prop · GS03131 · 2005-03-22 00:00:00 — I paragrafen har funnits en bestämmelse om inställelse av en tilltalad som är anhållen eller häktad. Den har utgått. stället, genom hänvisningen i 45 kap. 13 § första stycket, i 45 kap. 15 § 35 kap. 13 § Vid huvudförhandlingen skall de bevis som har tagits upp utom huvud- förhandlingen tas upp på nytt, om rätten finner att det är av betydelse i målet och det inte finns något hinder mot att ta upp beviset. I tvistemål där förlikning om saken är tillåten får dock beviset tas upp på nytt endast om någon av parterna Har tingsrätten i ett mål som överklagats till hovrätten tagit upp bevisning, behöver beviset tas upp på nytt endast om hovrätten finner att det är av betydelse Kan ett muntligt bevis läggas fram i hovrätten genom en ljud- och bildupptagning av förhöret vid tingsrätten, får beviset tas upp på nytt endast om ytterligare frågor behöver ställas. Ett bevis som avses i detta stycke får tas upp på nytt även utan begäran av part. I får de bevis som har tagits upp av lägre rätt tas upp på nytt endast om det finns synnerliga skäl. Om ett bevis inte tas upp på nytt, skall det läggas fram på lämpligt sätt. (Jfr 35 kap. 6 och 13 §§ i SOU 2001:103 och 35 kap. 13 § i Ds 2001:36.) Paragrafen reglerar under vilka förutsättningar ett tidigare upptaget bevis skall tas upp på nytt vid en huvudförhandling och hur rätten skall förfara när beviset inte skall tas upp på nytt. Ändringarna i paragrafen har behandlats i avsnitt 11.2 och 12.5.4. I paragrafens första stycke, som anger i vilken omfattning ett bevis som tagits upp utom huvudförhandling skall tas upp på nytt vid huvud- förhandlingen, har ett tillägg gjorts som innebär att rätten i dispositiva tvistemål inte längre har möjlighet att självmant besluta om förnyad bevisupptagning vid huvudförhandlingen. Det krävs alltså i dessa mål en begäran från part. Förslaget skall ses mot bakgrund av de föreslagna inskränkningarna av rättens möjlighet att självmant föra in ny bevisning som följer av 35 kap. 6 §. Vem som helst av parterna kan begära förnyad Av paragrafens andra stycke första mening följer att om tingsrätten i ett mål som överklagas till hovrätten har tagit upp ett bevis, behöver det beviset tas upp på nytt endast om hovrätten finner att det är av betydelse Av ordalydelsen följer att bestämmelsen omfattar alla typer av bevis. I en ny andra mening har ett tillägg gjorts för sådana situationer där den muntliga bevisningen kan läggas fram genom en ljud- och bildupptagning från tingsrättsförhöret. Tillägget innebär att bevis- ningen i ett sådant fall får tas upp på nytt endast om ytterligare frågor behöver ställas till den som redan har hörts. Tre olika fall kan urskiljas där det kan behöva ställas ytterligare frågor. Det första fallet är att en part tillåts åberopa nya omständigheter vars existens blir tvistiga och någon av parterna vill föra bevisning om dessa genom ett nytt förhör med någon som redan hörts vid tingsrätten. Det andra fallet då ett förnyat förhör kan behövas är om ny bevisning gör det nödvändigt att ta upp beviset på nytt. Förekommer ett nytt vittne i hovrätten, kan exempelvis ett förhör med ett vittne som hörts i tingsrätten vara nödvändigt för att hovrätten skall ha möjlighet att göra en riktig värdering av det nya beviset. Uppgifter från ett nytt vittne kan föranleda följdfrågor till ett vittne eller någon annan som hörts i bevissyfte i tingsrätten. Det tredje fallet är att det råder oklarheter om vad ett vittne menat med sin utsaga. Det kan t.ex. vara fråga om att vittnet under tingsrättsförhöret lämnat motstridiga uppgifter om en omständighet av betydelse. Om det däremot är fråga om svårig- heter att göra en riktig bedömning av den bevisverkan uppgifterna kan ha skall förhöret läggas fram i form av en uppspelning av en ljud- och bildupptagning. Att vittnet har lämnat svävande uppgifter i allmänhet behöver alltså inte utgöra skäl för ett kompletterande förhör. I en sådan situation råder det inte något egentligt tvivel om vad