prop · GS03135 · 2005-03-23 00:00:00 — Regeringen konstaterade att en möjlighet vore att genom- föra förslag till utvidgning av tillämpningsom- rådet för bestämmelser om förverkande av utbyte och hjälpmedel. Regeringen ansåg emellertid att det kunde ifrågasättas om det förelåg behov av en så generell reglering av möjligheten till förver- kande som hade föreslagit. Regeringen ansåg att förslaget borde underkastas ytterligare analys, bl.a. avseende vilka kon- sekvenser detta kan tänkas få i förhållande till vissa specialstraffrättsliga bestämmelser. Regeringen ansåg att såväl frågan om det över huvud taget behövdes någon lagstiftning för att kunna begränsa förklaringen till arti- kel 2 i förverkandekonventionen som frågan om hur en sådan lagstiftning i så fall borde utformas, behövde övervägas ytterligare samt att dessa överväganden lämpligen borde ske i samband med den fortsatta bered- ningen av betänkande (a. prop. s. 15). Riksda- gen gjorde ingen annan bedömning än regeringen (bet. 2000/01:JuU17, rskr. 2000/01:156). Medlemsstaterna skulle ha antagit åtgärder som är nödvändiga för efterlevnaden av rambeslutet. Rambeslutet om förverkande av , hjälpmedel och egendom som här- rör från brott Vid rådet för rättsliga och inrikes frågor nåddes en politisk överenskommelse om innehållet i ytterligare ett rambeslut; Europeiska unionens utkast till rambeslut om förverkande av , hjälpmedel och egendom som härrör från brott (rambeslutet om förver- kande). Detta rambeslut syftar till att skapa nya gemensamma minimireg- ler i medlemsstaterna när det gäller förverkande av egendom som har anknytning till brott. godkände utkastet till rambeslut (prop. 2004/05:135 2003/04:166, bet. 2003/04:JuU5, rskr. 2003/04:22). ; Rådets rambeslut /212/RIF om förverkande av , hjälpmedel och egendom som härrör från brott, se bilaga 4 (EUT L 68, , s. 49). Rambeslutet skall vara genomfört . Enligt artikel 2 i rambeslutet skall medlemsstaterna vidta de åtgärder som är nödvändiga för att se till att det blir möjligt att helt eller delvis förverka hjälpmedel och , eller egendom vars värde motsvarar sådan , som härrör från brottsliga gärningar som kan föranleda fängelse . Av samma artikel framgår att medlemsstaterna i samband med skattebrott får använda andra förfaranden än straffrättsliga för att frånta lagöverträdaren vinningen av brottet. Innehållet i artikel 2 i rambeslutet om förverkande motsvaras alltså i sak av åtagandet i den gemensamma åtgärden och i rambeslutet om penningtvätt när det gäller att begränsa reservationen mot förverkandekonventionen. har i sitt betänkande Effektivare förverkande- lagstiftning (SOU 1999:147) mot bakgrund av den gemensamma åtgär- den om penningtvätt övervägt vilka åtgärder som behövs för att skall kunna återkalla eller i största möjliga mån begränsa förklaringen till artikel 2 i förverkandekonventionen. Utredningens författningsförslag bifogas som bilaga 2. Utredningen föreslår att 36 kap. 2 § skall kompletteras på så sätt att förverkande under de i paragrafen i övrigt angivna förutsätt- ningarna kan ske även av egendom som varit avsedd att komma till brottslig användning, förutsatt att brottet i fråga fullbordats eller kommit till straffbart försök eller straffbar förberedelse eller stämpling. Utred- ningen föreslår vidare att motsvarande tillägg skall göras i vissa special- straffrättsliga författningar med förverkandebestämmelser. Därutöver föreslår utredningen att bestämmelserna i 36 kap. 1 § brotts- balken om förverkande av utbyte av brott skall gälla även i fråga om ut- byte av utanför balken straffbelagda gärningar för vilka stadgas fängelse . Bestämmelsen skall inte gälla i de fall annat är särskilt föreskrivet. Motsvarande utvidgning föreslås också i fråga om tillämpningsområ- det för bestämmelserna i 36 kap. 2 § om förverkande av hjälpmedel vid brott. Vidare föreslås att vissa författningar med special- straffrättsliga bestämmelser, vilka innehåller regler om för- verkande av utbyte och hjälpmedel