prop · GS03144 · 2005-04-04 00:00:00 — kan dessutom utrymmet för en tilltalads medverkan i ett sammanträde via videokonferensteknik komma att utvidgas, se avsnitt 5.1.9. En bibehållen möjlighet att lämna rättslig hjälp genom videoförhör med en tilltalad under samma förutsättningar och former som i en svensk förundersökning eller rättegång är också utgångspunkten för de förslag som lämnas i avsnitt 6.4.2. Ingen förklaring enligt artikel 10.9 behöver därför avges. I samband med tillträde till konventionen har en stat möjlighet att förklara sig obunden av artikel 14 om samarbete i brottsutredningar som genomförs av tjänstemän med användning av skyddsidentitet, i konven- tionen benämnd hemliga utredningar. I enlighet med redogörelsen i avsnitt 5.1.13 saknas det anledning att avge en avge en reservation och därmed motverka det samarbete som förekommer . Ingen förklaring behöver därför lämnas. Vissa grundläggande regler för det rättsliga samarbetet på detta område har lämnats i avsnitt 6.7. Enligt artikel 18.7 får en stat förklara att den är bunden av bestäm- melserna i artikel 18.6 (om avlyssning och upptagning som äger rum i den ansökande staten) bara om den inte kan tillhandahålla en omedelbar överföring av telemeddelanden, se avsnitt 5.1.16. Gentemot en stat som avger en sådan förklaring får de andra medlemsstaterna tillämpa principen om ömsesidighet. Förklaringen innebär i praktiken att rättslig hjälp bara kommer att lämnas om omedelbar överföring kan ske eller om den anmodade staten inte har möjlighet att ordna en sådan överföring. Däremot kommer rättslig hjälp inte lämnas om den ansökande medlems- staten saknar möjlighet att ta emot överförda telemed- delanden. Denna mycket speciella regel har tillkommit för att möta en reglering i som i vissa fall hindrar systematisk upptagning av avlyssnade data. En generell utgångspunkt bör dock vara att välja lösningar som främjar det straffrättsliga samarbetet mellan medlemsstaterna. De förslag som lämnas i avsnitt 6.10.1 innebär att kan lämna rättslig hjälp såväl genom omedelbar överföring av telemeddelanden till den ansökande staten, när så är möjligt, som i form av avlyssning och upptagning i när omedelbar överföring inte är möjlig. behöver därför inte lämna någon förklaring i enlighet med artikel 18.7. Bestämmelserna i artikel 20 gäller gränsöverskridande teleavlyssning eller teleövervakning och ålägger den stat som genomför åtgärden att hämta in tillstånd från den medlemsstat där den som åtgärden avser befinner sig, se avsnitt 5.1.18. Regleringen i artikeln innebär att den stat där personen finns genom tillståndsprövningen kan kräva att de villkor och förutsättningar som gäller för åtgärden i den staten måste vara uppfyllda. Förslag till svenska regler som bl.a. innebär att tillstånds- frågan skall prövas av domstol har lämnats i avsnitt 6.10.5. Den möjlighet som ges i artikel 20.7 att avstå från tillståndskravet är alltså inte aktuell för svensk del. Därmed skall ingen förklaring enligt artikel 20.7 lämnas. Artikel 9.2 i tilläggsprotokollet medger att en stat förklarar att undantaget från rättslig hjälp med hänvisning till att det rör sig om ett politiskt brott bara kommer att tillämpas för vissa särskilt angivna, terrorismrelaterade brott. Enligt 2 kap. 14 § lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål utgör inte det förhållandet att gärningen har karaktär av ett politiskt brott en avslagsgrund i förhållande till EU-stater eller eller . En förklaring enligt artikel 9.2 i tilläggsprotokollet är därför inte nödvändig för svensk del. Förklaring om behöriga myndigheter I samband med att en stat tillträder skall staten avge en förklaring enligt artikel 24 där det anges vilka myndigheter som är behöriga i fråga om tillämpningen av vissa konventionsbestämmelser. Myndigheter som angivits som behöriga i förhållande till Europarådskonvention behöver inte anges på nytt. En förklaring kan senare ändras helt eller delvis genom en ny förklaring. Enligt artikeln skall förklaringar