prop · GS03135 · 2005-03-23 00:00:00 — det ursprungliga brottsutbytet vid brottet ha tillhört någon av dem som anges i första stycket a c för att ett förverkande skall få ske. Ändringen motiveras i avsnitt 8.2. Ett tillägg har gjorts i andra stycket. Andra stycket bygger på tanken att anspråk som en målsägande kan ha och som svarar mot brottsutbytet, skall vinna företräde framför statens rätt till det förverkade beloppet. Vi- dare skall, vid verkställigheten av ett förverkande, den hos vilken förver- kandet skett ha rätt att räkna av vad han visar sig ha utgett som ersättning till den skadelidande. Enligt den ändrade lydelsen skall detsamma gälla i fall där utbyte som förverkats svarar mot sådana medel som en enskild är berättigad att återfå av den hos vilken utbytet har förverkats. Det innebär att bestämmelsen utvidgas till att avse även andra civilrättsliga anspråk än skadestånd. Vad som kan komma i fråga är exempelvis återkrav i en- lighet med 12 kap. 65 och 65 a §§ jordabalken av sådan ersättning för en bostadslägenhet som olagligen har mottagits. Ändringen innebär vidare att bestämmelsen görs tillämplig vid brott enligt specialstraffrättsliga författningar. Således svarar staten på det sätt som framgår av bestämmelsen oavsett om det är fråga om brott enligt eller någon annan författning. Ändringen motiveras i avsnitt 9.3. 16.3 Förslaget till lag om ändring i Ändringen, som motiveras i avsnitt 9.4, innebär att bestämmelsen om förverkande av utbyte även omfattar försvårande av miljökontroll enligt 29 kap. 5 § . Vad som kan bli aktuellt att förverka enligt den- na bestämmelse är, såsom vid motsvarande bestämmelser i bl.a. brotts- balken, förtjänster från brottet. Ekonomiska fördelar, även uteblivna kostnader, kan förverkas enligt 36 kap. 4 § om brottet be- gåtts i näringsverksamhet. Ändringen innebär för det första att bestämmelserna om hjälpmedelsför- verkande även omfattar brottet försvårande av miljökontroll. motiveras i avsnitt 10.3. Förverkandet får ske om det behövs för att före- bygga brott eller det annars finns särskilda skäl. Ändringen innebär för det andra att möjligheterna till förverkande ut- vidgas till att även omfatta sådan egendom som, utan att den använts vid brottet, varit avsedd att användas som hjälpmedel vid brott. slopas det tidigare rekvisitet att hjälpmedel som medförts skall kunna bli föremål för förverkande. Genom ändringen omfattas såväl hjälpmedel som medförts som annan egendom, förutsatt att den varit avsedd att an- vändas vid brott. Det förutsätts vidare att brottet har fullbordats eller att förfarandet har utgjort ett straffbart försök. Även enligt andra stycket gäller att förver- kande endast får ske om det behövs för att förebygga brott eller om det annars finns särskilda skäl. Vad gäller tillämpningen hänvisas till författ- Prop. 2004/05:135 ningskommentaren beträffande 36 kap. 2 § första stycket . Ändringen motiveras i avsnitt 10.2. I sista meningen har uttrycket hjälpmedlet ersatts med egendomen. Någon saklig ändring är inte avsedd. 16.4Förslaget till lag om ändring i lagen (1951:649) om straff för vissa trafikbrott Ändringen i första stycket, som motiveras i avsnitt 10.4, innebär att möj- ligheterna till förverkande utvidgas till att även omfatta annan egendom än fordon som använts som hjälpmedel vid brott om det behövs för att förebygga brott, och förverkande inte är oskäligt. Utrustning för exem- pelvis trimning av fordon torde kunna förverkas enligt denna bestämmel- se, förutsatt att utrustningen främjar ett brott enligt trafikbrottslagen. Vad gäller förverkande av utbyte blir bestämmelserna i 36 kap. 1 § tillämpliga. Genom ett nytt andra stycke utvidgas tillämpningsområdet till egen- dom som varit avsedd att användas vid brott, under förutsättning att brot- tet har fullbordats. Även enligt denna bestämmelse gäller att förverkande får ske om det behövs för att förebygga brott och förverkandet inte är oskäligt. Ändringen motiveras i avsnitt 10.2. Vad gäller tillämpningen i den delen hänvisas till författningskommentaren beträffande 36 kap. 2 § första stycket . Bestämmelsen i tredje stycket motsvaras av tidigare andra stycket. 