kompletteras i den mån detta är på- kallat med hänsyn till den nämnda gemensamma åtgärden. Utredningen konstaterade i sitt betänkande att det i fråga om författ- ningar vid sidan av i vilka det stadgas fängelse inte hade varit möjligt att göra någon heltäckan- de genomgång för att därefter utarbeta förslag till förverkandebestäm- melser för varje enskild författning där sådana kunde anses påkallade. Utredningen föreslog i stället att förverkandebestämmelserna beträffande utbyte och hjälpmedel i 36 kap. 1 och 2 §§ skulle göras ge- Prop. 2004/05:135 nerellt tillämpliga inom specialstraffrätten, i de fall då inget särskilt redan var föreskrivet, för brott med fängelse i straffskalan. Utredningens förslag i dessa delar kommenterades endast av ett fåtal instämde i utredningens bedömning att be- hovet av vidgade möjligheter till hjälpmedelsförverkande inte kan anses särskilt uttalat, men hade i övrigt inget att erinra mot de föreslagna änd- ringarna. hade heller inget att erinra mot den före- slagna utvidgningen. anförde att det vore önskvärt om man i lagstiftningsärendet gjorde en sådan genomgång av de special- straffrättsliga författningarna som utredningen inte ansett sig ha haft möj- lighet att göra. Enligt tingsrätten får man en mer konsekvent och tydlig reglering om förverkandebestämmelserna finns i varje enskild författning där sådana bestämmelser anses påkallade. Därutöver lämnade några re- missinstanser synpunkter av mer författningsteknisk natur. Utredningen föreslog att polisman, i de fall han eller hon med stöd av lagen (1986:1009) om förfarandet i vissa fall vid förverkande m.m. har beslutat om förverkande av alkoholhatliga drycker eller andra berus- ningsmedel, även skall få besluta om att egendomen skall förstöras. remissinstans yttrade sig över detta förslag. 8 Begreppen utbyte och Genom strafflagsrevision infördes förverkanderegler med till- lämpning inom strafflagens hela område. En bestämmelse om förverkan- de av muta, förlag och vederlag som var avsett för främjande av brott liksom förverkande av annan av i strafflagen straffbelagd hand- ling fick då sin placering i 2 kap. 16 § strafflagen. En förutsättning för förverkande var att vinningen inte motsvarades av skada för någon en- skild. Bestämmelsen överfördes vid tillkomst till 36 kap. 1 § . 1968 ändrades bestämmelsen på så sätt att uppräkning- en av muta, vederlag och utgick. I stället föreskrevs att utbyte av brott som inte motsvarades av skada för enskild skulle förverkas, om det inte var uppenbart obilligt. Vidare angavs att detsamma gällde förlag för brott eller dess värde, om förlaget mottagits och mottagandet utgjorde brott enligt (prop. 1968:79, 1 LU 33, rskr. Bestämmelsen i 36 kap. 1 § ändrades 1986, då det dittills gällande hindret mot förverkande när utbytet motsvaras av skada för en- skild avskaffades (prop. 1986/87:6, JuU7, rskr. Ändringen genom- fördes i syfte att möjliggöra förverkande främst i fall där tjuvgods repre- senterar ett större värde än som motsvaras av skadan för målsäganden och i fall där den dömde har avyttrat stöldgodset och det inte kan påräknas något skadeståndsanspråk från målsägandens sida, t.ex. därför att denne är okänd. I det lagförslag som remitterades till Lagrådet lagstiftnings- Prop. 2004/05:135 ärende talades inte om utbyte av brott utan om av brott. partementschefen angav i lagrådsremissen att med ordet skulle förstås dels den ursprungliga vinningen, dvs. själva föremålet, dels egen- domens värde (prop. 1968:79 s. 47). Enligt Lagrådets mening kunde man emellertid inte lägga in denna innebörd i den föreslagna formuleringen. Lagrådet påpekade att är ett rättsligt begrepp som förekommer på flera ställen i och anförde att detta begrepp inte avser ett konkret föremål utan en ändring av ett förmögenhetsläge, alltså en ab- strakt ekonomisk differens. Den remitterade lagtexten medgav därför enligt Lagrådet inte att, som avsikten var, ett konkret föremål förklarades förverkat. Lagrådet förordade därför att man