prop · GS03157 · 2005-05-03 00:00:00 — Vad som främst kan komma i fråga är att gärningen är att bedöma som grovt miljöbrott, där straff- skalan är fängelse i lägst och högst (29 kap. 1 § ). I avsnitt 6.2 behandlas frågan om eventuella lagstiftningsåtgärder i anledning av rambeslutets bestämmelser om brott. Medhjälp, bistånd och anstiftan Varje medlemsstat skall enligt artikel 3, i enlighet med nationell lagstift- ning, vidta de åtgärder som är nödvändiga för att försäkra sig om att medhjälp, bistånd och anstiftan till sådana brott som avses i artikel 2 är straffbara. Enligt den allmänna medverkansbestämmelsen i 23 kap. 4 § gäller ansvar som är föreskrivet för viss gärning inte endast den som har utfört gärningen utan även den som har främjat gärningen med råd eller dåd. Med uttrycket råd eller dåd avses att främjandet skall ha skett med psykiska eller fysiska medel. Enligt normalt språkbruk främjas en gär- ning när någon har gjort något som underlättar eller i vart fall är ägnat att underlätta gärningens utförande. I har dock uttrycket givits en vidare betydelse och kan även innefatta medverkan som inte utgjort någon förutsättning för brottet. Att ett främjande av en gärning är straff- bart såsom medverkan, även om det inte är en förutsättning för att gär- ningen skall komma till stånd, medför att medverkansansvar kan drabba även den som endast obetydligt bidragit till gärningen. I paragrafens andra stycke föreskrivs att den som inte är att anse som gärningsman skall dömas för anstiftan av brottet, om han eller hon har förmått annan till utförandet, och annars för medhjälp till detta. Av detta följer att medverkan kan ha tre former enligt svensk rätt: gärnings- mannaskap, anstiftan och medhjälp. Mellan dessa olika former gäller en prioritetsordning. Gärningsmannaskap har företräde framför de båda andra medverkansformerna och anstiftan ses som allvarligare än med- hjälp. Varje medverkande är självständigt ansvarig, dvs. oberoende av om det är möjligt att straffa någon annan medverkande. Ansvaret är dock beroende av att ett brott eller, om det är straffbelagt, försök till brott, objektivt, har begåtts. Regeln gäller vid alla brottsbalksbrott samt de brott i specialstraffrätten för vilka fängelse är föreskrivet eller en särskild föreskrift finns att med- verkan skall bestraffas. Om något annat följer av vad som är föreskrivet för särskilda fall skall bestämmelsen inte tillämpas. I avsnitt 6.3 behandlas frågan om eventuella lagstiftningsåtgärder i anledning av rambeslutets bestämmelser om medhjälp, bistånd och anstiftan. Enligt artikel 4.1 skall varje medlemsstat vidta de åtgärder som är nöd- vändiga för att försäkra sig om att de brott som avses i artiklarna 2 och 3 beläggs med effektiva, proportionella och avskräckande straffrättsliga påföljder som, åtminstone i allvarliga fall, innefattar ett maximalt frihets- straff på minst ett till . I artikel 4.1a föreskrivs en möjlighet till undantag för ringa fall. I mindre allvarliga fall där de begångna handlingarna inte orsakar en för- sämring av vattenkvaliteten, kan medlemsstaten besluta om påföljder av ett annat slag än de som fastställs i punkt 1. Enligt artikel 4.2 kan de straffrättsliga påföljder som anges i punkt 1 åtföljas av andra påföljder eller åtgärder, särskilt böter eller av att en fysisk person mister rätten att utöva en verksamhet som kräver officiellt tillstånd eller godkännande, eller rätten att grunda, förvalta eller leda ett företag eller en inrättning i det fall då de omständigheter som lett till hans eller hennes fällande dom visar att det föreligger en uppenbar risk för att samma sorts brottsliga verksamhet kan komma att fortsätta. Artikel 4.3 anger att varje medlemsstat skall vidta de åtgärder som är nödvändiga för att försäkra sig om att ett uppsåtligt brott enligt artikel 2 beläggs med ett maximalt frihetsstraff på minst fem till om brottet har vållat betydande och omfattande skada på vattenkvaliteten, på djur eller växtarter eller på