16.5 Förslaget till lag om ändring i lagen (1958:205) om förverkande av alkoholhaltiga drycker m.m. Ändringen innebär att en ny punkt (1 a) har införts i första stycket. ringen motiveras i avsnitt 11. Den innebär en rätt för polisman att besluta om att alkoholhaltiga drycker får förstöras, exempelvis på platsen för beslaget, om dryckens värde är ringa. Rätten att besluta om förstörande gäller endast alkoholhaltiga drycker. Bestämmelsen ger alltså inte polismannen rätt att besluta om förstörande av narkotika eller andra medel som har trafikfarlig påverkan, dopnings- medel eller mäsk. En rätt att besluta om försäljning tillkommer i vissa Polismannen får besluta om förstörande oavsett om förundersökning skall ske enligt 23 kap. eller om det är fråga om fall som avses i 23 kap. 22 § första stycket . ger även en rätt för polisman att fatta sådant beslut om någon utredning inte skall ske. Beslut om förstörande får endast meddelas om värdet av den alkohol- haltiga drycken är ringa. Med ringa värde avses detsamma som i punkten Enligt punkten 1 får beslagtagen egendom förstöras, även om värdet Prop. 2004/05:135 inte är ringa, när det annars måste anses försvarligt att förstöra egendo- En sådan befogenhet tillkommer åklagare, undersökningsledare och i vissa fall polismyndighet. Den nya bestämmelsen ger alltså inte polis- man någon befogenhet att förstöra alkohol i sådana situationer. Även när polisman beslutat om förstörande skall reglerna om ersätt- ning och överklagande i punkten 1 tillämpas. Detta har i den nya be- stämmelsen klargjorts genom att punkten 1 tredje stycket skall tillämpas på motsvarande sätt när polisman beslutat om förstörande. Hänvisningen till 23 kap. 22 § första stycket första punkten rätte- gångsbalken har anpassats till den bestämmelsens nuvarande lydelse ge- nom att hänvisningen till första punkten har utgått. I övrigt görs vissa språkliga ändringar som inte är avsedda att innebära någon ändring i sak. I paragrafen görs vissa språkliga förändringar som inte är avsedda att medföra någon ändring i sak. 16.6Förslaget till lag om ändring i varumärkeslagen (1960:644) Paragrafen innehåller bestämmelser om straffansvar vid varumärkesin- trång. Ändringarna i första stycket är av redaktionell karaktär, delvis för- anledda av att bestämmelsen i nuvarande 37 a § flyttas till 37 b §. De innebär alltså inte någon ändring i sak. Paragrafen, som är ny, innehåller regler om förverkande vid brott enligt 37 § varumärkeslagen. De överväganden som ligger bakom paragrafen finns i avsnitt 9.7 och 10.5. Ytterligare möjligheter till förverkande finns bland annat i 36 kap. 34 §§ . Att ett förverkande även kan ske hos annan än gärningsmannen följer av 36 kap. 5 § . Första stycket innehåller regler om förverkande av bl.a. brottsprodukter och utbyte vid brott enligt 37 §. Brott har i denna paragraf samma be- tydelse som enligt förverkandebestämmelser. Förverkande kan ske inte bara vid fullbordat brott utan också vid försök eller förbere- delse. Enligt första meningen skall bland annat egendom med avseende på vilken brott enligt 37 § föreligger förklaras förverkad, om det inte är up- penbart oskäligt. Med uttrycket egendom med avseende på vilken brott enligt 37 § fö- religger avses den egendom som brottet gäller, dvs. ar och reklamtryck med mera på vilka ett förväxlingsbart kännetecken olovligen förekommer. Förverkande enligt denna regel skall beslutas om det inte är uppenbart oskäligt. Av betydelse för den bedömningen är bland annat egendomens värde, brottets straffvärde och intresset av att förhindra fortsatt brottslig- het. Den sammantagna reaktionen på brottet måste dock vara rimlig och proportionerlig (jfr avsnitt 9.1). Om ett förverkande skulle vara oskäligt eller onödigt ingripande och missbruk går att förebygga på annat sätt, kan rätten enligt 36 kap. 6 § i stället besluta om annan åt- gärd till förebyggande av missbruk. Sådana åtgärder kan till exempel bestå i att egendomen skall sättas i förvar eller ändras på visst sätt (till exempel att varukännetecken skall utplånas). Allmänt sett bör gälla att det endast under mycket speciella omständigheter kan bli fråga om att helt avstå från att vidta någon åtgärd med egendomen. Om egendomen finns i behåll bör domstolen normalt besluta om ett sakförverkande. I stället för egendomen får dock enligt andra meningen dess värde förklaras förverkat. Möjligheten till värdeförverkande är främst av betydelse när egendomen är åtkomlig för ett förver- kande och det inte heller finns förutsättningar att förverka motsvarande belopp som utbyte. Genom bestämmelsen om värdeförverkande blir det också möjligt för domstolen att kombinera exempelvis ett sakförverkan- de, eller en åtgärd enligt 36 kap. 6 § , med ett värdeförver- kande. Möjligheten till värdeförverkande ger alltså större möjligheter att göra en nyanserad skälighetsbedömning. Är det svårt att fastställa värdet på den egendom som ligger till grund för ett värdeförverkande, bör vär- det kunna uppskattas till ett skäligt belopp, jfr prop. 1968:79 s. 60. Den egendom som kan bli föremål för ett förverkande enligt den nu behandlade bestämmelsen omfattas av rättighetshavarens ensamrätt. Att sälja denna egendom utan rättighetshavarens samtycke vore alltså att, åtminstone i objektiv mening, begå ett nytt varumärkesintrång. En sådan överträdelse kan också begås när förvärvaren förfogar över föremålet. Förverkad egendom får enligt 5 § lagen (1974:1006) om förfarande med förverkad egendom och hittegods m.m. inte säljas om den kan befaras komma till brottslig användning eller annars är olämplig för försäljning. Sådan egendom skall i stället oskadliggöras. Enligt tredje meningen skall även utbyte av brott, exempelvis ersätt- ning för olagligt sålda kopior, förklaras förverkat om det inte är uppen- bart oskäligt. Begreppet utbyte har samma betydelse som enligt 36 kap. 1 § och den föreslagna 1 a § . Med utbyte avses således såväl den kon- kreta egendom som mottagits som det till ett penningbelopp uppskattade värdet av det mottagna. Som utbyte av brott anses även egendom som har trätt i stället för utbyte, avkastning av utbyte samt avkastning av det som trätt i stället för utbytet, se avsnitt 8.2. Också i detta sammanhang är det som huvudregel nettoutbytet som avses. Utgörs utbytet av exempelvis intäkter från försäljning av olagliga exemplar, där det i ett tidigare skede varit möjligt att förverka föremålet eller dess värde, torde dock hela det erhållna vederlaget i och för sig kunna förklaras förverkat (se vidare av- snitt 9.7 och 8.2). Utbytet skall förverkas om det inte är uppenbart oskäligt. Vid denna bedömning gör sig motsvarande omständigheter gällande som redovisats Till skillnad från vad som är fallet vid förverkande vid brott som innebär förmögenhetsöverföring skall inte det förhållandet att intrångsgö- raren åläggs skadeståndsskyldighet med automatik medföra att förver- kande underlåts eller leder till jämkning. Utbyte av brott bör således kunna förverkas även om gärningsmannen åläggs att betala ett skadestånd som uppgår till motsvarande belopp. I den allmänna skälig- hetsbedömningen skall emellertid sådan skadeståndsskyldighet liksom andra ekonomiska konsekvenser beaktas (se vidare avsnitt 9.7). Som konstaterats i avsnitt 9.7 finns anledning att räkna med att ersätt- ning lämnas för kostnader i samband med brott på det immaterialrättsliga området. Varumärkesområdet utgör inget undantag i det sammanhanget. I första styckets fjärde mening har därför tagits in en regel som möjliggör förverkande av kostnadsersättning. En förutsättning för förverkande är dock att mottagandet utgjort brott enligt 37 §. Att motta ersättning för kostnader kan utgöra straffbar förberedelse enligt 23 kap. 2 § brottsbal- ken. Som framgår av den inledande kommentaren är förberedelse till varumärkesintrång