prop · GT0337 · 2005-10-25 00:00:00 — Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer skall meddela föreskrifter om innehållet i den finansiella saneringsplan som krävs enligt tredje stycket. Denna lag träder i kraft . 1.Denna lag träder i kraft den 2.Har beslut om utmätning eller konkurs fattats före ikraftträdan- det, gäller 7 kap. 11 a § i para- grafens äldre lydelse. Förslag till lag om ändring i konkurslagen Härigenom föreskrivs att 2 kap. 1 § konkurslagen (1987:672) skall ha följande lydelse. Ansökan om konkurs görs skriftligen hos den tingsrätt där gäldenären bör svara i tvistemål som angår betalningsskyldighet i allmänhet. Ansökningshandlingen skall vara egenhändigt undertecknad av sökanden eller sökandens ombud. Sökanden skall ange och styrka de omständigheter som gör rätten behörig, om de inte är kända. En ansökan skall avvisas, om det inte av den framgår vilken tingsrätt som är behörig och sökanden inte följer ett föreläggande att avhjälpa bristen. I 2 § lagen (2005:000) med kompletterande bestämmelser till insolvensförordningen finns ytter- ligare bestämmelser om ansökans innehåll. Denna lag träder i kraft . Förslag till lag om ändring i lagen (1996:764) om Härigenom föreskrivs att 2 kap. 1 § lagen (1996:764) om företags- rekonstruktion skall ha följande lydelse. En ansökan om företagsrekonstruktion får göras av gäldenären eller av en borgenär. Ansökan skall göras skriftligen hos den tingsrätt där gälde- nären bör svara i tvistemål som angår betalningsskyldighet i allmänhet. Ansökningshandlingen skall vara egenhändigt undertecknad av sökanden eller sökandens ombud. I ansökan skall sökanden ange och styrka de omständigheter som gör rätten behörig, om de inte är kända. I 2 § lagen (2005:000) med kompletterande bestämmelser till insolvensförordningen finns ytter- ligare bestämmelser om ansökans innehåll. Denna lag träder i kraft . Fordran grundad på avtal om återförsäkring har förmånsrätt efter annan fordran som avses i första stycket. 2.9 Förslag till lag om ändring i lagen (1998:293) om Prop. 2005/06:37 utländska försäkringsgivares och Härigenom föreskrivs att 5 kap. 11 § och 6 kap. 13 § lagen (1998:293) om utländska försäkringsgivares och tjänstepensionsinstituts verksamhet i skall ha följande lydelse. enligt 4 a § enligt 4 a § (1970:979) följer med en fordran som grundas på med en fordran som 1. livförsäkring, eller 2. återförsäkring avseende för att ett försäkringsavtal inte har kommit till stånd eller har upphört att gälla. Förmånsrätten omfattar de tillgångar som finns upptagna i det register som anges i 10 §, när en försäkringsgivare från tredje land försätts i konkurs eller när utmätning äger rum eller särskild administration träder in. Fordran enligt första stycket 1 har företräde framför fordran enligt första stycket 2. En koncession för en försäkringsgivare från tredje land kan förklaras förverkad om försäkringsgivaren 1.inte längre uppfyller kraven för koncession, 2.inte inom angiven tid har fullföljt en plan som har godkänts enligt 9 § första stycket 2 eller 3 eller 3.på annat sätt allvarligt åsidosätter gällande bestämmelser för verksamheten. Om försäkringsgivaren medgetts undantag enligt 5 kap. 16 § och försäkringsgivarens auktorisation förklarats förverkad av en utländsk myndighet som kontrollerar dennes soliditet, skall vidta de åtgärder som behövs. Om skälet till att auktorisationen förklarats Senaste lydelse 1999:602. Senaste lydelse 2003:511. förverkad är att försäkringsgivarens soliditet är otillräcklig, skall Prop. 2005/06:37 försäkringsgivarens koncession i genast förklaras förverkad. Om försäkringsgivaren försatts i konkurs eller om beslut fattats om att bolaget skall träda i tvångs- likvidation, skall försäkrings- givarens auktorisation förklaras förverkad. Frågor om förverkande av koncession prövas av . Ärenden som är av principiell betydelse eller av särskild vikt prövas dock av regeringen. Regeringens prövning sker efter anmälan av inspektionen. 1.Denna lag träder i kraft . 