i stället skulle använda ordet utbyte, vilket skulle kunna förstås som såväl föremål som abstrakt vin- ning (a. prop. s. 76). Departementschefen biträdde Lagrådets förslag (a. prop. s. 79). Termen utbyte i 36 kap. 1 § avser alltså såväl den konkre- ta egendom som mottagits som värdet av det mottagna. Förverkande av utbyte enligt denna bestämmelse kan således alternativt ske genom sak- eller värdeförverkande. Om egendomen finns i behåll bör dock i allmän- het denna förverkas och inte värdet (a. prop. s. 47). Med termen utbyte avses som huvudregel endast nettoutbytet (jfr prop. 1968:79, s. 60). Utgifter för förvärvet skall alltså i princip dras av vid beräkningen av utbytet. Enligt skulle dock den be- gränsningen gälla, att avdrag skulle ske endast i den mån utgifterna inte var sådana att de stred mot lag eller goda seder. Som exempel på utgifter för vilka avdrag alltså inte kunde komma i fråga nämnde kommittén muta eller dylik ersättning till medbrottsling (NJA II 1948 s. 179). Lag- rådet ifrågasatte emellertid riktigheten av den ståndpunkten: Redan den omständigheten, att en sådan ersättning efter åtal mot medbrotts- lingen kan förklaras i dennes hand förverkad, torde, då förverkande två gånger av samma penningbelopp ej lärer böra ifrågakomma, utvisa, att ersättningen åt- minstone under vissa förhållanden bör få avdragas. Som den föreslagna lagtex- ten emellertid ger utrymme för ett fritt bedömande av vinningens storlek och uppkommande frågor härom torde man kunna lämna åt rättspraxis att avgöra saknas anledning framställa erinran mot förslaget i denna del. Vid reform uttalade sig departementschefen om avdrag för kostnader i samband med bedrägeri och stöld (prop. 1986/87:6 s. 37): Har viss egendom förvärvats vid bedrägeri, kan enligt min mening någon tve- kan knappast råda om att det eventuella vederlag som varit förenat med bedrä- geriet bör dras av från egendomens värde vid ett förverkande. Beträffande vär- deförverkande vid stöld torde det å andra sidan stå klart att kostnader för brot- tets genomförande i princip inte kan vara avdragsgilla (jfr NJA 1977 s. 735). En annan sak är att det vid bestämmande av förverkandets omfattning kan finnas anledning att beakta exempelvis om ett till en medbrottsling utgett vederlag för- förverkat. Departementschefen konstaterade vidare att även den som köper eller på Prop. 2004/05:135 annat sätt förvärvar stöldgods eller någon annan egendom som har från- hänts annan genom brott normalt har utbyte av sitt brott: Utbytet torde få antas uppgå till egendomens värde med avdrag för eventuella anskaffningskostnader. Med stöd av 36 kap. 5 § första stycket d) kan emellertid, om egendomen inte finns i behåll, hela värdet av egendomen förklaras förverkat hos hälaren. Har hälaren senare avyttrat egendomen, torde hans utbyte därav få anses uppgå till den ersättning han erhållit minskad med anskaffningskostnaden. Även om egendomen skulle finnas tillgänglig för att återlämnas till ägaren, kan ett sådant utbyte förklaras förverkat. Har hälaren haft genom att exempelvis hyra ut egendomen, kan ock- så denna förklaras förverkad, förutsatt att förfarandet i sig uppfyller rekvisiten för sakhäleri. Frågan om vilka kostnader och utgifter för brottet som skall dras av vid beräkningen av det brottsutbyte som kan göras till föremål för förverkan- de har alltså berörts i några lagstiftningsärenden. I huvudsak har dock frågan överlämnats till rättspraxis. De rättsfall som är av intresse i sammanhanget gäller dels förverkande av värde och vid narkotikaförsäljning (NJA 1977 s. 735 och NJA 1991 s. 387) dels värde och utbyte vid olovlig försäljning av alkohol- drycker (NJA 2001 s. 129 och NJA 2004 s. 204). I NJA 1977 s. 735 konstaterade att innebörden av såväl begreppet värde som i 6 § narkotikastrafflagen är oklar och att man, när fråga är om förverkande av vederlag vid överlåtelse av nar- kotika, inte kan acceptera en tolkning som för alla situationer skulle be- gränsa vad som kan förverkas till det