prop · GS03131 · 2005-03-22 00:00:00 — Färre omförhör innebär även stora fördelar för den enskilde. Vittnen och andra slipper upprepa sina berättelser i flera instanser, något som framstår som särskilt angeläget från ett brottsofferperspektiv. En minskning av antalet omförhör bidrar också till att begränsa parternas rättegångskostnader. Några remissinstanser har förordat att den föreslagna ordningen först prövas inom ramen för en försöksverksamhet. Regeringen delar inte den uppfattningen. Frågor om videoinspelade förhör och ändrade regler för bevisupptagning i hovrätt har övervägts i olika sammanhang . Mot bakgrund av de stora fördelar som står att vinna med reformen saknas det anledning att ytterligare skjuta frågan . Till detta kommer att en försöksverksamhet i praktiken skulle innebära att det införs två parallella regelverk för bevisupptagning i hovrätt. En sådan ordning inger betänkligheter från såväl praktiska som principiella utgångspunkter. 12.5.4När skall muntlig bevisning tas upp på nytt? Regeringens förslag: Har tingsrätten i ett mål som överklagats till hovrätten tagit upp muntlig bevisning och kan bevisningen läggas fram i hovrätten genom en videoupptagning från tingsrättsförhöret, får beviset tas upp på nytt endast om ytterligare frågor behöver ställas. Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Promemorians förslag innebär dock att det görs ett undantag för förhöret med den tilltalade (se Ds 2001:36 s. 112114). Remissinstanserna: En majoritet av remissinstanserna tillstyrker promemorians förslag eller framför inga synpunkter. Några remiss- instanser, bl.a. Hovrätten för Nedre , uttrycker farhågor för att förslaget inte kommer att leda till de eftersträvade förbättringarna eftersom det finns en risk för att det blir mer regel än undantag att parterna begär att det ställs ytterligare frågor till den som redan hörts och att muntlig bevisning därför i hög grad kommer att tas upp på nytt i hovrätterna utan att det är sakligt motiverat. Hovrätten poängterar därför vikten av att den som begär ett nytt förhör redovisar skälen för det. förordar i stället att den som begär ett omförhör uppger vilka frågor som kommer att ställas. Enligt Justitiekanslern är förslaget oklart såtillvida att det inte närmare framgår när det kan vara nödvändigt att hålla ett förnyat förhör. Hovrätten för och vid bör ett förnyat förhör hållas endast om hovrätten finner att särskilda skäl talar för det. Skälen för regeringens förslag När bör förnyad bevisupptagning ske i hovrätten? Som berörts i avsnitt 12.5.3 anser regeringen att hovrätten som huvud- regel bör avstå från en förnyad bevisupptagning och grunda sitt avgörande på bevisning som läggs fram i form av en videoupptagning från förhöret i tingsrätten. I vissa situationer kan det emellertid finnas anledning att komplettera videoupptagningen från tingsrätten med ett nytt förhör i hovrätten. Så kan t.ex. vara fallet om en part tillåts åberopa nya omständigheter vars existens är tvistiga mellan parterna och en part vill föra bevisning om denna omständighet genom ytterligare frågor till en i tingsrätten hörd person. Så kan också vara fallet om annan, ny bevisning i hovrätten gör det befogat att ställa ytterligare frågor till någon som har hörts redan i tingsrätten. Så kan slutligen vara fallet om det råder oklarhet om vad den person som hördes i tingsrätten menat med sin utsaga. Huvudregeln bör alltså kombineras med en undantagsregel som medger att det under vissa förhållanden sker en förnyad bevisupptagning i hovrätten. Gemensamt för de angivna situationerna är att det i hov- rätten har uppkommit ett behov av att ställa ytterligare frågor till den som hördes i tingsrätten. Regeringen föreslår därför att undantagsregeln utformas så att den i tingsrätten hörde personen får höras på nytt i hovrätten endast om det behöver ställas ytterligare frågor till honom eller henne. Som anförts i avsnitt 11.4 bör ett sådant nytt förhör utgöra ett komplement till den förhörsutsaga som