angående behöriga myndigheter lämnas i vissa särskilt angivna fall (punkt 1 ae). Detta utesluter dock inte att även andra behöriga myndigheter uppges. Enligt Europarådskonvention skall framställningar översändas mellan staternas justitieministerier eller i vissa fall, t.ex. då framställningen är brådskande, direkt till berörda myndigheter. Detta gäller även för (angående återkallelse av en tidigare svensk förklaring, se prop. 1999/2000:61 s. 182 f.). Med rättslig myndighet i konventionens mening avser åklagare och domstol, vilket har framförts i en svensk förklaring (se SÖ 2000:41). Vad som sagts kommer alltså att gälla utan att någon förklaring lämnas i förhållande till . Om det finns behöriga administrativa myndigheter eller organ för det samarbete som föreskrivs i artikel 3.1 skall dessa anges (punkterna 1 a och 1 d). I enlighet med redogörelsen i avsnitt 5.1.2 finns det dock inga svenska administrativa förfaranden av det slag som avses i artikel 3.1 (dvs. där en administrativ myndighets beslut överklagas till en domstol i ett brottmålsförfarande). Det saknas därmed behov av en förklaring i detta avseende. I fråga om centralmyndighet som är behörig för tillämpningen av artikel 6, inklusive sådana framställningar som alltid skall göras via centralmyndigheter enligt artikel 6.8 (punkt 1 b), är det för svensk del i samtliga fall som är behörigt. Oaktat vad som sagts ovan kan detta för tydlighets skull anges också i förhållande till EU- konventionen. När det gäller samarbete med gemensamma utredningsgrupper, kontrollerade leveranser och i brottsutredningar med användning av skyddsidentitet skall de polis- eller tullmyndigheter som är behöriga att göra eller ta emot framställningar redovisas (punkt 1 c). Bestämmelser om inrättande av gemensamma utredningsgrupper finns i 3 § lagen om gemensamma utredningsgrupper för brottsutredningar. Enligt dessa regler, vilka endast ändras med anledning av förändringar inom åklagar- väsendet (se avsnitt 6.5), får en överenskommelse om att inrätta en gemensam utredningsgrupp ingås av dels den åklagare eller myndighet som leder förundersökningen, dels , eller den polismyndighet som bestämmer, eller när någon förundersökning inte pågår. Motsvarande regler föreslås i fråga om brottsutredningar med användning av skyddsidentitet, men med skillnaden att och inte skall omfattas, se avsnitt 6.7. Beträffande kontrollerade leveranser föreslås att ansökningar skall handläggas av åklagare, men även polismyndigheter, och skall vara behöriga att ta emot och göra en ansökan, se avsnitt 6.6. Den svenska förklaringen behöver därför ange alla de som är behöriga att handlägga nu nämnda ärenden om rättslig hjälp samt, i fråga om kontrollerade leveranser, att lämna och ta emot en ansökan. Vidare skall de myndigheter som är behöriga för tillämpningen av artiklarna 18, 19 och 20.14 anges (punkt 1 e). Det gäller rättslig hjälp med hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning, innefattande rättslig hjälp genom tekniskt bistånd i form av omedelbar överföring av telemeddelanden och åtkomst via en nätport, enligt artiklarna 18 och 19 samt den särskilda ordning vid gränsöverskridande användning av sådana tvångsmedel som föreskrivs i artikel 20. I fråga om artikel 19, vilken huvudsakligen handlar om annat än rättslig hjälp, torde det vara tillämp- ningen av de bestämmelser som hänvisar till rättslig hjälp som avses. Enligt de förslag som lämnats i avsnitt 6.10.16.10.5 är det åklagare som skall ta emot eller göra ansökningar när det gäller rättslig hjälp med hemlig teleavlyssning eller hemlig teleövervakning och som inlednings- vis handlägger en ansökan. Åklagaren beslutar också beträffande tekniskt bistånd genom omedelbar överföring när åtgärden avser någon som befinner sig utomlands. I övriga fall måste åklagaren inhämta rättens tillstånd. Eftersom det alltid är fråga om en rättslig myndighet enligt den förklaring som redan har lämnats i anslutning till Europaråds- konvention behövs det i och för sig