vittnet menat. Förnyat förhör bör alltså inte ske endast för att parten begär en förnyad bedömning av den utsaga som lämnats i tingsrätten. Av en ny tredje mening följer att ett bevis som avses i detta stycke får tas upp på nytt även utan begäran av part. Härigenom klargörs att hovrätten även fortsättningsvis har möjlighet att oavsett måltyp självmant ta ställning till om ett tingsrättsbevis skall tas upp på nytt. Detta innebär ingen ändring i förhållande till vad som gällt. Bestämmelsen i denna del har betydelse bl.a. för tillämpningen av 50 kap. 23 § och 51 kap. 23 §. Liksom tidigare är det alltså hovrätten som har det slutliga ansvaret för bedömningen av om den muntliga bevisningen skall tas upp på nytt. Detta innebär dock inte att parternas åsikt i frågan skulle sakna betydelse. Tvärtom är det i första hand parterna som skall ta ställning till om det krävs ytterligare frågor till den som redan hörts i tingsrätten. Av 50 kap. 4 och 9 §§ samt 51 kap. 4 och 9 §§ följer bl.a. att klaganden respektive motparten skall ange dels om han eller hon vill att det skall hållas ett förnyat förhör, dels skälen till detta. Dessa bestämmelser innebär inte att en part som vill ha ett nytt förhör i hovrätten behöver avslöja vilka frågor han eller hon tänker ställa. I allmänhet är det tillräckligt att parten anger att ytterligare frågor behövs och skälen till det, t.ex. att vissa närmare angivna uppgifter som lämnats i tingsrätten är oklara eller att ny bevisning eller nya omständigheter gör det nödvändigt med ytterligare frågor till den som redan hörts i tingsrätten. Parten är även skyldig att utförligt ange vad som skall styrkas med varje bevis. I undantagsfall kan det finnas anledning för hovrätten att självmant ta initiativ till ett förnyat förhör, även om bevisningen kan läggas fram genom en ljud- och bildupptagning. Det gäller framför allt i brottmål och indispositiva tvistemål. Det ligger i sakens natur att rätten bör vara mycket mera försiktig att självmant agera i denna situation i dispositiva tvistemål. För att avgöra om hovrätten har några ytterligare frågor kan det inträffa att hovrätten före huvudförhandlingen behöver ta del av tingsrättens ljud- och bildupptagning. Ett sådant förfarande bör dock Prop. 2004/05:131 tillämpas endast i speciella undantagsfall när hovrätten redan på det skriftliga materialet finner något som tyder på att ytterligare frågor kan behöva ställas till den som redan hörts. Det kan vara lämpligt att hov- rätten tar upp frågan med parterna inom ramen för sin materiella processledning. Reglerna om förnyad bevisupptagning i har flyttats från andra stycket till ett nytt tredje stycke. Detta har i sin tur föranlett att innehållet i det hittillsvarande tredje stycket flyttats till ett nytt fjärde stycke. Någon ändring i sak är inte avsedd. Övriga ändringar är av endast språklig karaktär. 35 kap. 14 § En berättelse, som någon har avgett skriftligen i anledning av en redan inledd eller förestående rättegång, eller en uppteckning av en berättelse, som någon i anledning av en sådan rättegång lämnat inför åklagare eller polismyndighet eller annars utom rätta, får åberopas som bevis i rättegången endast 1.om det är särskilt föreskrivet, 2.om förhör med den som lämnat berättelsen inte kan hållas vid eller utom huvudförhandling eller i övrigt inför rätten eller 3.om det finns särskilda skäl med hänsyn till de kostnader eller olägenheter som ett förhör vid eller utom huvudförhandling kan antas medföra, vad som kan antas stå att vinna med ett sådant förhör, berättelsens betydelse och övriga omständig- heter. Även i annat fall än som sägs i första stycket får dock i tvistemål en sådan skriftlig berättelse eller uppteckning av en berättelse som avses där åberopas som bevis i rättegången, om parterna godtar det och det inte är uppenbart olämpligt. Vad som sägs i första och andra styckena om en skriftlig eller upptecknad berättelse skall också tillämpas i fråga om en ljudupptagning eller en ljud- och bildupptagning av en