har lämnats i tingsrätten (tilläggs- förhör). Tillämpningsområdet för en sådan undantagsregel som föreslagits kommer att diskuteras närmare i författningskommentaren. Vilket underlag skall den som begär förnyad bevisupptagning presentera för hovrätten? En särskild fråga är i vilken utsträckning en part som begär förnyad bevisupptagning i hovrätten skall behöva visa att det finns ett faktiskt behov av att ställa ytterligare frågor. I promemorian har uttalats att hovrätten bör godta ett påstående från en part om att det är nödvändigt att ställa ytterligare frågor. Flera remissinstanser har ifrågasatt promemorians uttalande. Enligt Hovrätten för finns det en uppenbar risk för att det blir mer regel än undantag att ett nytt förhör begärs om redan ett påstående från part om att ytterligare frågor behöver ställas skall vara tillräckligt för att få ett sådant förhör till stånd. Det bör därför enligt hovrätten inte överlåtas åt parterna att avgöra frågan om ett förnyat förhör behöver hållas. En lösning skulle enligt hovrätten kunna vara att ett förnyat förhör skall få ske endast om hovrätten finner att särskilda skäl talar för det. En liknande ståndpunkt har intagits av Hovrätten för Nedre som poängterar att det verkligen skall röra sig om ytterligare frågor och alltså inte i princip samma frågor som redan har ställts i tingsrätten. Enligt hovrätten är det därför viktigt att parterna redogör för skälen till att förhöret behöver tas upp på nytt. Enligt regeringen finns det fog för den angivna kritiken mot uttalandet i promemorian. Om ett påstående från en part om att ytterligare frågor behöver ställas utan vidare skulle godtas, finns det en risk för att nya förhör i hög grad kommer att tillåtas trots att det inte är sakligt motiverat. Ett sådant resultat skulle i stor utsträckning undergräva fördelarna med reformen. Enligt regeringen är det emellertid att gå för långt att såsom Hovrätten för föreslagit ställa upp ett krav på särskilda skäl för att förhöret skall tas upp på nytt. Det är inte heller rimligt att såsom en remissinstans har varit inne på kräva av parterna att de i förväg avslöjar just vilka frågor de avser att ställa i hovrätten. Regeringen anser att de risker som remissinstanserna har pekat på kan elimineras genom en tillämpning av befintliga regler om vad parternas bevisuppgifter skall innehålla. Av 50 kap. 4 § andra stycket och 51 kap. 4 § andra stycket RB följer att klaganden i överklagandet skall ange om han eller hon vill att det hålls ett förnyat förhör med ett vittne eller en annan bevisperson och, i så fall, skälen för det. En motsvarande skyldig- het för klagandens motpart följer av 50 kap. 9 § andra stycket och 51 kap. 9 § andra stycket RB. Bestämmelserna blir enligt sin ordalydelse utan vidare tillämpliga om parten vill ställa ytterligare frågor till vittnet som ett komplement till en videouppspelning. Det innebär att parten kommer att vara skyldig att ange varför ytterligare frågor behöver ställas till den som redan har hörts i tingsrätten, t.ex. att vissa uppgifter som lämnats i tingsrätten är oklara och behöver redas ut genom kompletteran- de frågor eller att ny bevisning eller nya omständigheter gör det nödvändigt med ett nytt förhör. Till detta kommer att parterna liksom kommer att vara skyldiga att ange vad som skall styrkas med varje förhör (bevistemat). Är bevisuppgiften otydlig, skall hovrätten förelägga parten att förtydliga sig. Följer parten inte ett sådant föreläggande eller lämnar han eller hon på nytt oklara uppgifter om bevisningen i hovrätten, kan det i det enskilda fallet vara ett skäl att vägra förnyad bevis- upptagning i hovrätten. Tillåter hovrätten förhöret och visar det sig att parten vid detta inte ställer några andra frågor än de som redan har ställts i tingsrätten, kan reglerna i 18 kap. 6 § och 31 kap. 4 § RB om ansvar för rättegångskostnader vid vårdslös eller försumlig processföring spela en viss roll. Det angivna problemet kan alltså i huvudsak lösas inom ramen för gällande