ingen ny förklaring. För att underlätta det praktiska samarbetet vore dock en förklaring av värde, vilken också bör ange den svenska kontaktpunkt med bemanning dygnet runt som skall finnas enligt artikel 20.4 d. En sådan förklaring skall därför avges. Förklaring om förtida ikraftträdande Enligt artikel 27.5 i har en stat möjlighet att förklara att konventionen skall gälla i förhållande till andra medlemsstater som avgett motsvarande förklaring trots att konventionen ännu inte formellt har trätt i kraft. Detsamma föreskrivs i artikel 13.5 i tilläggsprotokollet. Dessa bestämmelser om ett ömsesidigt, förtida ikraftträdande mellan vissa stater tillkom mot bakgrund av att staterna inte gjort något åtagande att tillträda instrumenten inom . Ett formellt ikraftträdande kunde därför förväntas dra ut och några stater som redan tillträtt konventionen har avgett förklaringar om förtida ikraftträdande i förhållande till andra stater som gjort på samma sätt (, , , och ). När nu genom deklarationen har uppmanat alla medlemsstater att tillträda konventionen och tilläggs- protokollet senast får denna möjlighet till förtida ikraft- trädande anses ha förlorat sin praktiska betydelse. Nio medlemsstater, varav fyra nya medlemmar, har tillträtt konventionen och sju medlems- stater, varav tre nya, har tillträtt tilläggsprotokollet. stater pågår ratifikationsarbetet och i flera stater är detta arbete långt Prop. 2004/05:144 framskridet. Det saknas därför anledning att nu avge någon förklaring enligt artikel 27.5. Avtalet mellan och och träder i kraft först sedan alla medlemsstater i EU har godkänt avtalet och konventionen respektive tilläggsprotokollet dessutom har trätt i kraft (artikel 6). Någon förklaring om förtida ikraftträdande av avtalet mellan vissa stater är inte möjligt att avge. Bestämmelserna och dess tilläggsprotokoll samt det anslutande avtalet mellan och och utgör en vidareutveckling av internationellt straffrättsligt samarbete som har medverkat i . Som framgår av redogörelsen i avsnitt 5 uppfyller svensk rätt de flesta åtaganden som ett tillträde till de nya överenskommelserna medför. Flertalet nya bestämmelser i konventionen och protokollet som är avsedda att effektivisera den rättsliga hjälpen uppfylls av det nuvarande regelverket, framförallt i lagen (2000:562) om internationell rättslig hjälp i brottmål. Syftet med konventionen är vidare att effektivisera det samarbete som sker genom att hjälp kan lämnas i större utsträckning vilket i sin tur leder till att brott kan utredas snabbare och effektivare. I det ligger vissa kostnadsbesparingar. Det har anmärkts att förslagen kan ge upphov till vissa ökningar vad gäller antalet ärenden hos domstolarna och de brottsbekämpande myndigheterna, bl.a. när det gäller de utökade möjligheterna att bistå med hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning. När det särskilt gäller hjälp med hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning innebär förslagen utökade möjligheter för andra stater att få bistånd. Den eventuella ärendeökningen kan emellertid inte förväntas att bli alltför stor, bl.a. mot bakgrund av att domstolarna endast i tolv fall gav tillstånd till hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning på grund av en begäran om rättslig hjälp från annat land (skr. 2004/05:36). De antal ärenden som tillkommer med stöd av de förslag som lämnas kan förutses få marginell kostnadseffekt för rättsväsendet. Flera av de samarbetsformer för vilka en reglering föreslås förekommer i det internationella samarbetet, t.ex. kontrollerade leveranser och användning av skyddsidentitet. De bestämmelser som föreslås utvidgar inte dessa samarbetsformer på något sätt. Regleringen avser förfarandet och syftar t.ex. till att klargöra vilken myndighet som skall vara behörig att pröva en fråga om kontrollerad leverans i . Sammanfattningsvis får anses att de eventuella merkostnader som den nya internationella regleringen kan medföra skall vägas mot de besparingar som uppnås