legala marknadsvärdet och överlå- tarens nettovinst. Som skäl för denna ståndpunkt framhölls att pengar som beslagtagits hos säljaren borde kunna förklaras förverkade hos ho- nom utan hinder av att han haft att redovisa dem till annan. Vidare fram- hölls att det inte skulle vara rimligt om förverkande av vederlag hos den som i stor skala handlat med narkotika skulle, utöver utredning om ve- derlagets storlek, förutsätta en kanske omfattande utredning angående kostnaderna för verksamheten. anförde att vid överlå- telse av narkotika bör därför hela det vederlag som uppburits anses i och för sig underkastat förverkande och att det därvid inte finns anledning att söka skilja mellan värdet av den försålda narkotikan och vinningen av försäljningen. I NJA 2001 s. 129 gjordes motsvarande ställningstagande beträffande belopp som mottagits vid olovlig försäljning av alkoholdrycker. Utgifter för förvärvet av den olovligt försålda egendomen kan i stället beaktas vid bedömande om det skulle vara uppenbart oskäligt att brutto- beloppet förverkas. En riktpunkt vid denna jämkning såsom den fast- slogs i NJA 1977 s. 735 skall vara att den tilltalade inte skall få någon ekonomisk fördel av sin brottslighet. Kostnader utöver vad som erlagts för inköp av narkotikan bör inte beaktas i vidare mån än att de motive- rar en viss avrundning nedåt av det belopp som skall förverkas (NJA 1991 s. 387). Samma ställningstagande gjordes i NJA 2004 s. 204 beträf- fande tillverkningskostnader för otillåtet tillverkad och försåld sprit. Egendom som erhållits som utbyte av brott kan ha förändrats mellan brottet och avgörandet av förverkandefrågan. Värdet på egendo- men kan ha ökat eller sjunkit. Det är också tänkbart att det ursprungliga utbytet har ersatts av något annat genom byte eller försäljning. I samband med ändring av 36 kap. 1 § uttalade Lagrådet att det förhållandet att ett föremål som utgör utbyte minskat och därigenom sjunkit i värde sällan torde vara förtjänt av beaktande (prop. 1968:79 s. 76). berördes även i förarbetena till ändringar. Departementschefen anförde då följande (prop. 1986/87:6 s. 37). När det gäller värdet av egendom som frånhänts annan genom brott bör detta anses motsvara minst det värde egendomen hade när brottet begicks. Att det därefter genom förslitning eller på annat sätt - eventuellt har sjunkit i värde bör inte anses påverka värdet av själva utbytet. Det kan däremot beaktas vid av- görande om endast partiellt förverkande bör komma i fråga. Klart är också att i de fall då värdeförverkande tillämpas gentemot en tjuv som har avyttrat stöld- godset det som regel är befogat att låta förverkandeförklaringen stanna vid vär- det av det vederlag som han erhållit, i den mån detta kan utrönas. lagstiftningsärende uppmärksammade Lagrådet frågan om förverkande kunde ske av avkastning som upplupit mellan mottagandet av egendomen och avgörandet av förverkandefrågan. Lag- rådet menade att det var tänkbart att göra gällande att domstolens förver- kandeförklaring i dessa fall kan avse dels saken, dels den överstigande som erhållits genom uppbärande av avkastningen. En annan kon- struktion skulle, enligt vad Lagrådet vidare anförde, kunna vara att be- trakta ett föremål som förverkat redan i och med brottet och av detta skäl anse den därefter uppkommande avkastningen ingå i brottet. Enligt Lag- rådet förlorade betänkligheter mot så långt gående förverkandemöjlighe- ter i styrka genom att det enligt förslaget alltid stod domstolen öppet att underlåta förverkandeförklaring eller låta förverkande bli endast partiellt. Lagrådets slutsats blev att frågan kunde överlämnas åt rättstillämpningen utan att några uttryckliga regler angavs i lagtexten (prop. 1968:79, s. 76). I samband med reform förklarade departementschefen att det enligt hans mening inte fanns någon anledning att inta någon annan ståndpunkt i denna fråga med hänsyn till de i det lagstiftningsärendet aktuella förslagen. Han tillade att detsamma gällde den situationen