänder mot utredningens Skälen för regeringens bedömning: Enligt den föreslagna lagen skall den handläggning av ärenden om dödförklaring som sker i domstolarna i stället äga rum hos . Kostnaderna för denna överflyttning av ärenden från domstolarna till uppgår till . Förslaget finansieras genom att motsvarande medel förs över från domstolsväsendet till . Några ökade kostnader för det allmänna uppkommer därmed inte i anledning av den nya lagen. 9.1Förslaget till lag om dödförklaring 1 § Är någon försvunnen, får han eller hon dödförklaras enligt denna lag. Paragrafen anger lagens tillämpningsområde. Lagen gäller dödförklaring av försvunna personer som befaras omkomna. Av 24 §§ framgår vilka förutsättningar som gäller för att en ansökan om dödförklaring då skall få tas upp till prövning. Även om det bara torde vara i rena undantagsfall som frågor om gräns- dragningen mellan denna lag och lagen (1987:269) om kriterier för be- stämmande av människans död skulle kunna uppkomma, förtjänar att på- pekas att den senare lagen naturligtvis har företräde. En förutsättning för lagens tillämpning är alltså att det inte på medicinsk väg t.ex. genom analys av en återfunnen enskild kroppsdel gått att fastställa att den för- svunne är död. De frågor som vid lagens tillämpning kan uppkomma om svensk myn- Prop. 2004/05:88 dighets behörighet att ta upp och avgöra ärenden om dödförklaring, om vilket lands lag som då skall tillämpas och om förutsättningarna för att här i landet erkänna utländska beslut om dödförklaring får avgöras med tillämpning av allmänna internationellt privaträttsliga regler. 2 § Om det är utrett att den försvunne är död, får han eller hon dödförklaras . I paragrafen anges att en försvunnen person får dödförklaras efter försvinnandet, om det är utrett att han eller hon är död. Frågorna har behandlats i avsnitt 6.1. Regeln är tillämplig i sådana fall där enligt den praxis som utbildats kring 19 § folkbokföringslagen har kunnat fatta beslut om att direkt avregistrera en försvunnen person ur folkbokföringen utan att dödförklaring skett. Beviskravet i paragrafen avser att an- sluta till denna praxis. För att det skall anses utrett att en försvunnen per- son är död fordras alltså ett mycket tillförlitligt utredningsunderlag. När ett fartyg förlist och många människor saknas, kan t.ex. passagerarlistor och liknande officiell dokumentation, kompletterad av annan utredning som bestyrker dokumentationens riktighet, utgöra sådant underlag. Beslut om dödförklaring i sådana fall som avses med paragrafen kan fattas så snart utredningen kring försvinnandet är färdigställd och det så- ledes låter sig avgöras om det på sätt som krävs enligt paragrafen är utrett att den försvunne är död. 3 § Är det inte utrett att den försvunne är död men finns det med hänsyn till omständighe- terna kring försvinnandet och vad som i övrigt är känt en hög grad av sannolikhet för att han eller hon är död, får frågan om dödförklaring tas upp tidigast efter försvinnandet. Har försvinnandet skett i samband med en naturkatastrof eller en stor olycka eller under liknande omständigheter och finns det en mycket hög grad av sannolikhet för att den för- svunne är död, får frågan om dödförklaring enligt första stycket tas upp . Paragrafen anger förutsättningarna för att meddela beslut om dödförkla- ring i vissa fall av försvinnanden där det inte är utrett att den försvunne är död men där det ändå finns stark bevisning för detta. Övervägandena finns i avsnitt 6.1. Vid utformningen av andra stycket har hänsyn tagits till Lagrådets synpunkter. Om utredningen kring försvinnandet inte är sådan att det enligt 2 § kan sägas vara utrett att den försvunne är död men det med hänsyn till om- ständigheterna kring försvinnandet och vad som i övrigt är känt finns en hög grad av sannolikhet för att han eller hon är död, får frågan om död- förklaring tas upp tidigast efter försvinnandet. Regeln motsvaras närmast av de tre- och ettåriga fristerna i 25 kap. 1 § . Dock har begreppet livsfara utmönstrats som grund för be- dömningen av omständigheterna vid försvinnandet. Regeln ger därmed förutsättningar att efter ett försvinnande Prop. 2004/05:88 ansöka om dödförklaring i t.ex. det fallet att någon spårlöst och