lagstiftning. Dock bör bestämmelserna om vad ett överklagande respektive en svarsskrift i brottmål skall innehålla (51 kap. 4 § och 51 kap. 9 § RB) ändras, så att de omfattar även fall där förnyat förhör begärs med en tilltalad eller en målsägande. Parternas rätt att komma till tals i rättegången och att förhöra vittnen I promemorian har föreslagits att det mer begränsade utrymme för att hålla omförhör som regeringen nu föreslår inte bör omfatta förhöret med den tilltalade. Promemorians förslag innebär att uppgifter som den tilltalade lämnat i tingsrätten över den åtalade gärningen alltid skall läggas fram i hovrätten genom ett omförhör om han eller hon begär det, även om uppgifterna kan presenteras genom en videoupptagning. Av remissinstanserna har endast närmare kommenterat promemorians förslag i denna del. Att den tilltalade men inte målsägan- den har en obligatorisk rätt att höras på nytt i hovrätten leder enligt tingsrätten till en obalans i rättegången som inte är bra. Som framgått ovan bör reglerna om bevisupptagning i hovrätt ändras så att förhör som tagits upp i tingsrätterna inte i samma omfattning som tas upp på nytt i rättegången i hovrätt. Förslaget motiveras bl.a. av att en videoupptagning från förhöret i tingsrätten generellt sett torde utgöra ett lika gott underlag för hovrättens bevisvärdering som ett omförhör. Denna synpunkt gör sig gällande med samma styrka oavsett om det är frågan om vittnesbevisning eller förhör som hålls i bevissyfte med part. Huvudregeln bör därför vara att den som redan hörts i tingsrätten skall höras på nytt om målet överklagas endast om det nödvändigt att ställa ytterligare frågor. Det finns enligt regeringen inte tillräckliga skäl att göra undantag från denna regel när det gäller tilltalade eller andra parter. Det bör understrykas att en sådan ordning inte kommer att gå ut över partens ställning i processen och dennes möjligheter att göra sig hörd. Även med regeringens förslag kommer exempelvis en tilltalad eller en part i ett vårdnadsmål att kunna lägga fram sin sak genom en muntlig sakframställning i hovrätten och sedan utveckla på vilket sätt enligt hans eller hennes mening tingsrätten gjort en felaktig bedömning av bevis- frågorna (50 kap. 18 § andra stycket och 51 kap. 18 § andra stycket RB respektive 50 kap. 20 § och 51 kap. 20 § RB). Inte heller föreslås någon ändring av reglerna om när hovrätten skall hålla huvudförhandling i målet (50 kap. 13 § tredje stycket och 51 kap. 13 § tredje stycket RB). Det innebär att en huvudförhandling skall hållas om part begär det och det inte är uppenbart att en sådan förhandling är obehövlig. Att partsförhöret normalt skall läggas fram i hovrätten genom en videoupptagning innebär inte heller att den personliga inställelsen skulle sakna betydelse. Tvärtom kan det i många fall vara en förutsättning för en allsidig utredning att parten inställer sig personligen även om det inte är nödvändigt från bevissynpunkt. I vårdnadsmål torde det regelmässigt vara en fördel för utredningen att parterna inställer sig personligen till förhandlingen. Och när det gäller brottmål torde den tilltalade i allmänhet behöva inställa sig personligen, i vart fall om det kan bli aktuellt att döma till annat än böter, eftersom det i allmänhet är av betydelse för utredningen i påföljdsdelen att han eller hon är närvarande. Förs i brottmål talan om enskilt anspråk torde det i många fall vara en omständighet som talar för att målsäganden kallas personligen, även om målsägandeförhöret inte skall tas upp på nytt i hovrätten. Mot denna bakgrund föreslås inte någon ändring av reglerna om skyldighet för parter eller målsägande som inte för talan att inställa sig personligen till huvudförhandlingen (11 kap. 5 §, 20 kap. 14 § och 21 kap. 2 § RB). Avslutningsvis måste även artikel 6 i , om rätten till en rättvis rättegång, uppmärksammas. Av avgöranden från Europa- domstolen framgår att även överrätterna har en långtgående skyldighet att respektera den tilltalades