att egendomen har ökat i värde efter brottet till följd av andra faktorer än avkastning. Dessa frågor kunde alltså även fortsättningsvis överlämnas åt rättstillämpningen. I sammanhanget underströk emellertid departements- chefen att förverkande förutsätter att det är fråga om utbyte som uppstått i och med brottet. Om en tjuv har använt stulna pengar till en vinstgivan- de affär, kan denna vinst alltså inte anses som utbyte av stöldbrottet (prop. 1986/87:6, s. 37). Några rättsfall i vilka frågan om förverkande av avkastning tas upp fö- religger inte från tiden reform. I rättsfallet NJA 1965 s. 97 II ansåg att förverkande av belopp enligt 17 § valuta- förordningen även omfattade ränta som efter beslag upplupit på de insat- ta betalningsmedlen. Begreppen utbyte och har varit föremål för diskussion även i samband med tillträde till ett par internationella konventioner, nämligen konvention mot olaglig hantering av narkotika och psykotropa ämnen (FN:s narkotika- brottskonvention), konvention om penningtvätt, efterforsk- ning, beslag och förverkande av av brott (förverkandekonventio- nen) samt konvention mot gränsöverskridande orga- niserad brottslighet (Palermokonventionen). I föreskrivs i artikel 5 bl.a. att parterna skall se till att förverkande kan ske dels av som härrör från nar- kotikabrott eller av egendom som motsvarar värdet av vinningen, dels av narkotika, material, utrustning och andra hjälpmedel som använts eller varit avsedda att användas vid sådant brott. Vidare skall av nar- kotikabrott som har omvandlats eller omsatts till annan egendom kunna förverkas i samma utsträckning som det ursprungliga brottsutbytet. Om har blandats med egendom som har förvärvats legitimt skall så- dan egendom kunna förverkas till den del som motsvarar vinningen. Dessutom skall intäkter och annat utbyte som härrör från , från egendom som vinningen har omvandlats till eller egendom med vilken vinningen har blandats kunna förverkas på samma sätt och i samma om- fattning som . Frågan om tillträde till be- handlades i prop. 1990/91:127. När det gäller de krav som konventionen ställer på de nationella förverkandereglerna konstaterade departements- chefen att såväl narkotikastrafflagen som ger möjligheter att i stället för viss egendom förverka egendomens värde och att det därige- nom är möjligt att förverkande kan ske trots att egendomen t.ex. efter en försäljning inte längre går att komma åt. Genom dessa bestämmelser var, enligt vad departementschefen anförde, narkotikakonventionens krav på förverkande i det fall egendomen omsatts till annan egendom tillgodo- sedda. Departementschefen anförde vidare (a. prop. s. 26): När det gäller möjligheterna att förverka intäkter från egendom som härrör från brott har under remissbehandlingen satts i fråga om svensk rätt ger möjlighet till förverkande i den utsträckning som konventionen kräver. Därvid har påpekats att konventionen föreskriver att förverkande skall ske av intäkter eller annat ut- byte som härrör från egendom med vilken vinningen har blandats och att det då också skulle kunna gälla egendom som inte kan hänföras till brottslig verksam- het. För egen del menar jag att hänvisningen i konventionen till att förverkande i dessa fall skall kunna ske på samma sätt och i samma omfattning som måste tolkas så att förverkande skall kunna ske till den del som motsvarar vin- ningen. Det ger de svenska förverkandereglerna utrymme för. Några remissinstanser har anfört att det är tveksamt om svensk rätt alls ger möjlighet att förverka avkastning från brottsligt förvärvad egendom. Frågan berördes vid tillkomsten av förverkandebestämmelserna i 36 kap. . I det lagstiftningsärendet anförde lagrådet att betänkligheterna mot att förverka även avkastning av brottsligt åtkommen egendom förlorade i styrka genom att det alltid stod öppet för domstolen att underlåta förverkande eller låta förverkande bli endast partiellt. Enligt lagrådet borde frågan kunna överlämnas åt rättstillämpningen utan några