straffbar (37 § andra stycket). Det förhållandet att brottet fullbordats eller att straffbart försök kommer till stånd och att den som tagit emot ersättningen döms till ansvar för försök eller fullbordat brott, antingen som medhjälpare eller gärningsman, bör inte hindra att kostnadsersättningen förverkas (se m.fl., En kom- mentar, kap. 2538, Följdförfattningar, s. 36:21). Regeln är utformad på ett sådant sätt att det också i detta fall ges möjlighet att avstå från förver- kandeförklaring i de fall förverkande skulle vara uppenbart oskäligt. Ef- tersom betalningen i vissa fall kan ske i annan form än pengar, ges också en möjlighet att i stället förverka värdet av vad som lämnats i ersättning. Paragrafens andra stycke innehåller bestämmelser om förverkande av hjälpmedel. Denna reglering har en mer utpräglad fakultativ karaktär än det första stycket (får i stället för skall förverkas). Denna karaktär kan sägas ge större möjligheter att underlåta förverkande än i de fall som omfattas av första stycket. Med "hjälpmedel" avses i princip detsamma som i 36 kap. 2 § brotts- balken. Liksom när det gäller förverkande enligt det straffstadgandet krävs det inte att användningen av hjälpmedlet har varit en förutsättning för att brottet skulle kunna komma till stånd. Det behöver inte heller vara så att föremålet är särskilt konstruerat eller annars särskilt lämpat för att användas just för brott. Förverkande enligt den här bestämmelsen kan således komma att avse bland annat apparater, redskap, klichéer, formar och liknande föremål samt exempelvis transportredskap. Datorer, fototeknisk utrustning, skriftliga handlingar och datorprogram kan också utgöra exempel på sådant som i enskilda fall kan betraktas som hjälpme- del. Egendom kan till att börja med förverkas "om förverkandet behövs för att förebygga brott". Här bör fästas särskilt avseende vid egendomens mer eller mindre utpräglade egenskap av hjälpmedel, omständigheterna kring brottet och egendomens betydelse i sammanhanget. Att gärningsmannen har använt samma typ av hjälpmedel vid likar- tad brottslighet torde i sig vara en sådan omständighet som starkt talar för att ett förverkande är påkallat för att förebygga brott. Förverkande kan enligt paragrafen vidare ske när "det annars finns sär- skilda skäl till det". Denna grund för förverkande tar främst sikte på situ- ationer då det närmast skulle framstå som stötande att gärningsmannen får behålla hjälpmedlet (jfr prop. 1968:79 s. 48). Rekvisitet bör bli till- lämpligt främst när det gäller sådan egendom som inte i sig utgör något typiskt hjälpmedel utan som normalt används i helt legala sammanhang. En tillämpning på denna grund kan bli aktuell vid allvarligare brottslig- het, särskilt om det gäller organiserad brottslighet eller annars omfattan- de brottslighet av allvarligare slag. Möjligheten till förverkande omfattar även sådan egendom som, utan att den använts vid brottet, varit avsedd att användas. Det förutsätts emel- lertid att brottet har fullbordats eller att förfarandet har utgjort ett straff- bart försök eller en straffbar förberedelse. Även enligt denna bestämmel- se krävs att förverkande behövs för att förebygga brott eller att det annars finns särskilda skäl. Bakgrunden till denna bestämmelse beskrivs i av- snitt 10.2. Beträffande tillämpningen hänvisas till författningskommenta- ren till 36 kap. 2 § första stycket . Även beträffande hjälpmedel finns en möjlighet till värdeförverkande. Den är främst av betydelse när hjälpmedlet inte längre finns i behåll eller något annat särskilt skäl talar för att använda denna möjlighet. Sådana skäl kan vara att hjälpmedlet utgör ordinär egendom som har ett så högt ekonomiskt värde att ett förverkande skäligen bör avse endast en del av detta. Något skälighetsrekvisit har inte tagits in i reglerna i andra stycket. Detta stämmer överens med vad som gäller enligt bland annat 36 kap. 2 § och den stora merparten av övriga fakultativa förverkande- regler. Skulle ett förverkande