berättelse. (Jfr 35 kap. 14 § i SOU 2001:103.) Paragrafen reglerar under vilka förutsättningar skriftliga berättelser som tillkommit med anledning av en redan inledd eller förestående rättegång får åberopas som bevis i rättegången. Bestämmelsen har behandlats i avsnitt 11.5. I ett nytt andra stycke har införts en bestämmelse som för tvistemål innebär ett ytterligare undantag från förbudet att åberopa en skriftlig berättelse eller en uppteckning av en berättelse som bevis i rättegången. Enligt bestämmelsen skall en sådan berättelse eller uppteckning som avses i första stycket kunna åberopas som bevis i tvistemål, oavsett begränsningarna i det stycket, om parternas godtar det och det inte är uppenbart olämpligt. För att en skriftlig berättelse skall få åberopas enligt den nya regeln krävs alltså för det första att det godtas av parterna. Rekvisitet avser att skydda en part från de nackdelar i bevishänseende det kan innebära att en skriftlig berättelse åberopas mot honom eller henne. För det andra ställs ett krav på att det inte får vara uppenbart olämpligt att bevisningen läggs fram genom en skriftlig berättelse eller en uppteckning av en berättelse. I indispositiva tvistemål måste rätten ha ett ansvar för att utredningen i målet, genom användningen av skriftliga berättelser, inte blir för tunn. Rätten bör därför som regel vara försiktig med att tillåta att uppgifter från parter eller vittnen, som besitter för sakfrågan viktiga upplysningar i ett sådant mål, läggs fram genom en skriftlig berättelse. Det utesluter Prop. 2004/05:131 emellertid inte att en skriftlig berättelse kan tillåtas som bevis även i Om det t.ex. i vårdnads- eller umgängesmål åberopas förhör med ett stort antal personer som redan hörts inom ramen för en vårdnadsutredning, kan det i en del fall vara lämpligt att uppgifterna läggs fram som de antecknats i vårdnadsutredningen i stället för att uppgiftslämnarna hörs som vittnen i målet. Om det kan antas att den part som avser att åberopa en skriftlig berättelse inte har förstått att en sådan normalt har ett lägre bevisvärde i förhållande till om personen i fråga hörts inför rätten bör rätten inom ramen för sin materiella processledning göra parten uppmärksam på detta när bevisningen diskuteras under förberedelsen. Det kan även finnas anledning för rätten att upplysa om de problem som kanske kan uppstå i händelse av att domen överklagas och parten vill att vittnet skall höras i den högre rätten (jfr 50 kap. 25 § tredje stycket). Önskar en part åberopa en skriftlig berättelse eller en dokumentation av en berättelse som bevis i rättegången, skall parten lämna uppgift om det i sin bevisuppgift. I tredje stycket har en följdändring gjorts med hänsyn till bestämmel- serna i det nya andra stycket. Stycket har även ändrats i språkligt hänseende. 36 kap. 16 § Ett vittne skall lämna sin berättelse muntligen. Vittnet får dock med rättens med- givande använda sig av anteckningar till stöd för minnet. Vid ett vittnesförhör får det som vittnet har berättat inför rätta eller inför åklagare eller polismyndighet läggas fram endast när vittnets berättelse vid förhöret avviker från vad han eller hon har berättat eller när vittnet vid förhöret förklarar att han eller hon inte kan eller inte vill yttra sig. Avser förhöret någon som har hörts inför rätta och har det förra förhöret dokumenterats genom en ljud- och bildupptagning, får dock förhöret inledas med en uppspelning av upptagningen. Har den tidigare bevisupptagningen skett i lägre rätt, skall förhöret i högre rätt inledas med en sådan uppspelning, om det inte är olämpligt. (Jfr 36 kap. 16 § i SOU 2001:103 och 35 kap. 13 § i Ds 2001:36.) Paragrafen, som har behandlats i avsnitt 11.4, innehåller regler om formerna för framläggande av vittnesbevisning. Första stycket har ändrats språkligt och redaktionellt. Den nuvarande andra meningen i första stycket, som endast utgör ett förtydligande av huvudregeln om muntlighet i första meningen, har utgått. Av andra stycket andra meningen följer