delar av dem och dödsfall eller allvarlig person- skada. I artikel 4.4 föreskrivs att varje medlemsstat skall vidta de åtgärder som är nödvändiga för att försäkra sig om att ett uppsåtligt brott enligt artikel 2 beläggs med ett maximalt frihetsstraff på minst två till , om a)brottet har vållat betydande och omfattande skada på vattenkvali- teten, på djur eller växtarter eller på delar av dem, eller b)brottet begicks inom ramen för en kriminell organisation i den mening som avses i gemensam åtgärd 98/733/RIF av om att göra deltagande i en kriminell organisation i unionens medlemsstater till ett brott, oavsett den straffnivå som anges i den gemensamma åtgärden. Artikel 4.5 anger att varje medlemsstat skall vidta de åtgärder som är nödvändiga för att försäkra sig om att ett brott enligt artikel 2, om det har begåtts med grov oaktsamhet, beläggs med ett maximalt frihetsstraff på minst två till , om överträdelsen vållat betydande och omfattande skada på vattenkvaliteten, på djur eller växtarter eller på delar av dem och dödsfall eller allvarlig personskada. Enligt artikel 4.6 skall varje medlemsstat vidta de åtgärder som är nödvändiga för att försäkra sig om att ett brott enligt artikel 2, om det har begåtts med grov oaktsamhet, beläggs med ett maximalt frihetsstraff på minst ett till , om överträdelsen har vållat betydande och omfattande skada på vattenkvaliteten, på djur eller växtarter eller på delar av dem. I artikel 4.7 anges att i fråga om frihetsstraff skall artikeln tillämpas om inte annat följer av internationell rätt, särskilt artikel 230 i FN:s havs- rättskonvention. Garantierna i bl.a. artikel 230 i havsrättskonventionen har behandlats i avsnitt 3.1.4. Gällande svenska påföljdsbestämmelser m.m. Som redogjorts för ovan är straffskalan för brott mot VlfL böter eller fängelse i högst om inte gärningen är belagd med strängare straff i eller . Vad som närmast kan komma i fråga är grovt miljöbrott enligt 29 kap. 1 § . Den som med uppsåt förorenar vatten på ett sätt som medför eller kan medföra sådana hälso- risker för människor eller sådana skador på djur eller växter som inte är av ringa betydelse eller annan betydande olägenhet för miljön döms för miljöbrott till böter eller fängelse i högst . Är brottet grovt utgör Prop. 2004/05:157 straffskalan fängelse i lägst och högst . bedömande av om brottet är grovt skall särskilt beaktas, om det har vållat eller kunnat vålla varaktiga skador av stor omfattning eller om gärningen annars varit av särskilt farlig art. Enligt artikel 230 i havsrättskonventionen får endast ekonomiska påföljder ådömas, när det gäller överträdelser av nationella lagar och andra författningar eller tillämpliga regler och normer för förhindrande, begränsning och kontroll av förorening av den miljön, vilka begåtts av utländska fartyg utanför territorialhavet. Vidare sägs följande i punkt 2 i samma artikel: endast ekonomiska påföljder får ådömas, när det gäller överträdelser av nationella lagar och andra författningar eller tillämpliga internationella regler och normer för förhindrande, begränsning och kontroll av förorening av den miljön, vilka begåtts av utländska fartyg i territorialhavet, utom i fall av uppsåtliga och allvarliga gärningar avseende förorening i territorialhavet. Lagen (1996:517) om begränsning av tillämpningen av svensk lag vad gäller vissa brott begångna på utländska fartyg (begränsningslagen) har genomfört denna artikel i svensk rätt. Av denna lag framgår följande. Om ett brott mot bestämmelser om förebyggande, begränsning och kontroll av förorening av den miljön begås på ett fartyg registrerat i en främmande stat när fartyget befinner sig utanför svenskt inre vatten, får inte strängare straff än böter dömas ut. Detta gäller dock inte allvarliga och uppsåtliga gärningar som avser förorening i territorialhavet. I avsnitt 6.4 behandlas frågan om eventuella lagstiftningsåtgärder i anledning av rambeslutets bestämmelser om påföljder. Enligt artikel 5.1 skall varje