utan an- nan rimlig förklaring än drunkning försvunnit från ett fartyg som under lugna väderförhållanden befunnit sig på öppna havet. Trots vad som sägs i första stycket får, där det inte är utrett att den för- svunne är död, en fråga om dödförklaring tas upp , om för- svinnandet har skett i samband med en naturkatastrof eller en stor olycka eller under liknande omständigheter och det finns en mycket hög grad av sannolikhet för att den försvunne är död. Med naturkatastrofer och stora olyckor avses situationer där väldiga natur- eller andra krafter varit i rörelse vid händelsen och där det typiskt sett finns en risk för att många människor förolyckas. Så kan t.ex. vara fallet vid jordbävningar och vulkanutbrott men också då en hög byggnad rasar samman till följd av en mycket kraftig explosion. I krig kan liknan- de krafter lösgöras utan att det för den skull rör sig om naturkatastrof eller olycka. Om detta erinras genom hänvisningen till liknande omstän- digheter. Ett beslut om dödförklaring enligt detta stycke är förbehållet fall där en omedelbar dödförklaring enligt 2 § inte är möjlig men en ettårig väntetid likväl är opåkallad med hänsyn till de extrema omständigheterna kring försvinnandet. För att dödförklaring av en försvunnen person skall kunna utverkas under sådana förhållanden fordras att det finns en mycket hög grad av sannolikhet för att han eller hon är död. Det uppställda kravet innebär att det för varje enskilt försvinnande måste finnas utredning som visar var den försvunne befann sig i katastrof- eller olycksögonblicket låt vara inte med lika hög grad av säkerhet som kan vara fallet med t.ex. en passagerarlista för ett fartyg och att denna plats genom katastrofen eller olyckan drabbats av sådana krafter att det råder en mycket hög grad av sannolikhet för att den försvunne är död. 4 § I andra fall än dem som avses i 2 och 3 §§ får frågan om dödförklaring tas upp tidigast efter försvinnandet. Paragrafen anger en ansökan om dödförklaring tidi- gast får tas upp när förutsättningar för att tillämpa 2 eller 3 § inte förelig- ger. Övervägandena finns i avsnitt 6.1. 5 § En ansökan om dödförklaring får göras av den försvunnes make eller sambo eller arv- inge. I andra fall än dem som avses i 3 § andra stycket får ansökan också göras av annan vars rätt kan bero av dödförklaringen. Ansökan skall göras hos . får självmant ta upp en fråga om dödförklaring enligt 2 §. I paragrafen anges vem som kan initiera ett ärende om dödförklaring och var frågan skall handläggas. Frågorna har berörts i avsnitt 6.2 och 6.3. Av 3 kap. 1 § lagen (1994:1117) om registrerat partnerskap, jämförd Prop. 2004/05:88 med 3 kap. 24 §§ samma lag, följer att vad som sägs i förevarande para- graf om möjligheten för make att ge in en ansökan om dödförklaring till- lämpas på motsvarande sätt på en registrerad partner. Enligt 1 § sambolagen (2003:376) avses med sambor två personer som stadigvarande bor tillsammans i ett parförhållande och har gemensamt hushåll. Med arvinge avses närmaste arvinge, dvs. den som har rätt till den för- svunnes kvarlåtenskap om ett beslut om dödförklaring skulle komma att fattas. Även den som enligt den försvunnes testamente är insatt som tes- tamentstagare, universell eller speciell, är behörig att ansöka (se , Kommentar till , 4 u., 2001 s. 285). Den som är förordnad som ställföreträdare för den försvunne saknar behörighet att i den egenskapen göra ansökan om dödförklaring. Den som av överförmyndaren utsetts att som god man förvalta en bortovaran- des egendom får t.ex. inte ge in en sådan ansökan (se , a. st.). 6 § skall inhämta yttrande från den försvunnes make eller sambo och närmaste släktingar, om inte särskilda skäl talar emot det. Yttrande får också inhämtas från annan som kan antas ha uppgifter att lämna om den försvunne samt från polismyndighet. Paragrafen anger att vid sin handläggning skall inhämta ytt- rande från den försvunnes närmaste anhöriga. Det skall dock inte ske om särskilda skäl talar emot det. Så kan t.ex. vara fallet om den som skall höras är alltför ung och ett hörande därför vore olämpligt. Vad som sagts i kommentaren till 5 § om registrerad partner och sambo har motsvarande tillämpning på förevarande paragraf. När det gäller den försvunnes närmaste anhöriga är huvudregeln så- ledes att yttrande skall inhämtas. Från polisen och övriga som kan antas ha uppgifter att lämna får inhämta yttrande. Övervägandena finns i avsnitt 6.3. 