att det blir möjligt för rätten att inleda ett förhör med någon som har hörts inför rätta med en uppspelning av en ljud- och bildupptagning från det tidigare förhöret. Att vid en huvudförhandling inleda förhöret med en uppspelning för att därefter hålla förhöret som ett tilläggsförhör kan ske när ett vittne har hörts utom huvudförhandling och den bevisningen tas upp på nytt i samma instans enligt reglerna i 35 kap. 13 § första stycket och vid en ny huvudförhandling enligt 43 kap. 13 § andra stycket, 46 kap. 13 § andra stycket samt 50 kap. 17 § första stycket och 51 kap. 17 § första stycket. I sådana fall står det rätten fritt att utifrån vad som är lämpligt i det enskilda fallet besluta huruvida förhöret skall hållas som ett Vid den bedömningen bör parternas uppfattning i frågan tillmätas stor betydelse. Är parterna i ett dispositivt tvistemål överens om att förhöret bör hållas som ett tilläggsförhör har rätten i regel inte anledning att ifrågasätta den bedömningen. Om den tidigare bevisupptagningen har skett i lägre rätt, skall förhöret i högre rätt enligt sista meningen i andra stycket inledas med en uppspel- ning av upptagningen, om det inte är olämpligt. Exempel på när ett sådant förfarande kan vara olämpligt är när det tidigare förhöret, med hänsyn till hur målet kommit att gestalta sig i högre rätt, helt förlorat i aktualitet. Ett annat exempel är när upptagningen av någon anledning inte finns tillgänglig vid huvudförhandlingen och värdet av en upp- spelning inte står i proportion till de olägenheter som ett uppskjutande av huvudförhandlingen skulle innebära. Ett tilläggsförhör i hovrätt kommer att hållas endast om det finns behov av att ställa ytterligare frågor (se 35 kap. 13 § andra stycket och kommentaren till den paragrafen). De nya bestämmelserna i den nu be- handlade paragrafen syftar till att koncentrera det nya muntliga tilläggs- förhöret till de ytterligare frågor som kan behöva ställas och i övrigt lägga fram vittnesmålet så som det dokumenterats vid det tidigare för- hörstillfället. Ett tilläggsförhör grundas i behovet av att ställa ytterligare frågor och utgör därför endast ett komplement till en sådan inledande uppspelning. En förutsättning för att bestämmelsen skall kunna tillämpas är dock att det första förhöret dokumenterats genom en ljud- och bildupptagning. Det är alltså inte möjligt att hålla förhöret som ett tilläggsförhör om det tidigare förhöret har dokumenterats på något annat sätt, t.ex. genom en ljudupptagning. Givetvis är det möjligt att spela upp endast delar av det tidigare förhöret. För förhöret gäller i övrigt 36 kap. 17 §, som dock bör tillämpas i ljuset av denna bestämmelse, dvs. det förnyade förhöret bör anpassas så att det inte blir fråga om ett fullständigt omförhör. Om ett tilläggsförhör skall hållas torde det i många fall kunna främja en effektivare och mer ändamålsenlig handläggning om vittnet närvarar när uppgifterna från det tidigare förhöret läggs fram eftersom vittnet, när de kompletterande frågorna sedan skall ställas, har klart för sig vilka uppgifter han eller hon lämnade vid det första förhöret. I andra fall kan det däremot saknas skäl att vittnet närvarar när uppgifterna från det tidigare förhöret läggs fram, t.ex. om helt nya frågor skall ställas för att styrka nya omständigheter i hovrätten som parten tillåtits åberopa. Rätten får därför, utifrån vad som kan vara lämpligt i det enskilda fallet, avgöra om vittnet skall närvara när videoupptagningen läggs fram eller om de tidigare lämnade uppgifterna bör presenteras i vittnets frånvaro. Genom hänvisningar i 37 kap. och 40 kap. gäller de nya reglerna om tilläggsförhör även vid förhör med part eller målsägande som inte för talan samt vid förhör med sakkunnig. Övriga ändringar är av endast språklig karaktär. 