medlemsstat vidta de åtgärder som är nöd- vändiga för att försäkra sig om att juridiska personer kan ställas till ansvar för sådana brott som avses i artiklarna 2 och 3 och som begås för den juridiska personens räkning av en person som har agerat antingen på egen hand eller som en del av ett organ inom den juridiska personen och som har en ledande ställning inom den juridiska personen, grundad på a)befogenhet att företräda den juridiska personen, b)befogenhet att fatta beslut på den juridiska personens vägnar, eller c)befogenhet att utöva kontroll inom den juridiska personen. Enligt artikel 5.2 skall, förutom i de fall som anges i artikel 5.1, med- lemsstaterna vidta de åtgärder som är nödvändiga för att försäkra sig om att en juridisk person kan ställas till ansvar om brister i den övervakning eller kontroll som skall utföras av en sådan person som avses i punkt 1 har möjliggjort ett brott enligt artikel 2, när detta sker för den juridiska personens räkning av en person som är underställd denne. I artikel 5.3 föreskrivs att den juridiska personens ansvar i enlighet med punkterna 1 och 2 inte får utesluta lagföring av fysiska personer som är gärningsmän, anstiftare eller medhjälpare till brott enligt artiklarna 2 och 3. Gällande svenska bestämmelser om ansvar för juridiska personer behandlas i avsnitt 5.6. Påföljder för juridiska personer Enligt artikel 6.1 skall varje medlemsstat vidta de åtgärder som är nöd- vändiga för att försäkra sig om att en juridisk person som ställs till ansvar i enlighet med artikel 5.1 kan bli föremål för effektiva, proportionella och avskräckande påföljder. i) skall innefatta bötesstraff eller administrativa avgifter, som åtmin- stone i fall där den juridiska personen ställs till ansvar för brott som avses i artikel 2, har -en maximal påföljd på till , -en maximal påföljd på till i de allvarligaste fallen, inklusive åtminstone de uppsåtliga brott som om- fattas av artikel 4.3 och 4.4, ii) kan i samtliga fall omfatta andra påföljder än böter, som a) fråntagande av rätt till offentliga förmåner eller stöd, b) tillfälligt eller permanent näringsförbud, c) rättslig övervakning, d) rättsligt beslut om upplösning av verksamheten, eller e) skyldighet att vidta särskilda åtgärder för att undanröja följderna av den överträdelse som ledde till ansvar för den juridiska personen. I artikel 6.1a föreskrivs följande. För att genomföra punkt 1 i, dock utan att det strider mot första meningen i punkt 1, skall de medlemsstater som inte har euron som valuta tillämpa den växelkurs mellan euron och deras egen valuta som offentliggörs i Europeiska unionens officiella tid- ning detta rambeslut antas. Enligt artikel 6.2 får en medlemsstat genomföra punkt 1 i) genom att tillämpa ett system där bötesbeloppet står i proportion till den juridiska personens omsättning, den ekonomiska fördel som erhölls eller planera- des när brottet förövades eller något annat värde som ger en anvisning om den juridiska personens ekonomiska situation, under förutsättning att ett sådant system gör det möjligt att tillämpa maximibelopp för böterna som åtminstone motsvarar det lägsta beloppet för de maximala böter som anges i punkt 1 i). En medlemsstat som har för avsikt att tillämpa ram- beslutet i enlighet med punkt 2 skall enligt artikel 6.3 underrätta rådets generalsekretariat och kommissionen om att man avser att göra detta. Enligt artikel 6.4 skall varje medlemsstat vidta de åtgärder som är nödvändiga för att försäkra sig om att en juridisk person som ställs till ansvar i enlighet med artikel 5.2 skall kunna bli föremål för effektiva, proportionella och avskräckande påföljder eller åtgärder. Gällande svenska bestämmelser om ansvar och påföljder för juridiska personer I 36 kap. 710 §§ återfinns bestämmelser om företagsbot. Av dessa följer att för brott som har begåtts i utövningen av näringsverk- samhet skall näringsidkaren åläggas företagsbot. Det gäller under förut- sättning att brottsligheten inneburit ett grovt