genom en effektivisering av handläggningen. Det gäller inte minst de förbättrade möjligheter för svenska myndigheter att söka rättslig hjälp från andra stater som kan förväntas. Eventuella merkostnader som trots detta skulle kunna uppstå skall finansieras inom rättsväsendets befintliga anslag. Ett svenskt tillträde till och dess tilläggs- protokoll är angeläget. Tillträdet och därmed den lagstiftning som behövs bör därför träda i kraft . Avtalet mellan Europeiska unionen och och måste tillträdas av samtliga EU-stater samt och innan det träder i kraft. Tidpunkten för avtalets ikraftträdande kan inte förutses . Vissa bestämmelser i lagen om gemensamma utredningsgrupper skall gälla mot och den dag avtalet träder i kraft. När det har skett bör regeringen sätta de aktuella bestämmelserna i kraft gentemot och . Av lagtekniska skäl är den ändringen placerad i ett kompletterande lagförslag (se avsnitt 2.11). Inga övergångsbestämmelser är påkallade med anledning av de förslag som lämnas i detta ärende. 9.1Förslaget till lag om ändring i sekretesslagen (1980:100) 1 kap. 4 § I tredje stycket har en konsekvensändring gjorts med anledning av att lagen (2003:1174) om gemensamma utredningsgrupper för brotts- utredningar föreslås byta namn till lagen (2003:1174) om vissa former av internationellt samarbete i brottsutredningar. 9.2Förslaget till lag om ändring i lagen (1991:981) om värdepappersrörelse 1 kap. 8 b § Nya och i huvudsak likalydande bestämmelser om meddelandeförbud och om ansvar för brott mot ett sådant förbud har införts i ett antal lagar Förslagen har behandlats i avsnitt 6.11. I lagen finns särskilda bestämmelser om skyldighet att lämna ut uppgifter om enskildas förhållanden till det aktuella finansiella företaget när detta begärs av undersökningsledaren i en svensk förundersökning eller av åklagare i ett ärende om rättslig hjälp i brottmål. stycket i paragrafen, som är ny, får undersökningsledaren eller åklagaren förordna om meddelandeförbud. Förordnandet får riktas till företaget i fråga och till dess anställda och styrelseledamöter. det förhållandet att uppgifter har lämnats ut som att en förundersökning eller ett ärende om rättslig hjälp pågår. Förbudet innebär att sådana uppgifter inte får lämnas till kunden eller någon utomstående person. enlighet med vad som sagts i avsnitt 6.11 torde det i de flesta fall räcka med att förbudet riktas till en begränsad personkrets, t.ex. de personer som har handlagt begäran om utlämnande av uppgifter och dem som annars känner till saken. Endast i undantagsfall torde det bli aktuellt att rikta meddelandeförbudet till samtliga anställda och styrelseledamöter. Frågan får bedömas från fall till fall av den som meddelar förbudet. Av andra stycket framgår förutsättningarna för att förordna om meddelandeförbud. Ett förbud får bara meddelas om det krävs för att utredningen om brott inte skall äventyras eller för att uppfylla en internationell överenskommelse som är bindande för . De överenskommelser som ställer upp sådana krav är tilläggsprotokollet till (artikel 4) och tillämpningen av motsvarande bestämmelser i förhållande till och med stöd av avtalet mellan EU och dessa stater (se avsnitt 5.3.2). I flera fall torde det inte alls vara nödvändigt att förordna om ett meddelandeförbud eftersom ett avslöjande för kunden eller någon annan inte innebär någon risk för brottsutredningen. I tredje stycket finns bestämmelser om förbudets giltighet i tiden. Förordnandet skall vara tidsbegränsat och får inte gälla längre än vad som är nödvändigt med hänsyn till syftet med förbudet. Tidsgränsen får dock förlängas. När det gäller uppgiftslämnande i ett ärende om rättslig hjälp får dock en tidsbegränsning bara ske om den utländska myndighet eller mellanfolkliga domstol som är sökande samtycker till att så sker. Samtycke till en tidsgräns torde kunna erhållas i de flesta fall. Oavsett om förbudet är tidsbegränsat eller inte skall förbudet upphöra att gälla när det är motiverat med hänsyn till syftet med