framstå som oskäligt eller onödigt ingri- pande har rätten, enligt 36 kap. 6 § , möjlighet att besluta om alternativa åtgärder till förebyggande av missbruk. Paragrafen innehåller bestämmelser om begränsning av straffansvar och ersättningsskyldighet i vissa fall. Genom ändringen klargörs att om talan grundas på registrering enligt denna lag, så kan ett intrång som har skett före registreringsdagen inte heller utgöra grund för ett förverkande. I öv- rigt har endast vissa redaktionella ändringar gjorts. Paragrafen innehåller bestämmelser om civilrättsliga skyddsåtgärder, vilka innebär att rättighetshavaren har ett enskilt (privaträttsligt) anspråk på att bland annat olovligt framställda produkter skall ändras, förstöras eller mot lösen lämnas ut till den som har lidit intrånget. Genom ändringen införs ett femte stycke där det klargörs vad som skall gälla om det i ett brottmål uppstår en konflikt mellan ett yrkande om ci- vilrättslig skyddsåtgärd och en begäran om förverkande (de övervägan- den som ligger till grund för ändringen finns i avsnitt 9.7 och 10.5). Re- gleringen innebär att ett förordnande om skyddsåtgärd inte skall medde- las om förverkande eller åtgärd till förebyggande av missbruk skall be- Prop. 2004/05:135 slutas enligt 37 a § eller enligt . finns i 55 § andra stycket upphovsrättslagen och i 12 § andra stycket kretsmönsterlagen. Regeln som sådan anses följa av allmänna principer (se exempelvis prop. 1981/82:152 s. 30). Införandet av regler om förverkande innebär alltså, såvitt gäller egen- dom som avses i 37 a § första stycket, att de privaträttsliga reglerna kommer att få en mer begränsad betydelse i brottmål. Detta hänger sam- man med att presumtionen för ett förverkande är starkare än vad som gäller för de privaträttsliga åtgärderna. I den situation som just har be- skrivits torde en tillämpning av dessa regler endast kunna bli aktuell om domstolen finner att det i och för sig har begåtts ett intrång, men att detta varken har skett uppsåtligen eller av grov oaktsamhet. Att det överhuvud- taget finns något utrymme för civilrättsliga åtgärder beror på att en till- lämpning av förverkandereglerna förutsätter att även subjektiva rekvisit är uppfyllda, medan det för ett privaträttsligt ingripande är tillräckligt att intrång eller försök eller förberedelse i objektiv mening föreligger. När det gäller hjälpmedel förutsätter ett förverkande enligt 37 a § där- emot att åtgärden behövs för att förebygga brott eller att det annars finns särskilda skäl. Enligt 36 kap. 3 § krävs för förverkande att egendomen kan befaras komma till brottslig användning. Principen om förverkanderegleringens företräde får därför ett mer begränsat genomslag på detta område. Om det finns förutsättningar för att förordna om ett pri- vaträttsligt ingripande avseende ett visst hjälpmedel, saknas i regel förut- sättningar att förverka denna egendom. Risken för brottslig användning är i ett sådant fall vanligtvis undanröjd. I detta sammanhang bör erinras om att domstolen, enligt 36 kap. 6 § , i en förverkandesituation kan välja att i stället förordna om att egendomen exempelvis skall ändras på visst sätt (t.ex. att varukänne- tecken skall utplånas). Beträffande förfarandet med förverkad egendom hänvisas till vad som har anförts i avsnitt 9.7. 16.7Förslaget till lag om ändring i lagen (1960:729) om upphovsrätt till litterära och konstnärliga verk Paragrafen innehåller regler om straffansvar. Ändringen i fjärde stycket är föranledd av att bestämmelsen i nuvarande 53 a § flyttas till 53 b §. Den innebär alltså inte någon ändring i sak. Paragrafen, som är ny, innehåller regler om förverkande vid brott enligt upphovsrättslagen. De överväganden som ligger bakom paragrafen finns i avsnitt 9.7 och 10.5. Ytterligare möjligheter till förverkande finns bland annat i 36 kap. 34 §§ . Regleringen motsvarar 37 a § varumärkeslagen. Beträffande den när- mare innebörden hänvisas därför till vad som har anförts i anslutning till den paragrafen. Här