rätt att bli hörd vid en muntlig förhandling. I fallet Ekbatani mot , där den tilltalade i tingsrätten dömts till böter för hot mot tjänsteman och hovrätten avgjort målet utan huvud- förhandling, uttalade att skuldfrågan som var huvud- frågan i målet inte kunde prövas i hovrätten utan en direkt bedömning av uppgifter från den tilltalade och målsäganden och att huvud- förhandling därför borde hållas (Appl. 26/05/1988, se även mot , Appl. 23867/94 och Tierce m.fl. mot , Appl. 24954/94, 24971/94 och 24972/94, jfr NJA 2003 C 5). har inte i något fall prövat hur parternas rätt att höras i överrättsprocessen kan komma att påverkas av användningen av videoupptagningar av förhör på ett sådant sätt som föreslås för . Det måste dock antas att det nu föreslagna regel- systemet är förenligt med bestämmelserna i artikel 6. En sådan slutsats får stöd av uttalade princip när det gäller tillämpningen av artikel 6 på överrättsförfarandet att förfarandet i den högre instansen inte måste vara likadant som i den första instansen för att förfarandet skall vara förenligt med konventionens krav. I stället är det enligt domstolens praxis särdragen i fullföljdsförfarandet som bestämmer vilka krav som måste ställas på förfarandet i andra instans (se t.ex. Delcourt mot , Appl. 2689/65). Härtill kommer att domstolen i ett flertal rättsfall slagit fast att frågor om bevisning och hur denna skall bedömas hör till det som det i första hand ankommer på de nationella instanserna att avgöra. Avgörande är härvid att förfarandet som helhet, innefattande formerna för hur bevisningen läggs fram, uppfyller kraven på en rättvis rättegång (se t.ex. S. N. mot , Appl. 3409/96). Det svenska hovrättsförfarandet bör, som regeringen redan uttalat, utgöra en överprövning av tingsrättens avgörande, inte en omprövning av målet. Behovet av bevisupptagning inför rätten gör sig därför inte gällande på samma sätt i hovrätten som i tingsrätten. Till detta kommer att parterna även med den av regeringen föreslagna ordningen kommer att ha en långtgående rätt till muntlig förhandling och att möjligheter ges att höra parterna i bevissyfte även i hovrättsprocessen om ytterligare frågor behöver ställas, t.ex. för att reda ut oklarheter vid det tidigare förhöret. När det gäller brottsmålsprocessen finns i artikel 6:3 d) även en bestämmelse som ger den tilltalade en uttrycklig rätt att förhöra de vittnen som åberopas mot honom eller henne. Detta innebär dock inte att det måste finnas en obegränsad rättighet för den tilltalade som säkerställer att vittnet kan höras personligen inför domstolen, varken i första instans eller i överrätt. Principen är i stället att det i normalfallet är den nationella domstolen som bestämmer om det är nödvändigt eller tillrådligt att höra ett vittne (se t.ex. Bricmont mot , Serie A, nr 158). Det väsentliga är att försvaret haft möjlighet att förhöra ett vittne eller en annan person vars berättelse utgör bevisning i målet. Den möjligheten kommer att finnas även med de regler för bevisupptagning i hovrätt som föreslås. De föreslagna reglerna uppfyller därför enligt regeringens uppfattning kraven på en rättvis rättegång i . Regeringens förslag: Hovrätten får utan en förnyad bevisupptagning frångå tingsrättens tilltrosbedömning, om beviset läggs fram genom en videoupptagning från förhöret i tingsrätten. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Därutöver föreslås en särskild bestämmelse om att hovrätten, om förhör i tingsrätten dokumenterats genom en videoupptagning, skall svara för att tilltros- paragraferna inte lägger hinder i vägen för en ändring av tingsrättens dom i enlighet med överklagandet (se Ds 2001:36 s. 95 f.). Remissinstanserna: En majoritet av remissinstanserna, bl.a. Hovrätten för , Hovrätten för Nedre , Justitiekanslern, , Riksåklagaren och advokat- samfund, ställer sig bakom promemorians förslag att hovrätten skall kunna frångå tingsrättens tilltrosbedömning redan på grundval av en videoupptagning från tingsrättsförhöret. Även