7 § I fall som avses i 3 och 4 §§ skall utfärda kungörelse. Kungörelsen skall innehålla en kallelse på den försvunne att anmäla sig hos senast en viss dag som inte får sättas tidigare än därefter eller, om 3 § andra stycket tillämpas, därefter. Kungörelsen skall även innehålla en uppmaning till var och en som kan lämna upplysningar i ärendet att anmäla det hos . Kungörelsen skall införas i Post- och och ortstidning. Paragrafen anger i vilka fall skall utfärda kungörelse i ett ärende om dödförklaring, vad kungörelsen skall innehålla och hur lång anmälningstiden i förekommande fall skall vara samt i vilka tidningar kungörelsen skall tas in. Med ortstidning avses i första hand en tidning på den ort där den försvunne hade sitt hemvist. Om det är påkallat med hän- syn till omständigheterna i ärendet, kan kungörelse emellertid också be- höva tas in i tidning på annan ort. Övervägandena finns i avsnitt 6.3. 8 § Är vad som sägs i 2 § uppfyllt eller har den tid som angetts i en kungörelse enligt 7 § löpt ut utan att det framkommit att den försvunne lever, skall för- klara att den försvunne är att anse som död. skall i beslutet ange en dödsdag. Som dödsdag skall anses den dag som är den mest sannolika dödsdagen. Går en sådan dag inte att fastställa, skall som dödsdag anses i den månad då den försvunne veterligen senast var vid liv. Vid tillämpning av 4 § skall som dödsdag anses i den månad då femårsfristen gått till ända. I paragrafen anges under vilka förutsättningar skall dödför- klara en försvunnen person beträffande vilken ett ärende om dödförkla- ring har tagits upp. Första stycket har i allt väsentligt utformats i enlighet med Lagrådets förslag. 9 § Om det föreskrivs i en författning att tid i ett visst fall skall räknas från dödsfall, skall vid dödförklaring tiden räknas från det att beslutet vann laga kraft. Paragrafen, som sakligt oförändrad har förts över från 25 kap. 6 § ärvda- balken, ger för dödförklaringsfallet en särskild regel om beräkning av tid, då tid enligt någon författning skall beräknas från dödsfall. 10 § beslut i frågor om dödförklaring som avses i 2 och 3 §§ skall fattas av en särskild nämnd inom verket. Om det finns särskilda skäl, får verket bestämma att nämnden skall fatta beslut även i annat enskilt ärende enligt denna lag. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer meddelar närmare föreskrif- ter om nämnden, dess ledamöter och nämndens beslutförhet. I paragrafen anges att beslut i flertalet frågor om dödför- skall fattas av en särskild nämnd inom verket samt att verket, om det finns särskilda skäl, får bestämma att även annat enskilt ärende skall avgöras i den ordningen. I sistnämnda hänseende har paragrafen utfor- mats i enlighet med Lagrådets förslag. Närmare föreskrifter om nämnden och dess verksamhet i olika avseenden meddelas av regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer. Frågorna har behandlats i avsnitt 6.2. 11 § beslut i ärenden om dödförklaring får överklagas hos allmän förvalt- ningsdomstol. Skrivelsen skall ges in till för beslu- tet. Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten. Paragrafen anger att beslut i ärenden om dödförklaring får överklagas hos allmän förvaltningsdomstol. Överklagande skall således ske till länsrätt (se 14 § lagen [1971:289] om allmänna förvaltningsdom- stolar). Fullföljdstiden för beslut överensstäm- mer med vad som gällde vid överklagande av tingsrätts beslut om död- förklaring enligt 25 kap. . Prövningstillstånd krävs vid över- klagande till kammarrätten. 