36 kap. 18 § Rätten får besluta att en part eller en åhörare inte får vara närvarande vid ett vittnesförhör 1.om det finns anledning att anta att vittnet av rädsla eller annan orsak inte fritt berättar sanningen på grund av partens eller åhörarens närvaro, eller 2.om parten eller åhöraren hindrar vittnet i hans eller hennes berättelse genom att falla honom eller henne i talet eller på annat sätt. När en vittnesberättelse enligt första stycket lämnas i en parts frånvaro, skall Prop. 2004/05:131 parten om möjligt få följa förhöret genom en ljudöverföring eller en ljud- och Om detta inte kan ske, skall vittnesberättelsen återges i behövlig omfattning när parten åter är närvarande. Parten skall beredas tillfälle att ställa frågor till vittnet. (Jfr 36 kap. 18 § i SOU 2001:103.) Paragrafen, som har behandlats i avsnitt 5.3.1, ger rätten en möjlighet att visa ut parter och åhörare och ger den part som visats ut en möjlighet att följa det förhör som pågår i rättssalen. Första stycket har ändrats endast redaktionellt och språkligt. Av andra stycket följer att om det är möjligt skall en part, som enligt första stycket inte får vara närvarande i rättssalen under ett förhör, ges tillfälle att ta del av förhöret genom ljudöverföring eller genom ljud- och bildöverföring. När det gäller ljudöverföring är det endast fråga om en kodifiering av gällande praxis i fråga om s.k. medhörning. Ljud- och bildöverföring innebär att den part som inte får vara närvarande i rätts- salen även kan följa förhöret i bild. Det är rätten som i det enskilda fallet får ta ställning till på vilket sätt den utvisade lämpligast skall kunna följa förhöret. Vid detta ställningstagande bör rätten ta hänsyn till förhörs- personens rädsla eller de andra skäl som har föranlett utvisningen. Givetvis skulle syftet med utvisningen förfelas om förhörspersonen inte kan tala fritt på grund av att han eller hon genom en bildöverföring alltjämt upplever att den utvisade är närvarande. Om den nödvändiga tekniska utrustningen inte är tillgänglig eller om det av något annat skäl inte är möjligt att låta den utvisade parten följa förhöret skall, liksom , förhöret återges i behövlig omfattning när parten åter är närvarande i rättssalen. 36 kap. 19 § Förhör med ett vittne får äga rum utom huvudförhandling, 1.om vittnet inte kan infinna sig vid huvudförhandlingen, 2.om en inställelse vid huvudförhandlingen skulle medföra kostnader eller olägenheter som inte står i rimligt förhållande till betydelsen av att förhöret hålls vid huvudförhandlingen, eller 3.om det kan antas att målet kommer att avgöras utan huvudförhandling. (Jfr 36 kap. 19 § i SOU 2001:103.) Paragrafen innehåller regler om bevisupptagning genom vittnesförhör utom huvudförhandling. Genom hänvisningar i 37 och 40 kap. omfattar bestämmelserna även förhör med parter, målsägande som inte för talan och sakkunniga. Ändringarna i paragrafen har behandlats i avsnitt 6.2 och 11.1. Första och andra punkterna har ändrats endast i språkligt och redak- tionellt hänseende. Tredje punkten är ny. Av den följer att bevisupptagning utom huvud- förhandling får ske om det kan antas att målet kommer att avgöras utan huvudförhandling. Det innebär att bevisupptagning utom huvudförhand- ling får ske även i mål som senare avgörs på handlingarna. Den nya regeln är utformad på ett sätt som innebär att det är förutsätt- ningarna för att avgöra ett mål utan huvudförhandling som ligger till grund för bedömningen av om det är möjligt att ta upp bevisning utom I tingsrätt uppställs krav på bl.a. att en huvudförhand- Prop. 2004/05:131 ling inte får behövas med hänsyn till utredningen eller begäras av en part (se 42 kap. 18 §, 45 kap. 10 a § och 47 kap. 24 §). I hovrätten är utrym- met att avgöra mål utan huvudförhandling något större (se 50 kap. 13 § och 51 kap. 13 §). Kan det antas att det enligt dessa regler är möjligt att avgöra målet utan huvudförhandling, är det också möjligt att ta upp bevisningen utom huvudförhandling enligt den nya regeln. Det innebär att det är parternas uppfattning och utredningsintresset som i första hand kommer att vara av betydelse för rättens ställningstagande till om bevis kan tas upp utom huvudförhandling enligt den nya tredje punkten. Om