2.Har beslut om utmätning eller konkurs fattats före ikraftträdandet, gäller 5 kap. 11 § i paragrafens äldre lydelse. 4. har överlåtit hela sin rörelse, eller5. av inte har drivit sådan rörelse som tillståndet avser. 2.10Förslag till lag om ändring i lagen (2004:297) om bank- och finansieringsrörelse Härigenom föreskrivs att 15 kap. 3 och 17 §§ lagen (2004:297) om bank- och finansieringsrörelse skall ha följande lydelse. skall återkalla ett kreditinstituts tillstånd om institutet 1.inte har anmälts för registrering inom föreskriven tid eller anmälan har avskrivits eller avslagits genom ett beslut som har vunnit laga kraft, 2.inte från det tillstånd beviljades har börjat driva sådan rörelse som tillståndet avser, 3.har förklarat sig avstå från tillståndet, 4. har överlåtit hela sin rörelse, 5. av inte har drivit sådan rörelse som tillståndet avser, eller 6. försatts i konkurs eller om beslut fattats om att institutet skall träda i tvångslikvidation. I fall som avses i första stycket 2 och 5 får i stället varning meddelas om det är tillräckligt. Om ett utländskt kreditinstitut Om ett utländskt kreditinstitut driver verksamhet här enligt 4 kap. driver verksamhet här enligt 4 kap. 4 §, skall 1 § tillämpas på verk- 4 §, skall 1 § och 3 § första stycket samheten här i landet. 6 tillämpas på verksamheten här i Ärenden som rör ingripanden som avses i 1 § prövas av Finans- inspektionen. I fråga om bankfilialer prövas dock ett sådant ärende av regeringen om ärendet är av principiell betydelse eller av särskild vikt. Regeringens prövning sker efter anmälan av inspektionen. Om insättningar hos filialen omfattas av garanti till följd av ett beslut enligt 3 § andra stycket lagen (1995:1571) om insättningsgaranti och tillstånd till filialetablering inte skulle ha meddelats utan ett sådant beslut, får inspektionen, om kreditinstitutet inte fullgör sina skyldigheter enligt lagen om insättningsgaranti, förelägga institutet att göra rättelse. Föreläggandet skall innehålla en upplysning om att filialtillståndet annars kan återkallas. Om institutet inte har gjort rättelse från föreläggandet, får tillståndet återkallas. Vid en sådan prövning tillämpas andra stycket. Om filialtillståndet återkallas tillämpas 4 §. Inspektionen skall underrätta den behöriga myndigheten i institutets hemland om åtgärder som har vidtagits med stöd av denna paragraf. Denna lag träder i kraft . Ärendet och dess beredning Rådets förordning (EG) nr 1346/2000 av om insolvens- förfaranden (insolvensförordningen) trädde i kraft . Från denna dag gäller insolvensförordningen i EU:s samtliga medlemsstater utom . Förordningen tar sikte på gränsöverskridande insolvens- förfaranden. Förordningen finns i bilaga 1. Vid sidan om insolvensförordningen antog och rådet direktiv /17/EG av om rekonstruktion och likvidation av försäkringsföretag (försäkringsdirektivet) och direktiv /24/EG av om rekonstruktion och likvidation av kreditinstitut (bankdirektivet). Direktiven har en struktur och ett innehåll som starkt påminner om insolvensförordningens. Direktiven finns i bilagorna 2 och 3. Inom har utarbetats promemorian Europeisk insolvens (Ds 2002:59). I promemorian föreslås en ny lag med kompletterande bestämmelser till insolvensförordningen samt en ny lag och vissa lagändringar för genomförande av de två direktiven. En sammanfattning av promemorian finns i bilaga 4. Promemorians lagförslag finns i bilaga 5. Promemorian har remissbehandlats. En förteckning över remiss- instanserna finns i bilaga 6. Beredningsunderlaget har, särskilt med tanke på förslaget om registrering av beslut om insolvensförfaranden, komplet- terats genom att berörda myndigheter och organisationer har beretts tillfälle att lämna synpunkter på en promemoria med utkast till lagråds- remiss. Utkastet till lagrådsremiss och svaren finns tillgängliga i lagstift- ningsärendet (dnr Ju2002/8967/L2). I har beslutats om en uppföljning till prome- beträffande internationell insolvensrätt i förhållande till andra stater. De