Hovrätten över och tillstyrker i och för sig förslaget men förordar en annan lösning. I likhet med vid anser hovrätten att tilltrosparagraferna hellre bör avskaffas. , , och LO anser att tilltros- bevisning även i fortsättningen bör tas upp direkt i hovrätten och avstyrker därför förslaget. Promemorians förslag att lagreglera hovrättens ansvar för bevisningen i tilltroshänseende får ett blandat mottagande av remissinstanserna. En majoritet bland remissinstanserna, däribland Riksåklagaren, välkomnar förslaget eller lämnar det utan invändning. och i är negativa till att särskilda regler införs om hovrättens skyldighet i detta avseende. Enligt tingsrätten bör vanliga regler för åberopande av bevisning gälla, oavsett hur förhöret dokumen- terats i tingsrätten. Hovrätten för och anser att hovrätten bör ha en sådan skyldighet som föreslås i promemo- rian oavsett om bevisningen kan läggas fram genom en videoupptagning eller om ett omförhör måste ske enligt vanliga regler. Flera remiss- instanser framför synpunkter på den lagtekniska utformningen. Skälen för regeringens förslag Videoupptagningen som grund för en ändrad tilltrosbedömning Den föreslagna möjligheten att lägga fram muntlig bevisning genom upp- spelning av videoupptagningen från tingsrätten ökar enligt regeringens mening utrymmet för att reformera tilltrosparagraferna i 50 kap. 23 § och 51 kap. 23 § RB. I promemorian har föreslagits att det görs ett uttryckligt undantag i tilltrosparagraferna för de fall ett förhör presenteras i hovrätt genom en videoupptagning från förhöret i tingsrätten. Hovrätten får därmed en möjlighet att utan formella inskränkningar ändra tingsrättens bedömning av förhöret, även utan ett omförhör. Förslaget har fått ett övervägande positivt mottagande av remissinstanserna. Av remissinstanserna har dock Hovrätten över och och vid i stället förordat att tilltrosparagraferna avskaffas. Dessa remissinstanser ställer sig därmed bakom det förslag som har presenterats av hovrätternas processgrupp (se avsnitt 12.5.2). Det förslaget innebär att tilltrosparagraferna avskaffas och att bevisning skall tas upp på nytt endast om hovrätten anser att det finns särskilda skäl. Enligt förslaget skall hovrätterna inom ramen för hittillsvarande regler för dokumentation av förhör i vissa fall kunna frångå tingsrättens tilltrosbedömning utan ett omförhör. Förslaget grundas på uppfattningen att en ljudinspelning eller i vissa fall en uppläsning av ett referat generellt sett är ett bättre underlag för bevisvärderingen än ett omförhör. Regeringen är för sin del inte beredd att förorda förslaget från hovrätternas processgrupp. Det kan i och för sig finnas situationer där ett vittne som skall höras i hovrätten av olika skäl har sådana svårigheter att återge sina minnesbilder av händelseförloppet att det skulle vara bättre att återge utsagan genom en ljuduppspelning eller uppläsning av ett referat. För att en sådan friare regel som processgruppen förespråkar inte skall komma i strid med principen om det bästa bevismedlet skulle emellertid hovrätten redan på handlingarna behöva konstatera att bevis- värderingen kan göras lika bra på grundval av en ljudupptagning eller ett referat än efter ett omförhör, något som i många fall torde vara mycket svårt. Osäkerheten i ett sådant system är ett tillräckligt skäl för att inte genomföra förslaget. Hovrätten för har förordat en reglering som innebär att hovrätten får ändra ett avgörande endast om beviset kan läggas fram på ett sådant sätt att hovrätten kan göra en tillförlitlig bevisvärdering. I allt väsentligt samma invändningar kan riktas mot en sådan lösning. Mot denna bakgrund anser regeringen att reformeringen av tilltros- paragraferna bör begränsas till sådana fall där den muntliga bevisningen läggs fram i hovrätten genom en videoupptagning från förhöret i tingsrätten. I dessa fall bör hovrätten alltså utan vidare kunna frångå tingsrättens tilltrosbedömning. I samband med att tilltrosparagraferna ändras på det angivna