bör dock poängteras att skillnaderna mellan de olika typerna av immateriella rättigheter har viss betydelse för tillämpningen av bestäm- melserna om förverkande. Exempelvis bör ett förverkande i vissa fall kunna anses uppenbart oskäligt på grund av det intrångsgörande verkets konstnärliga värde, jfr 56 § upphovsrättslagen. Detta gäller särskilt om det med stöd av den bestämmelsen har getts tillstånd till utnyttjande av exemplaret. Det bör också noteras att bestämmelsen i upphovsrättslagen omfattar alla brott enligt denna lag. Ett förverkande kan alltså ske även vid brott enligt 57 a §. Det bör uppmärksammas att i fråga om egendom som har varit avsedd att användas som hjälpmedel vid brott mot 57 a § kan ett förverkande beslutas endast vid fullbordat brott. Detta hänger samman med att varken försök eller förberedelse till brott mot den bestämmelsen är straffbelagt. Paragrafen innehåller bestämmelser om civilrättsliga skyddsåtgärder, vilka innebär att rättighetshavaren har ett enskilt (privaträttsligt) anspråk på att bland annat olovligt framställda produkter exempelvis skall ändras, förstöras eller mot lösen lämnas ut till den som har lidit intrånget. Ändringen i andra stycket innebär att åklagarens talerätt enligt den pri- vaträttsliga regleringen upphävs. Därigenom överlåts till rättighetshava- ren att avgöra om ett privaträttsligt anspråk skall framställas för det fall det aktuella intrånget varken har begåtts uppsåtligen eller av grov oakt- samhet. Vidare flyttas bestämmelsen om förverkanderegleringens före- träde till paragrafens fjärde stycke. Den bestämmelse som tidigare fanns i fjärde stycket, om förverkande av vissa hjälpmedel, blir genom införandet av 53 a § överflödig och upp- hävs. I fjärde stycket införs i stället en bestämmelse om att förverkande- regleringen har företräde framför de privaträttsliga bestämmelserna. En liknande bestämmelse fanns tidigare i andra stycket. Beträffande den närmare innebörden av bestämmelsen hänvisas till vad som har anförts i anslutning till 41 § varumärkeslagen. Övervägandena till ändringarna finns i avsnitt 9.7 och 10.5. Som redovisats i avsnitt 14 får förverkandebestämmelserna inte tillämpas beträffande brott som har begåtts före ikraftträdandet. I övergångsbe- stämmelserna klargörs att åklagaren i en sådan situation i stället får väcka talan om civilrättsliga skyddsåtgärder enligt 55 § i dess äldre lydelse. 16.8 Förslaget till lag om ändring i lagen (1961:181) om Prop. 2004/05:135 försäljning av teknisk sprit m.m. Ändringen innebär att andra och tredje styckena utgår. Med hänsyn till den generella bestämmelsen i 36 kap. 17 § innebär slopan- det av andra stycket ingen ändring i sak. I 36 kap. 17 § stadgas att för- verkad egendom tillfaller staten. Genom att tredje stycket utgår upphävs möjligheten att döma ut en särskild skatt. Ändringen har motiverats i av- snitt 9.1. Bestämmelsen är ny. I bestämmelsen föreskrivs att egendom, utöver vad som sägs i 13 §, som använts som hjälpmedel vid brott enligt denna lag får förverkas. Ändringen i detta avseende motiveras i avsnitt 10.4. Det utvidgade tillämpningsområdet kan exempelvis komma att omfatta hjälpmedel vid olovlig försäljning av teknisk sprit. I likhet med vad som gäller enligt 36 kap. 2 § förutsätts för förverkande att det behövs för att förebygga brott eller att det annars finns särskilda skäl. Den praxis som utvecklats vid tillämpningen av 36 kap. 2 § och motsvarande bestämmelser inom specialstraffrätten kan tjäna till vägledning vid tillämpningen av denna bestämmelse. På samma sätt som 36 kap. 2 § är det en fakultativ bestämmelse. Ändringen innebär vidare att tillämpningsområdet för hjälpmedelsför- verkande utvidgas till sådan egendom som varit avsedd att användas vid brott, under förutsättning att brottet har fullbordats eller förfarandet ut- gjort ett straffbart försök. Ändringen i denna del motiveras i avsnitt 10.2. Vad gäller tillämpningen hänvisas till författningskommentaren till 36 kap. 2 § första stycket .