12 § Visar det sig senare att den dödförklarade lever, skall var och en som på grund av död- förklaringen har tillträtt egendom återbära den. Detta gäller också, om det visar sig att den dödförklarade har dött på en annan dag än den som angetts som dödsdag och någon annan därför har rätt till kvarlåtenskapen. Har egendom som skall återbäras överlåtits till någon annan, är också denne återbärings- skyldig, om han eller hon inte var i god tro vid förvärvet. När egendom återbärs, skall också avkastning betalas för tiden efter det att innehavaren fick kännedom om att någon annan hade bättre rätt till egendomen eller stämning delgavs honom eller henne. Består egendomen av pengar, skall betalas ränta enligt 6 § räntelagen (1975:635). Har innehavaren haft nödvändig kostnad för egendomen, skall kostnaden ersättas. Även nyttig kostnad skall ersättas, om kostnaden uppkom innan inne- havaren fick kännedom om den andres bättre rätt eller delgavs stämning. Paragrafen har sakligt oförändrad förts över från 25 kap. 7 § . Andra stycket har justerats i enlighet med Lagrådets förslag. Begreppen nödvändig respektive nyttig kostnad går tillbaka på uttalan- den av Lagberedningen förslag till ny jordabalk. Med nödvän- dig kostnad, som alltid skall ersättas, förstås enligt Lagberedningen kost- nader som varit nödvändiga för egendomens bevarande och användande för dess ändamål och som således inte heller den rätte ägaren hade kun- nat undgå, om han varit i besittning av egendomen. Med nyttig kostnad menas kostnader som visserligen inte varit oundgängligen nödvändiga men som dock kan anses höja egendomens avkastningsförmåga och där- med dess värde. Nyttiga kostnader skall bara ersättas om innehavaren, då kostnaderna uppkom, var i god tro beträffande sin rätt till egendomen. (Se Lagberedningens förslag till ny jordabalk III, 1909, s. 246 och 248 samt Håstad, Tjänster utan uppdrag, 1973, s. 83 f.) Frågor om återbäring av egendom prövas av allmän domstol i den ord- ning som gäller för tvistemål. 1.Denna lag träder i kraft . 2.Bestämmelserna i det upphävda 25 kap. gäller i fråga om ärenden där en ansökan om dödförklaring kommit in till domstol före ikraftträdandet. Enligt punkten 1 träder lagen i kraft . Om en ansökan om dödförklaring är anhängig vid domstol när lagen träder i kraft, gäller bestämmelserna i det upphävda 25 kap. i fråga om det ärendet. Detta framgår av punkten 2. 9.2Förslaget till lag om ändring i Ändringen innebär att 25 kap. upphör att gälla vid utgången av . 9.3Förslaget till lag om ändring i lagen (1987:269) om kriterier för bestämmande av människans död 3 § Om dödförklaring i vissa fall finns bestämmelser i lagen (2005:000) om dödförklaring. I paragrafen har hänvisningen till 25 kap. ändrats till att avse Prop. 2004/05:88 lagen om dödförklaring. Denna lag träder i kraft . Enligt bestämmelsen träder lagen i kraft . Sammanfattning av betänkandet Makes arvsrätt, dödsboförvaltare och dödförklaring (SOU 1998:110) i aktuell del Utredningen föreslår, såvitt gäller förhållandet mellan reg- ler om dödförklaring och den tillämpning som folkbokföringslagens reg- ler om avregistrering av avlidna i vissa fall fått, att det endast skall finnas ett förfarande och att detta skall benämnas dödförklaring. En ny lag före- slås för detta ändamål. Om någon har försvunnit och det är utrett att han eller hon är död, skall dödförklaring kunna ske . Är det inte utrett att den försvunne är död men föreligger det med hänsyn till om- ständigheterna kring försvinnandet och vad som i övrigt är känt en hög grad av sannolikhet för att han eller hon är död, får frågan om dödför- tas upp tidigast efter försvinnandet. Har någon i annat fall försvunnit, får frågan tas upp tidigast efter försvinnandet. Såvitt gäller handläggningen av ärenden om dödförklaring föreslår ut- redningen att beslut i första instans skall fattas av skattemyndigheten i stället för allmän domstol. Betänkandets lagförslag i aktuell del Förslag till lag om dödförklaring Härigenom föreskrivs följande. 1 § Är någon försvunnen får han dödförklaras enligt bestämmelserna i denna lag, om inte dödsfallet kan fastställas enligt lagen (1987:269) om kriterier för bestämmande av människans död. 2 § Är det utrett att den försvunne är död, får han dödförklaras omedel- bart. 3 § Är det inte utrett att den försvunne är död, men föreligger det med hänsyn till omständigheterna kring försvinnandet och vad som i övrigt är känt en hög grad av sannolikhet för att han är död, får frågan om dödför- tas upp tidigast efter försvinnandet. 4 § I övriga fall får frågan om dödförklaring tas upp tidigast efter försvinnandet. 