sättet bör paragraferna i klarhetens intresse också ändras så att det uttryckligen framgår att de omfattar samtliga förhör som hålls i bevissyfte, dvs. även partsförhör i tvistemål som hålls utan sanningsförsäkran och förhör i brottmål med den tilltalade, målsäganden och sådana s.k. medtilltalade som avses i 36 kap. 1 § andra eller tredje stycket RB. En sådan ändring innebär till övervägande del ingenting annat än att paragrafernas lydelse anpassas till hur bestämmelserna tillämpas i praktiken (jfr SOU 1995:124 s. 245). Med anledning av de nya former som föreslås när det gäller hur muntlig bevisning kan läggas fram i hovrättsprocessen bör bestämmelsen i 55 kap. 14 § RB om tilltrosbevisning i ändras på samma sätt. Det innebär att ett tingsrättsförhör som i hovrätten lagts fram genom en ljud- och bildupptagning i likställs med att hovrätten tagit upp beviset på nytt. Bestämmelsen bör vidare justeras så att även den omfattar samtliga förhör som hålls i bevissyfte. I promemorian har föreslagits att även 7 § lagen (1994:831) om rättegången i vissa hyresmål i ändras på motsvarande sätt. Förfarandereglerna vid hyrestvister är föremål för över- väganden inom . Enligt regeringen saknas det skäl att föregripa det beredningsarbete som pågår. Promemorians förslag i denna del bör därför inte genomföras. De föreslagna ändringarna i 35 kap. 13 § andra stycket och 50 kap. 23 § RB, om hur och under vilka förutsättningar muntlig bevisning kan läggas fram i hovrätt, kommer vidare genom hänvisning i lagen (1974:371) om rättegången i arbetstvister att gälla även i fråga om rätte- gången i Arbetsdomstolen som fullföljdinstans. De kommer även att gälla vid handläggning som fullföljdsinstans av mål enligt konkurrenslagen (1993:20) och marknadsföringslagen (1995:450). Av 35 kap. 13 § andra stycket RB följer att muntlig bevisning som tagits upp i tingsrätten behöver tas upp på nytt i hovrätten endast om hovrätten anser att det är av betydelse för utredningen. Är det fråga om tilltros- bevisning, har hovrätten en långtgående skyldighet att se till att bevis- ningen tas upp på nytt för att säkerställa att hovrätten inte av formella skäl är förhindrad att meddela en i materiellt hänseende riktig dom (se t.ex. NJA 1969 s. 45 II). Har parten inte åberopat omförhör i tillräcklig utsträckning, åligger det hovrätten att självmant ta upp bevisningen, om det finns anledning att anta att en ändring bör ske av tingsrättens Finns det synnerliga skäl för att bevisets värde är ett annat än det tingsrätten antagit kan dock domen ändras även utan att beviset tas upp på nytt. För brottmålens del gäller därutöver att en ändring alltid får ske om den är till förmån för den tilltalade. dock hovrätten i ett sådant fall ändra tingsrättens bevisvärdering utan ett omförhör endast om ett förnyat förhör inte kan komma till stånd, t.ex. för att vittnet avlidit eller av något annat skäl inte går att nå av en kallelse (se t.ex. och , Rättsmedlen, 11 uppl., 1990, s. 60). I promemorian har föreslagits att hovrätten skall vara skyldig att se till att tilltrosparagraferna inte hindrar en ändring av tingsrättens dom i enlighet med överklagandet i de fall där bevisningen kan läggas fram genom en videoupptagning. Förslaget är framför allt avsett att förenkla för klagandens motpart och innebär enligt vad som sägs i promemorian att denne i allmänhet kan avstå från att åberopa bevisning i hovrätten. Det blir i stället en sak för hovrätten att spela upp förhören, om den skulle finna att tingsrättens tilltrosbedömning skulle behöva ändras. Förslaget har fått ett blandat mottagande av remissinstanserna. bl.a. , har ställt sig negativa till att särskilda regler införs för videofallen och anser att vanliga regler för åberopande bör gälla, oavsett hur bevisningen kan läggas fram i hovrätten. , har ansett att de föreslagna reglerna bör ges en generell utformning och gälla oavsett om bevisningen kan läggas fram genom en videoupptagning eller genom ett omförhör enligt vanliga regler.