frågor som har behandlats i betänkandet SOU 1992:78, Utredningen om vissa internationella insolvensfrågor, får härigenom en ny fullständig översyn. Denna proposition bygger på en överenskommelse mellan den socialdemokratiska regeringen och . Regeringen beslutade att inhämta Lagrådets yttrande över det lagförslag som finns i bilaga 7. Lagrådets yttrande finns i bilaga 8. Regeringen har följt Lagrådets förslag. Lagrådets synpunkter behandlas i avsnitt 6.2 samt i författningskommentaren. I förhållande till lagrådsremissens förslag har dessutom vissa redaktionella ändringar gjorts. Insolvensförordningen tillhandahåller ingen fullständig insolvensrättslig reglering. Den innehåller regler som kan sägas jämka samman de olika nationella insolvensrättsliga regelverken. Merparten av de materiella reglerna finns fortfarande i medlemsstaternas nationella rättsordningar. Förordningen gäller inte heller för , som inte deltar i detta civilrättsliga samarbete. När det i det följande talas om medlemsstaterna avses samtliga medlemsstater utom . I insolvensförordningen anges förutsättningarna för att inleda ett insolvensförfarande i någon av medlemsstaterna, dvs. den reglerar frågor om vilket land som har domsrätt. Vidare regleras verkningarna i andra medlemsstater av beslut att inleda insolvensförfaranden och andra beslut i förfarandet i en medlemsstat. Besluten skall erkännas och förvaltarens behörighet skall gälla i de andra medlemsstaterna. Dessutom ställer förordningen upp ett antal lagvalsregler, dvs. regler om vilket lands lag som skall tillämpas på frågor som rör fler än ett land. Förutom detta finns bl.a. bestämmelser om samordning av flera pågående förfaran- den. Till insolvensförordningen, eller rättare sagt till det utkast till konven- tion som antogs och som senare omarbetades till förordningen, finns en förklarande rapport. När förordningen är tillämplig Insolvensförordningen skall tillämpas på kollektiva insolvensförfaranden som innebär att gäldenären helt eller delvis berövas rådigheten över sina tillgångar och att en förvaltare utses (artikel 1.1). Definitionen är vid, och avsikten är att fånga in alla de förfaranden som vid förordningens till- komst var att hänföra till insolvensförfaranden enligt nationell rätt. Vilka nationella förfaranden som omfattas anges också i en bilaga till förord- ningen. Av bilagan framgår att förordningen omfattar det svenska konkursförfarandet liksom förfarandet enligt lagen (1996:764) om företagsrekonstruktion. Det har ingen betydelse för insolvensförordningens tillämplighet om gäldenären är en fysisk eller en juridisk person. Det är inte heller avgörande om gäldenären är näringsidkare eller inte. I nationell rätt kan det naturligtvis fortfarande finnas begränsningar i fråga om vilka subjekt som kan bli föremål för olika slag av insolvensförfaranden. Lagen om företagsrekonstruktion, exempelvis, är tillämplig enbart på näringsidkare. Förordningen sätter inte sådana begränsningar ur kraft. Insolvensförordningen gäller dock inte för försäkringsföretag, kredit- institut och investmentföretag av vissa slag (artikel 1.2). och kreditinstitut regleras i gränsöverskridande insolvenshän- seende i stället av försäkringsdirektivet respektive bankdirektivet. För investmentföretag, dvs. i första hand värdepappersbolag, saknas en insolvensreglering av motsvarande slag. Domsrätt samt universella och territoriella förfaranden Frågan om vilket lands domstol som har behörighet att inleda insolvens- förfaranden är central i en reglering av insolvensförordningens slag. Enligt huvudregeln är det domstolarna i den medlemsstat inom vars territorium platsen för gäldenärens huvudsakliga intressen finns som har behörighet att inleda ett insolvensförfarande beträffande gäldenären (artikel 3.1). För bolag och andra juridiska personer skall sätet anses vara platsen där de huvudsakliga intressena finns, om inte annat visas. alltså den internationella behörigheten inom EU som regleras. ett lands domstolar som