någon av parterna anser att det bör hållas en huvudförhandling, saknas alltså förutsättningar att ta upp bevisningen utom huvud- förhandling enligt denna punkt. När det gäller utredning i målet har rätten att ta ställning till om beviset kan behöva tas upp på nytt vid målets avgörande. Om det kan antas att bevisvärderingen vid målets avgörande kan göras i princip lika väl på grundval av uppgifter som lämnas vid bevisupptagning utom huvudför- handling som vid en bevisupptagning som sker vid en huvudförhandling behöver beviset inte tas upp på nytt (jfr 35 kap. 13 § första stycket). Om inga andra omständigheter gör en huvudförhandling behövlig kan beviset tas upp under förberedelsen. Vid den bedömningen är det givetvis av stor betydelse hur de uppgifter som lämnas vid bevisupptagningen dokumen- teras. Möjligheterna att ta upp bevisning utom huvudförhandling kommer typiskt sätt att öka när bevisupptagningen dokumenteras genom en ljud- och bildupptagning. Som berörts i avsnitt 8.2 kommer huvudregeln i även i fortsättningen att vara att mål avgörs efter en huvudförhandling. De nya reglerna om bevisupptagning utom huvudförhandling bör framför allt kunna tjäna som ett komplement till reglerna om huvudförhandling i förenklad form i 42 kap. 20 §. När det gäller brottmål torde det endast i undantagsfall finnas skäl att ta upp muntlig bevisning utom huvud- förhandling för att därefter avgöra målet på handlingarna, se avsnitt 11.1.2. Paragrafens nuvarande andra stycke om att annan handläggning får ske vid ett sammanträde för bevisupptagning utom huvudförhandling endast om det är av synnerlig vikt för utredningen har utgått (se avsnitt 6.2). Detta får till följd att ett sammanträde under förberedelsen kan ägnas åt såväl bevisupptagning, enligt förutsättningarna för det, som övriga frågor som kan uppkomma under förberedelsen. 38 kap. 6 § Bevisupptagning genom skriftlig handling får äga rum utom huvudförhandling, 1.om handlingen inte kan visas upp vid huvudförhandlingen, 2.om ett uppvisande vid huvudförhandlingen skulle medföra kostnader eller olägenheter som inte står i rimligt förhållande till betydelsen av att bevisupptag- ningen sker vid huvudförhandlingen, eller 3.om det kan antas att målet kommer att avgöras utan huvudförhandling. (Jfr 38 kap. 6 § i SOU 2001:103.) Paragrafen, som innehåller bestämmelser om upptagande av skriftligt bevis utom huvudförhandling, har ändrats på motsvarande sätt som 36 kap. 19 §, se kommentaren till den paragrafen. Ändringarna har Prop. 2004/05:131 behandlats i avsnitt 6.2 och 11.1. Övriga ändringar är av endast språklig karaktär. 39 kap. 2 § Syn får äga rum utom huvudförhandling, 1.om syn inte kan hållas vid huvudförhandlingen, 2.om syn vid huvudförhandlingen skulle medföra kostnader eller olägenheter som inte står i rimligt förhållande till betydelsen av att den hålls vid huvud- förhandlingen, eller 3.om det kan antas att målet kommer att avgöras utan huvudförhandling. (Jfr 39 kap. 2 § i SOU 2001:103.) Paragrafen, som innehåller bestämmelser om hållande av syn utom huvudförhandling, har ändrats på motsvarande sätt som 36 kap. 19 §, se kommentaren till den paragrafen. Ändringarna har behandlats i avsnitt 6.2 och 11.1. 42 kap. 6 § Utfärdas stämning, skall förberedelse i målet äga rum. Förberedelsen har till syfte att klarlägga 1.parternas yrkanden och invändningar samt de omständigheter som parterna åberopar till grund för sin talan, 2.i vad mån parterna är oense om åberopade sakförhållanden, 3.vilka bevis som skall läggas fram och vad som skall styrkas med varje bevis, 4.om ytterligare utredning eller andra åtgärder behövs före målets avgörande 5.om det finns förutsättningar för förlikning. Rätten skall driva förberedelsen med inriktning på ett snabbt avgörande av målet. Så snart det lämpligen kan ske bör rätten höra parterna angående målets handläggning. Rätten skall upprätta en tidsplan för målets handläggning, om det inte på grund av målets beskaffenhet eller av något annat särskilt skäl är obehövligt.