uttryckliga regler i lagtexten (prop. 1968:79 s. 76 f.). Förverkandebestämmelserna utesluter således inte att även avkastning kan förverkas. Avgörandet torde få bero på omständigheterna i det enskilda fallet. Enligt min mening finns det i nuvarande läge inte behov av någon lagändring. I det fall det visar sig att nuvarande regler är otillräckliga, får frågan tas upp för nytt övervägande. Motsvarande bestämmelser som i åter- finns i Palermokonventionen (artikel 12). Frågan om tillträde till Palermokonventionen behandlades i prop. 2002/03:146. Regeringen drog den slutsatsen att förverkandebestämmelserna i och för sig medger att förverkande av avkastning sker, låt vara att praxis på området är mycket knapphändig. Med den utgångspunkten torde nuvarande lagstift- ning enligt regeringens mening vara tillräcklig för att tillgodose även de krav Palermokonventionen ställer i detta avseende (a. prop. s. 47). Även i samband med tillträde till förverkandekonventionen berördes begreppsbildningen på området helt kort. Förverkande- konventionens inledande artikel innehåller definitioner av vissa termer som skall gälla vid konventionens tillämpning. I artikeln föreskrivs bl.a. att i konventionen med avses varje ekonomisk fördel av brottsli- ga gärningar. 1995/96:49, där frågan om tillträde till förverkande- konventionen behandlades, uttalades att begreppet utbyte av brott i allt väsentligt torde motsvara med den innebörd som detta uttryck har enligt förverkandekonventionen (a. prop. s. 10). Regeringens förslag: Begreppet utbyte av brott preciseras genom en ny regel i 36 kap. 1 a § . Det görs på så sätt klart att även egendom som har trätt i stället för utbyte, avkastning av utbyte och avkastning av det som trätt i stället för utbyte är att anse som utbyte av brott och därför kan bli föremål för förverkande. Den preciserade betydelsen av begreppet utbyte skall gälla såväl för förverkande som sker med stöd av bestämmelser som för förverkande av utbyte enligt bestämmelser i någon annan författ- Då även egendom som trätt i stället för utbytet skall kunna förver- kas, undantas dessa fall från regeln i 36 kap. 5 § om att egendomen inte får förverkas om den inte tillhörde någon av dem som anges i 5 § första stycket a c då brottet begicks. Detta skall gälla un- der förutsättning att den egendom som den förverkade egendomen trätt i stället för vid brottet tillhörde någon av dem som anges i första Begreppet utmönstras ur de specialstraffrättsliga förverkan- debestämmelserna och ersätts med begreppet utbyte. Regeringens bedömning: Det bör inte införas någon uttrycklig re- gel om att avdrag för kostnader som har samband med brottet inte skall göras vid fastställande av utbytets omfattning. Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens. Utredningen har inte föreslagit någon uttrycklig regel om att även av- kastning av det som trätt i stället för utbytet skall kunna förverkas. redningen har dock föreslagit en uttrycklig regel om att avdrag för kost- nader som har samband med brottet inte skall göras vid fastställande av Remissinstanserna: De remissinstanser som har yttrat sig tillstyrker att begreppet utbyte preciseras och att begreppet i förekommande fall ersätts med begreppet utbyte. Flertalet remissinstanser godtar även förslaget att avdrag för kostnader som har samband med brottet inte skall göras vid fastställande av utby- tets omfattning. är emellertid tveksamma till förslaget i denna del. anser att en sådan ordning i vart fall bör innebära att uppenbarhetskravet vid skälighetsbedömningen bör tas bort. anser att en övergång till bruttometoden förutsätter en generös tillämpning av skälighetsregeln. Enligt bör utbytes- begreppet ges en fullständig legaldefinition. Riksåklagaren och vid anser att det tydligare bör framgå att avkastning av egendom som trätt i stället för utbyte skall kunna förverkas. och menar att det tydligare bör framgå av definitionen av utbyte att den även avser förverkande på spe- cialstraffrättens område.