nationellt är behörig att inleda ett insolvens- förfarande regleras däremot i nationell rätt (jfr ingresspunkt 15). Om ett insolvensförfarande inleds i en medlemsstat enligt artikel 3.1, är ett sådant förfarande ett huvudinsolvensförfarande. Det är alltså i den medlemsstat där de huvudsakliga intressena finns som ett huvud- insolvensförfarande kan inledas. Denna plats kan vara bara en enda. gäldenärsföretag med verksamhet i flera medlemsstater kan alltså inte ha sina huvudsakliga intressen i fler än en medlemsstat (jfr ingresspunkt 12 och 13). Om gäldenären har ett driftställe i en medlemsstat men de huvud- sakliga intressena finns i en annan medlemsstat, kan ett territoriellt begränsat förfarande inledas enligt artikel 3.2. Med driftställe avses en verksamhetsplats där gäldenären annat än tillfälligt idkar ekonomisk verksamhet (artikel 2 h). Ett territoriellt begränsat förfarande omfattar endast de tillgångar som finns inom det aktuella landets gränser (artikel 3.2). Om det redan pågår ett huvudinsolvensförfarande när ett territoriellt begränsat förfarande inleds, är detta ett sekundärförfarande (artikel 3.3). Insolvensförordningens system med förfaranden på olika nivåer (huvudinsolvensförfaranden, självständiga territoriellt begränsade för- faranden och sekundärförfaranden) kräver att en samordning kan åstad- kommas när fler än ett förfarande pågår . och sekundärförfarandet (eller sekundärförfarandena) har därför en allmän upplysnings- och samarbetsplikt (artikel 31). De skall också i princip anmäla fordringar som anmälts i deras eget förfarande i de övriga förfarandena (artikel 32.2), och de har rätt att delta i dessa förfaranden på samma villkor som en borgenär (artikel 32.3). även bestämmelser om avräkning och återbetalning av gjorda betalningar för att likabehandla borgenärer i olika förfaranden (artikel 20). kan ett sekundärförfarande vilandeförklaras av den domstol som hand- lägger det om förvaltaren i huvudförfarandet begär det (artikel 33). Förvaltaren i huvudinsolvensförfarandet kan under vissa förutsättningar begära att ett pågående sekundärförfarande avslutas genom ett ackord eller motsvarande i stället för likvidation (artikel 34). nämnas att eventuellt överskott i ett sekundärförfarande skall redovisas till förvaltaren i huvudinsolvensförfarandet (artikel 35). Erkännande av utländska insolvensförfaranden En annan grundläggande del i insolvensförordningen är att medlems- staterna skall erkänna varandras insolvensförfaranden. inleda ett insolvensförfarande, fattat av en domstol i en medlemsstat som har behörighet enligt artikel 3, skall från den tidpunkt det har verkan i den medlemsstaten erkännas också i alla andra medlemsstater (artikel 16.1 första stycket). Detta gäller oavsett om förfarandet är ett huvud- insolvensförfarande eller ett territoriellt begränsat förfarande och oavsett om det senare är ett självständigt eller sekundärt förfarande (se ingress- punkt 22). Ett huvudinsolvensförfarande skall ha samma verkan i alla andra medlemsstater som det har i inledandestaten (artikel 17.1). beslut som fattas av insolvensdomstolen och som rör ett insolvens- förfarandes genomförande och slutförande samt ackord skall erkännas utan krav på ytterligare formaliteter (artikel 25.1 första stycket). Besluten kan i regel verkställas i enlighet med rådets förordning (EG) nr 44/2002 av om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område ( En förvaltare i ett huvudinsolvensförfarande har samma behörighet i de andra medlemsstaterna som i inledningsstaten. kan alltså sägas följa med till övriga medlemsstater (artikel 18.1). utövandet av sitt uppdrag måste förvaltaren följa rättsordningen i den medlemsstat inom vars territorium åtgärder vidtas (artikel 18.3). Insolvensförordningen innehåller endast ett fåtal handläggningsregler för förvaltaren och domstolen. Förfarandet regleras ju huvudsakligen i nationella bestämmelser som är tillämpliga på det aktuella förfarandet. Det finns dock ett antal artiklar som kan sägas