5 § En ansökan om dödförklaring får göras av den försvunnes make eller sambo, arvinge eller annan vars rätt kan bero av dödförklaringen. Ansökan skall göras hos den skattemyndighet inom vars verksamhets- område den försvunne är eller senast har varit folkbokförd. Finns inte behörig skattemyndighet efter vad nu har sagts, tas ärendet upp av skatte- myndigheten i . När det finns skäl till det får skattemyndigheten självmant ta upp en fråga om dödförklaring. 6 § får inhämta yttrande från den försvunnes make eller sambo och närmaste släktingar samt annan som kan antas ha uppgif- ter att lämna om den försvunne. Yttrande får också inhämtas från polis- myndigheten i den ort där den försvunne senast haft hemvist inom landet. 7 § Beträffande fall som avses i 3 och 4 §§ skall skattemyndigheten ut- färda kungörelse. Kungörelsen skall innehålla en kallelse på den försvun- ne att anmäla sig hos skattemyndigheten senast en viss dag som inte får sättas tidigare än därefter. Kungörelsen skall även innehålla en uppmaning till var och en som kan lämna upplysning i ärendet att anmäla det hos skattemyndigheten. Kungörelsen skall införas i Post- och och ortstidning samt spridas på annat lämpligt sätt. 8 § Är vad som sägs i 27 §§ uppfyllt skall skattemyndigheten dödför- klara den försvunne. skall i beslutet ange en dödsdag. Som dödsdag skall anses den dag som är den mest sannolika döds- dagen eller, om en sådan dag inte går att fastställa, i den månad då den försvunne veterligen senast var vid liv. 4 § skall som dödsdag anses i den månad då femårsfristen gått till ända. 9 § Då tid enligt lag skall räknas från dödsfall skall vid dödförklaring tiden räknas från det beslutet vann laga kraft. 10 § Visar det sig senare att den dödförklarade lever, skall var och en som på grund av dödförklaringen har tillträtt egendom återbära den. Samma skall gälla, om det visar sig att den dödförklarade har dött på annan dag än den som angetts som dödsdag och annan därför har rätt till Har egendom som skall återbäras överlåtits till annan, är denne åter- bäringsskyldig, om han inte var i god tro då han förvärvade egendomen. När egendom återbärs, skall också avkastning utges för tiden efter det innehavaren fick kännedom om att annan ägde bättre rätt till egendomen eller stämning delgavs honom. Utgörs egendomen av pengar, skall ränta betalas enligt 6 § räntelagen (1975:635). Har innehavaren haft nödvändig kostnad för egendomen, skall den ersättas. Även nyttig kostnad skall er- sättas, om den uppkom innan innehavaren fick sådan kännedom som nyss sagts eller delgavs stämning. 11 § beslut om dödförklaring får överklagas hos all- Prövningstillstånd krävs vid överklagande till 1.Denna lag träder i kraft den , då 25 kap. skall upp- höra att gälla. 2.Bestämmelserna i 25 kap. gäller dock i fråga om ären- den där ansökan om dödförklaring inkommit till domstol före ikraftträ- dandet. Efter remiss har yttranden över betänkandet avgetts av , , , Kammarrätten i , Länsrätten i , , , , , , Jämställdhetsom- budsmannen, vid , Juri- diska fakultetsstyrelsen vid , , och Samhälle, , Riksför- bundet för sexuellt likaberättigande, , , Akademikers , begravningsbyråers förbund, och Tjänstemän- nens . och Föreningen jurister vid allmänna advo- katbyråer har beretts tillfälle att avge yttrande men har avstått från att yttra sig. Över en promemoria med utkast till lagrådsremiss om nya regler om dödförklaring har yttranden avgetts av , Socialstyrel- sen, , , Kammarkollegiet, advo- katsamfund, och . 1 Förslag till lag om dödförklaring Härigenom föreskrivs följande. 1 § Är någon försvunnen, får han eller hon dödförklaras enligt denna lag. 2 § Om det är utrett att den försvunne är död, får han eller hon dödförkla- ras . 3 § Är det inte utrett att den försvunne är död men finns det med hänsyn till omständigheterna kring försvinnandet och vad som i övrigt är känt en hög grad av sannolikhet för att han eller hon är död, får frågan om död- förklaring tas upp tidigast efter försvinnandet. Har försvinnandet skett i samband med en naturkatastrof eller en stor olycka eller under liknande omständigheter och finns det synnerliga skäl för antagandet att den försvunne är död, får frågan om dödförklaring en- ligt första stycket tas upp . 4 § I andra fall än dem som avses i 2 och 3 §§ får frågan om dödförkla- ring tas upp tidigast efter försvinnandet.