åtgärden. Detta framgår av fjärde stycket. Ett skäl att häva ett tidsbegränsat förbud kan t.ex. vara att uppgifterna ändå avslöjas för kunden, t.ex. i samband med ett förhör eller när förundersökningen redovisas enligt 23 kap. 18 § . Undersökningsledaren eller åklagaren måste ta ställning till frågan i det enskilda fallet. När det är fråga om rättslig hjälp är det dock upp till den ansökande utländska myndigheten eller mellanfolkliga domstolen att avgöra om och i så fall när förordnandet kan upphöra att gälla. För att möjliggöra detta i praktiken bör åklagaren, med stöd av 5 kap. 2 § lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål, kräva att den utländska myndigheten lämnar en underrättelse när meddelandeförbudet är motiverat och därmed kan upphävas. Om ett generellt meddelandeförbud gäller enligt de särskilda reglerna i 11 § lagen (1993:768) om åtgärder mot penningtvätt eller 10 § lagen (2002:444) om straff för finansiering av särskilt allvarlig brottslighet i vissa fall, m.m. skall inget förordnande om meddelandeförbud meddelas enligt de nu införda bestämmelserna. 1 kap. 8 c § I denna nya paragraf införs en bestämmelse om ansvar för den som uppsåtligen eller av grov oaktsamhet bryter mot ett meddelandeförbud enligt 1 kap. 8 b §. Ansvarsbestämmelsen är utformad med förebild i penningtvättslagen och lagen om straff för finansiering av särskilt allvarlig brottslighet i vissa fall, m.m. Påföljden är böter. Förslaget till lag om ändring i lagen (1992:543) om 2 kap. 10 och 11 §§ I lagen finns särskilda bestämmelser om skyldighet att lämna ut uppgifter om enskildas förhållanden till det finansiella företaget när detta begärs av undersökningsledaren i en svensk förundersökning eller av åklagare i ett ärende om rättslig hjälp i brottmål. Paragraferna, som är nya, innehåller bestämmelser om meddelandeförbud angående sådan uppgiftslämning och om ansvar för brott mot ett sådant förbud. Motsvarande bestämmelser införs även bl.a. i lagen (1991:981) om värdepappers- rörelse och de beskrivs närmare i avsnitt 9.2. 8 kap. 4 § I paragrafens första stycke anges vilka bestämmelser i lagen som skall tillämpas även i fråga om en clearingorganisation. Eftersom clearingorganisationer är skyldiga att lämna uppgifter enlig 2 kap. 9 § skall även de nya bestämmelserna i 2 kap. 10 och 11 §§ om meddelande- förbud och straffansvar tillämpas i fråga om clearingorganisationer. 9.4Förslaget till lag om ändring i lagen (1994:2004) om kapitaltäckning och stora exponeringar för kreditinstitut och värdepappersbolag 7 kap. 13 b och 13 c § I lagen finns särskilda bestämmelser om skyldighet att lämna ut uppgifter om enskildas förhållanden till holdingföretaget när detta begärs av undersökningsledaren i en svensk förundersökning eller av åklagare i ett ärende om rättslig hjälp i brottmål. Paragraferna, som är nya, innehåller bestämmelser om meddelandeförbud angående sådan uppgiftslämning och om ansvar för brott mot ett sådant förbud. Motsvarande bestämmelser införs även bl.a. i lagen (1991:981) om värdepappers- rörelse och de beskrivs närmare i avsnitt 9.2. 9.5Förslaget till lag om ändring i lagen (1998:603) om verkställighet av sluten ungdomsvård Paragrafen, som är ny, föreskriver att tid som den dömde vistas utanför det särskilda ungdomshemmet skall räknas som strafftid när den dömde tillfälligt överförs till en annan stat med stöd av lagen (2000:562) om internationell rättslig hjälp i brottmål. Den nya bestämmelsen gäller endast överföring som har ägt rum efter det att lagändringen trätt i kraft. Det är fråga om situationer när den frihetsberövade förs över till en annan stat för förhör eller konfrontation i samband med en förundersökning eller rättegång. En motsvarande bestämmelse finns i 43 § lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt. Ändringen har motiverats i avsnitt 6.3. Förslaget till lag om ändring i lagen (1998:1479) om Prop. kontoföring av finansiella instrument 8 kap. 4 och 5 §§ I lagen finns särskilda bestämmelser om skyldighet att lämna ut uppgifter om enskildas förhållanden till den centrala värdepappersförvararen eller det kontoförande institutet när detta begärs av undersökningsledaren i en svensk förundersökning eller av åklagare i ett ärende om rättslig hjälp i brottmål. Paragraferna, som är nya, innehåller bestämmelser om meddelandeförbud angående sådan uppgiftslämning och om ansvar för brott mot ett sådant förbud. Motsvarande bestämmelser införs även bl.a. i lagen (1991:981) om värdepappersrörelse och de beskrivs närmare i avsnitt 9.2. 