vara riktade mot den förvaltare eller den domstol som handlägger ett insolvensförfarande (artikel 2123, 32.2, 40 och 42.1). Det gäller exempelvis bestämmelser om offentliggörande och registrering av beslut att inleda ett insolvens- Val av lag som skall tillämpas Ytterligare en viktig beståndsdel i insolvensförordningen är lagvals- En effektiv gränsöverskridande insolvenshantering kräver att det råder klarhet om vilket lands lag som gäller i händelse av Utgångspunkten är att det är lagen i den medlemsstat där förfarandet pågår (lex fori concursus) som gäller undantag från detta gäller endast om insolvensförordningen föreskriver det (artikel 4.1). förordningen saknas alltså utrymme att nationellt föreskriva att någon annan rättsordning än lex fori concursus skall tillämpas. rätt i något fall innehålla en lagvalsregel som pekar ut en annan rätts- ordning än lex fori concursus, sätts den regeln åt sidan av förordningen. Förordningens lagvalsbestämmelser tillämpas också i förekommande fall framför andra internationella instrument, såsom Romkonvention avseende tillämplig lag i avtalsförhållanden (se för svenskt vidkomman- de lagen [1998:167] om tillämplig lag för avtalsförpliktelser). Insolvensförordningen ger alltså lex fori concursus ett betydande I vissa fall gör förordningen dock undantag från denna Vissa undantagsbestämmelser anger att inledandet av ett insolvens- förfarande inte skall påverka lagvalet. Den rättsordning som gäller bortsett från insolvensförfarandet skall alltså gälla. I fråga om sakrättsligt Prop. 2005/06:37 skyddade anspråk finns sålunda en bestämmelse som innebär att det förhållandet att ett förfarande inleds i en medlemsstat inte påverkar valet av tillämplig lag i frågan om en borgenär eller annan åtnjuter sakrättsligt skydd till viss egendom om ifrågavarande egendom finns i en annan medlemsstat än inledningsstaten (artikel 5.1). Inledandet påverkar inte heller borgenärens kvittningsrätt om kvittning är tillåten enligt den lag som allmänt är tillämplig på den insolvente gäldenärens fordran (artikel 6.1). Inte heller påverkas en säljares rätt enligt ett återtagandeförbehåll (artikel 7). Andra undantagsbestämmelser anger att en viss bestämd rättsordning är tillämplig på en viss fråga. Verkan av förfarandet på avtal om förvärv av eller nyttjanderätt till fast egendom regleras uteslutande av lagen i den medlemsstat där fastigheten finns (artikel 8). Vidare regleras de rättig- heter och skyldigheter som åvilar parter i ett betalnings- eller avräk- ningssystem eller på en finansiell marknad av den rättsordning som är tillämplig på systemet eller marknaden (artikel 9). Verkan på anställ- ningsavtal regleras av den medlemsstats lag som är tillämplig på avtalet (artikel 10). Förordningen innehåller särskilda lagvalsregler beträffande förfoganden över fast egendom, skepp och luftfartyg (artikel 11 och 14). Verkan av ett förfarande på pågående rättegångar beträffande egendom eller rättigheter som gäldenären inte längre förfogar över regleras av lagen i rättegångslandet (artikel 15). När det gäller återvinning kan regleringen sägas innebära ett extra skydd mot att en transaktion återvinns. Utgångspunkten är att lex fori concursus skall bestämma vad som gäller beträffande återvinning (artikel 4.2 m). När återvinning skall ske enligt lex fori concursus, skall den lagen ändå inte tillämpas om en återvinningssvarande visar att den angripna rättshandlingen annars faller under en annan lag än lex fori concursus och att rättshandlingen inte kan angripas enligt den lagen (artikel 13). Det finns ett flertal EG-direktiv med rörelseregler för försäkringsföretag och kreditinstitut. Viktiga direktiv på försäkringssidan är rådets första direktiv (73/239/EEG) av om samordning av lagar och andra författningar angående rätten att etablera och driva verksamhet med annan direkt försäkring än livförsäkring (första skadeförsäkrings- direktivet) och rådets första direktiv (79/267/EEG) av om samordning av lagar och andra författningar