åsidosättande av de särskilda skyldigheter som är förenade med verksamheten eller annars är av all- varligt slag samt näringsidkaren inte har gjort vad som skäligen kunnat krävas för att förebygga brottsligheten. bestämmelser om bl.a. hur företagsbotens storlek skall bestämmas samt Prop. 2004/05:157 jämkningsbestämmelser. Härtill kan nämnas att en administrativ sanktionsavgift, vattenförore- ningsavgift, enligt 8 kap. VlfL skall påföras fartygets redare eller ägare om något av utsläppsförbuden har överträtts, oberoende om något brott har begåtts. I avsnitt 6.5 behandlas frågan om eventuella lagstiftningsåtgärder i anledning av rambeslutets bestämmelser om ansvar och påföljder för juridiska personer. Varje medlemsstat skall enligt artikel 7.1 vidta de åtgärder som är nöd- vändiga för att fastställa sin behörighet i enlighet med internationell rätt med avseende på sådana brott som avses i artiklarna 2 och 3 och som har begåtts a)helt eller delvis inom medlemsstatens territorium, b)inom dess exklusiva ekonomiska zon eller inom en motsvarande zon som fastställts i enlighet med internationell rätt, c)ombord på ett fartyg som för dess flagg, d)av en av dess medborgare om brottet är straffbart enligt strafflag- stiftningen där det begicks eller om den plats där det begicks inte faller under någon territoriell behörighet, eller e)till förmån för en juridisk person som har ett huvudkontor på dess territorium, f)utanför dess territorium men har förorsakat eller kan komma att förorsaka föroreningar inom dess territorium eller dess exklusiva ekono- miska zon, och fartyget frivilligt befinner sig i en medlemsstats hamn eller offshore-terminal, g)på det fria havet och fartyget frivilligt befinner sig i en medlemsstats hamn eller offshore terminal. Av artikel 7.2 framgår att varje medlemsstat får besluta att den inte skall tillämpa eller att den endast i särskilda fall eller under särskilda om- ständigheter skall tillämpa bestämmelsen om behörighet i punkterna d och e i artikel 7.1. Medlemsstaterna skall enligt artikel 7.3 informera rådets generalsekretariat om de beslutar att tillämpa artikel 7.2, i före- kommande fall med angivande av de särskilda fall eller omständigheter då beslutet skall gälla. När fler än en medlemsstat har behörighet skall enligt artikel 7.4 de be- rörda medlemsstaterna vinnlägga sig om att samordna sina åtgärder på lämpligt sätt, i synnerhet vad gäller villkoren för lagföring och förfaran- dena för ömsesidig rättslig hjälp. Hänsyn bör då enligt artikel 7.5 tas till följande relevanta omständigheter: a)Den medlemsstat på vars territorium, inom vars exklusiva ekono- miska zon eller motsvarande zon brottet har begåtts. b)Den medlemsstat på vars territorium, inom vars exklusiva ekono- miska zon eller motsvarande zon följderna av brottet visar sig. c)Den medlemsstat på vars territorium, inom vars exklusiva ekono- miska zon eller motsvarande zon det fartyg från vilket brottet har begåtts befinner sig i transitpassage. d) Den medlemsstat där gärningsmannen är medborgare eller fast bosatt. e)Den medlemsstat på vars territorium den juridiska person för vars räkning brottet har begåtts har sitt huvudkontor. f)Den medlemsstat som är flaggstat för det fartyg från vilket brottet har begåtts. Enligt artikel 7.6 omfattar vid tillämpningen av denna artikel ett terri- torium det område som avses i artikel 3.1 a och 3.1 b i direktivet, dvs. en stats inre vatten respektive territorialhav. Direktivets geografiska räck- vidd behandlas i avsnitt 4.3. Gällande svenska behörighets- och lagföringsbestämmelser Svensk straffrättslig domsrätt regleras i huvudsak i 2 kap. . Enligt 2 kap. 1 § har svenska domstolar alltid domsrätt avseende brott som är begångna här i riket. Med här i riket avses landterritorium och svenskt sjöterritorium samt luftrummet ovanför land- och sjöterritoriet. I 2 kap. 4 § stadgas att brott skall anses begånget där den brottsliga handlingen företogs, så ock där brottet fullbordades eller, vid