9.7Förslaget till lag om ändring i lagen (2000:562) om internationell rättslig hjälp i brottmål 1 kap. 2 § I lagen införs två nya former av rättslig hjälp, vilka också tas in uppräkningen i paragrafens första stycke av åtgärder som omfattas av lagen. De nya åtgärderna är tekniskt bistånd med hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning, som tillkommit med anledning av artikel 18 konvention, och tillstånd till gränsöverskridande hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning, som har sin grund i artikel 20 i samma konvention. De närmare övervägandena har redovisats i avsnitt 6.10.16.10.2 och 6.10.46.10.5. 2 kap. 1 § En ändring har gjorts i första stycket med anledning av omnumreringen i 1 kap. 2 § första stycket. Vissa åtgärder som avses i 1 kap. 2 § första stycket saknar motsvarigheter i nationella förfaranden och är därför inte reglerade i andra författningar än denna lag. Dessa anges i paragrafens andra stycke som har ändrats för att också omfatta rättslig hjälp i form av tekniskt bistånd med och tillstånd till gränsöverskridande hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning (1 kap. 2 § första stycket 7 och 8). Särskilda bestämmelser angående sådant tekniskt bistånd finns i 4 kap. 25 b §, 25 c § samt 26 §, och om tillstånd till gränsöverskridande hemlig teleavlyssning eller hemlig teleövervakning i 4 kap. 26 ac §§, se kommentarerna till dessa paragrafer. 2 kap. 2 § Paragrafen, som reglerar frågan om krav på dubbel straffbarhet för olika former av rättslig hjälp, har ändrats för att också omfatta de två nya former av rättslig hjälp som införts i lagen. Krav på dubbel straffbarhet ställs upp i fråga om tillstånd till gränsöverskridande hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning (1 kap. 2 § första stycket 8) men inte beträffande tekniskt bistånd med hemlig teleavlyssning eller hemlig teleövervakning (1 kap. 2 § första stycket 7). behandlats i avsnitt 6.10.1 respektive 6.10.5. I övrigt är paragrafen oförändrad i sak. 2 kap. 4 § I paragrafens andra stycke har en redaktionell förändring gjorts med anledning av de nya reglerna om ansökningars innehåll i 4 kap. 25, 25 b, 25 c och 26 a §§, se kommentarer till dessa paragrafer. 2 kap. 6 och 7 §§ Paragraferna, som innehåller regler om kommunikationsvägar och om behörighet för åklagare och domstolar samt om överlämnande av ären- den, har anpassats till de organisatoriska förändringar som skett inom åklagarväsendet. Genom ändringarna klargörs att det är den nya Åklagar- myndigheten som kan ta emot en ansökan om rättslig hjälp från (6 §) De handläggningsrutiner som tillämpas i praktiken kommer således inte att förändras. Ansökningar om rättslig hjälp från kommer alltså fortsättningsvis att sändas till centrala ledning (riksåklagarens kansli).Vidare upplyses om att regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer meddelar föreskrifter om vilka åklagare som är behöriga att handlägga ärenden enligt lagen (7 §). Bestämmelsen i 7 § har utformats efter förslag från Lagrådet. När det gäller behörighetsfrågan kan anmärkas att regeringen i åklagarförordningen (2004:1265) och i förordningen (2004:1266) med instruktion för har meddelat föreskrifter som innebär att den myndigheten bestämmer vilka åklagare som är behöriga att handlägga ärenden enligt denna lag. Närmare skäl för ändringarna har redovisats i avsnitt 6.2. I 6 § andra stycket och 7 § tredje stycket har vissa redaktionella ändringar gjorts. 2 kap. 8 §