angående rätten att starta och driva direkt livförsäkringsrörelse (första livförsäkringsdirektivet). Det första livförsäkringsdirektivet har konsoliderats med senare ändringsdirektiv i syfte att skapa en klarare reglering, Europaparlamen- tets och rådets direktiv (2002/83/EG) av om livförsäkring (konsoliderade livförsäkringsdirektivet). En sammanställ- ning av hur artiklarna i de tidigare livförsäkringsdirektiven har överförts finns i bilaga VI till det konsoliderade livförsäkringsdirektivet. instituten regleras i direktivet 2000/12/EG av om Prop. 2005/06:37 rätten att starta och driva verksamhet i kreditinstitut (kreditinstituts- direktivet) och i direktivet 2000/46/EG av om rätten att starta och driva affärsverksamhet i pengar samt om tillsyn av sådan verksamhet. Regleringen i rörelsedirektiven bygger på idén om en enda auktorisa- tion och tillsyn i en medlemsstat med möjlighet för ett försäkringsföretag eller kreditinstitut att genom filialer bedriva verksamhet i övriga medlemsstater. Direktiven är genomförda i svensk rätt huvudsakligen i försäkringsrörelselagen (1982:713), lagen (1998:293) om utländska försäkringsgivares verksamhet i , lagen (2002:149) om utgivning av elektroniska pengar samt lagen (2004:297) om bank- och finansie- ringsrörelse. Rörelsedirektiven innehåller inte några bestämmelser om insolvens- hantering. Försäkrings- och bankdirektiven syftar till att få till stånd en reglering av gränsöverskridande rekonstruktionsåtgärder och likvida- tionsförfaranden för försäkringsföretag och kreditinstitut. Direktiven innehåller bestämmelser som till stor del överensstämmer med insolvens- förordningens, dvs. regler om domsrätt, erkännande och behörighet, lagval samt informations- och samordningsfrågor. När direktiven är tillämpliga Försäkrings- och bankdirektiven är tillämpliga på rekonstruktionsåtgär- der och likvidationsförfaranden för försäkringsföretag respektive kredit- institut (artiklarna 1.1 försäkringsdirektivet och 1.1 bankdirektivet). avses sådana företag som har auktoriserats i enlighet med de direktiv som finns om detta (artikel 2 a försäkringsdirektivet). Försäkringsdirektivet är därmed tillämpligt på företag som har tillstånd att bedriva försäkringsrörelse enligt försäkringsrörelselagen, dock inte återförsäkringsrörelse, eller lagen om utländska försäkringsgivares verk- samhet i . avses ett institut som är auktoriserat i enlighet med kreditinstitutsdirektivet. Direktivet är alltså tillämpligt på banker och kreditmarknadsföretag med tillstånd enligt lagen om bank- och finansieringsrörelse och på pengar med tillstånd enligt lagen om utgivning av elektroniska pengar med något undantag (se avsnitt 6.2). Direktiven omfattar också filialer inom EES till försäkringsföretag och kreditinstitut med säte utanför EES. Direktiven är tillämpliga på rekonstruktionsåtgärder och likvidations- förfaranden. Direktiven skapar inte några nya rekonstruktionsåtgärder eller likvidationsförfaranden, utan det är alltjämt upp till var och en av EES-staterna att bestämma vilka åtgärder och förfaranden som finns att tillgripa. Begreppen rekonstruktionsåtgärder och likvidationsförfaranden definieras i direktiven (artikel 2 c och d försäkringsdirektivet respektive artikel 2 bankdirektivet). Ett offentligt ackord är en typisk rekonstruk- tionsåtgärd. Konkurs och tvångslikvidation är likvidationsförfaranden. Även likvidationsförfaranden som inte är att anse som insolvensförfaran- den omfattas alltså av direktiven. Domsrätt och erkännande av utländska beslut En rekonstruktionsåtgärd kan vidtas och ett likvidationsförfarande kan inledas endast i den EES-stat där försäkringsföretaget eller kredit- institutet är auktoriserat, dvs. vad som i direktiven benämns hemlandet (artiklarna 4 och 8.1 försäkringsdirektivet respektive 3.1 och 9.1 första stycket bankdirektivet). Till skillnad mot insolvensförordningen saknas utrymme för nationellt begränsade förfaranden. Ett beslut att vidta en rekonstruktionsåtgärd eller att inleda ett