försök, det avsedda brottet skulle ha full- bordats. Bestämmelserna i 2 kap. 2 § samma balk reglerar brott som har begåtts utom riket. Enligt första stycket omfattar svensk domsrätt i princip alla av svenska medborgare begångna brott. Med svensk medborgare jäm- ställs utlänning med hemvist i . Av samma paragraf framgår att den svenska behörigheten i vissa särskilt angivna fall också kan sträcka sig till brott som begåtts utom riket av andra utlänningar, exempelvis utlänning som efter brottet har blivit svensk medborgare eller utlänning som vistas i , om brottet i sistnämnda fall kan medföra fängelse . I paragrafens andra stycke föreskrivs ett generellt krav på dubbel straffbarhet. Enligt denna bestämmelse gäller inte behörighetsreglerna om gärningen är fri från ansvar enligt lagen på gärningsorten eller om den begåtts inom område som ej tillhör någon stat (exempelvis det fria havet) och enligt svensk lag svårare straff än böter inte kan följa på gärningen. I 2 kap. 3 § kompletteras reglerna i 2 § med bestämmelser som utsträcker kompetensen till vissa fall. Av intresse i sammanhanget är främst punkten 1, där det föreskrivs att för brott som begåtts utom riket döms även i annat fall än som anges i 2 § efter svensk lag och vid svensk domstol om brottet har förövats på svenskt fartyg eller luftfartyg, eller om det begåtts i tjänsten av befälhavarens eller någon annan som till- hörde besättningen på sådant fartyg. Regeln bygger på vad som brukar kallas flaggstatsprincipen. Det finns ett principiellt krav på åtalsförordnande för utomlands begångna gärningar i 2 kap. 5 § andra stycket . I VlfL finns en särskild bestämmelse om domsrätt när det gäller olagliga utsläpp och andra brott mot VlfL som skett i ekonomiska zon. I 10 kap. 10 § VlfL föreskrivs sålunda att om brott enligt 1, 2, 3 eller 4 § har begåtts på ett utländskt fartyg i ekonomiska zon döms vid svensk domstol även om 2 kap. 2 eller 3 § inte är tillämpligt. Detsamma gäller om gärningen kan föranleda ansvar enligt För att lagstiftningen skall vara anpassad till de sär- Prop. 2004/05:157 skilda begränsningar som följer av havsrättskonventionen har det i 11 § samma kapitel införts en särskild åtalsbegränsningsregel. I avsnitt 6.6 behandlas frågan om de svenska behörighetsreglernas överensstämmelse med rambeslutet och de eventuella lagstiftnings- åtgärder som bestämmelsen i rambeslutet påkallar. Om en medlemsstat underrättas om att ett av de brott som avses i artikel 2 har begåtts eller riskerar att begås och detta förorsakar eller kan komma att förorsaka överhängande föroreningar skall medlemsstaten enligt artikel 8.1 underrätta dels de andra medlemsstater som kan drabbas av dessa skador och dels kommissionen. Om en medlemsstat underrättas om att ett av de brott som avses i artikel 2 har begåtts eller riskerar att begås och detta sannolikt faller under en av medlemsstaternas behörighet skall medlemsstaten enligt artikel 8.2 underrätta den sistnämnda medlemsstaten. I artikel 8.3 föreskrivs att medlemsstaterna utan dröjsmål skall under- rätta flaggstaten eller varje annan berörd medlemsstat om de åtgärder som vidtagits enligt rambeslutet, särskilt artikel 7. Varje medlemsstat skall enligt artikel 9.1 utse befintliga kontaktpunkter eller vid behov upprätta nya kontaktpunkter, i synnerhet för utbyte av information enligt artikel 8. Varje medlemsstat skall enligt artikel 9.2 underrätta kommissionen om vilken eller vilka myndigheter som funge- rar som kontaktpunkt enligt punkten 1. Kommissionen skall underrätta övriga medlemsstater om dessa kontaktpunkter. Enligt artikel 10 är det territoriella tillämpningsområdet för detta ram- beslut det som gäller för direktivet, se avsnitt 4.3. Medlemsstaterna skall enligt artikel 11.1 månader efter antagande av rambeslutet vidta de åtgärder som är nödvändiga för att följa rambeslutet. Senast skall medlemsstaterna enligt artikel 11.2 till rådets generalsekretariat och till kommissionen överlämna texten till de bestämmelser genom vilka skyldigheterna enligt rambeslutet införlivas med deras nationella lagstiftning. På grundval av denna information och en skriftlig rapport från kommissionen skall rådet månader efter det att lagstiftningsåtgärderna skulle ha varit vidtagna bedöma i vilken utsträckning medlemsstaterna har vidtagit de åtgärder Prop. 2004/05:157 som är nödvändiga för att följa rambeslutet. I artikel 11.3 föreskrivs en särskild utvärderingsmekanism. efter det datum som avses i punkt 1 skall kommissionen på grundval av information från medlemsstaterna om den praktiska tillämpningen av bestämmelserna för att genomföra rambeslutet förelägga rådet en rapport och lägga fram de förslag den anser lämpliga, vilket får inbegripa förslag om att medlemsstaterna när det gäller brott som har begåtts på deras territorialvatten eller inom deras exklusiva ekonomiska zon eller en mot- svarande zon inte skall betrakta ett fartyg som för en annan medlemsstats flagg som ett utländskt fartyg i den mening som avses i artikel 230 i havsrättskonventionen. Rambeslutet träder enligt artikel 12 i kraft som det offentlig- görs i Europeiska unionens officiella tidning. 6 Behovet av lagändringar Regeringens bedömning: Det behöver utredas om definitionen av fartyg i lagen (1980:424) om åtgärder mot förorening från fartyg bör ändras så att det tydligt framgår att också undervattensfartyg omfattas. Promemorians bedömning: I promemorian anges att definitionen av fartyg i lagen (1980:424) om åtgärder mot förorening från fartyg (VlfL) torde behöva vidgas till att även omfatta undervattensfartyg. Remissinstanserna: ställer sig tveksam till om far- tygsbegreppet behöver utvidgas till även undervattensfartyg. Skälen för regeringens bedömning: Av artikel 1 i rambeslutet fram- går att vid tillämpningen av rambeslutet skall definitionerna i direktivet I direktivet återfinns definitionerna i artikel 2. Med fartyg avses där havsgående fartyg, oberoende av flagg, av alla slag som används i den miljön, däri inbegripet bärplansbåtar, svävare, undervattensfartyg och flytande farkoster (artikel 2.4). I 1 kap. 2 § VlfL definieras fartyg som Fartyg, svävare, fasta eller flytande plattformar samt andra flytande anordningar som används till Denna definition stämmer inte helt överens med direktivets, så tillvida att undervattensbåtar inte omnämns. att eftersom definitionen i VlfL inte gör något undantag för fartyg som kan användas för transport till sjöss flytande under vattenytan torde även undervattensfartyg kunna anses som fartyg i VlfL:s mening. I förarbetena till VlfL (prop. 1979/80:167, s. 118) anges att fartyg i 1 kap. 2 § VlfL definieras på samma sätt som i den föregående lagen (1976:6) om åtgärder mot vattenförorening från fartyg inom Östersjö- Det anges också att definitionerna i huvudsak överensstämmer med MARPOL-protokollet och Helsingforskonventionen. I förarbetena till lag (prop. 1975/76:5) återfinns inte några författningskommentarer. Däremot finns som bilaga internatio- nella konvention till förhindrande av förorening från fartyg, dvs. MARPOL 73, som sedermera kom att kompletteras av tilläggs- protokoll. I artikel 2.4 i MARPOL, både version och i versio- nen som den fick efter tilläggsprotokollet 1978, anges att med fartyg förstås fartyg av alla slag som användes i den miljön, däri inbe- gripet bärplansbåtar, svävare, undervattensfartyg, flytande farkoster och fasta eller flytande plattformar. I regel 4.4a i bilaga 1 till konventionen anges dock att bl.a. undervattensfarkoster vars konstruktion är sådan att tillämpning av föreskrifterna i fråga om konstruktion och utrustning är orimlig eller omöjlig av administrationen får undantas från sådan före- skrift under vissa förutsättningar. Helsingforskonventionen, som också finns som bilaga i sistnämnda förarbeten, definierar i artikel 3.1 begreppet fartyg på samma sätt som MARPOL 73/78. Någon undantags- möjlighet vid tillämpningen av t.ex. undervattensfarkoster finns dock inte i Helsingforskonventionen.