prop · GS0385 · 2005-03-16 00:00:00 — sådana problem med utbetalning av lösenbeloppet som kan uppkomma i Lösenbeloppet skall utan särskild anmodan betalas till den som är antecknad som aktieägare eller lösenberättigad på konto i av- I avstämningsbolag som har varit kupong- bolag kan det emellertid förekomma okända aktieägare. framstår ett nedsättningsförfarande som befogat. Vi föreslår därför att majoritetsaktieägarens skyldighet att sätta ned lösenbeloppet skall gälla även då det i ett avstämningsbolag finns okända aktieägare. Regeringens bedömning: Lagen bör inte innehålla några generella regler om äganderättens övergång i samband med inlösen av aktier. stället bör lagen ange vilka konkreta rättsföljder som följer på olika beslut i mål om inlösen. Kommitténs förslag: Kommitténs förslag innehåller regler om när äganderätten till aktier övergår i samband med förhandstillträde. regleras inte frågan i kommitténs förslag (SOU 2001:1 s. 136). Remissinstanserna: Remissinstanserna har inte haft några invänd- ningar mot kommitténs förslag. Skälen för regeringens bedömning: Äganderätten till en aktie är som regel kopplad till innehavet av ett aktiebrev eller, när det gäller av- stämningsbolag, till registrering i avstämningsregister. För att en aktie skall övergå till ny ägare krävs alltså i allmänhet att aktiebrevet över- lämnas eller att den nye ägaren registreras i avstämningsregistret. nuvarande aktiebolagslagen innehåller emellertid vissa särskilda bestäm- melser om äganderättsövergången i samband med inlösen av aktier. 14 kap. 35 § föreskrivs att moderbolaget är ägare till aktierna om säker- het har ställts enligt reglerna om förhandstillträde eller om lösenbeloppet har satts ned hos på grund av att den lösenberättigade aktieägaren inte i rätt tid har hört av sig för att uppbära beloppet. aktiebreven i ett kupongbolag har överlämnats till moderbolaget, medför breven i sådant fall endast rätt för innehavaren att mot överlämnande av breven till moderbolaget eller få ut lösenbeloppet och ränta. Enligt vår uppfattning bör den principiella utgångspunkten i fråga om äganderättsövergången vara densamma i inlösensammanhang som i all- mänhet. Alltså borde huvudregeln även här vara att äganderätten övergår genom att aktiebreven överlämnas eller genom att den nye ägaren regist- reras i avstämningsregistret. I lagrådsremissen föreslogs en uttrycklig bestämmelse om detta. Bestämmelsen hade vissa undantag. Sålunda före- slogs att äganderätten till aktierna vid förhandstillträde skulle övergå när en dom om förhandstillträde vinner laga kraft. I de fall då lösenbeloppet satts ned hos skulle, enligt förslaget i lagrådsremissen, äganderätten övergå i samband med nedsättningen. Förslaget överens- stämde med gällande rätt. Lagrådet har haft flera synpunkter på den föreslagna regleringen av äganderätten. Till att börja med har Lagrådet diskuterat vad som avses med äganderättens övergång. Lagrådets slutsats är att härmed måste avses bl.a. förvärvarens skydd mot överlåtarens borgenärer. Lagrådet har påpekat att förslaget därmed innebär att förvärvaren vid förhandstillträde är skyddad mot överlåtarens borgenärer när domen vinner laga kraft men vid en dom på inlösenrätt i övrigt inte får skydd mot överlåtarens borge- närer förrän han eller hon har fått besittningen till kupongaktier eller har blivit registrerad som ägare till avstämningsaktier. Enligt Lagrådet kan lagrådsremissens förslag att knyta det sakrättsliga skyddet till nedsättning av lösenbeloppet hos ifrågasättas, eftersom betalning till överlåtaren i allmänhet saknar relevans för en förvärvares sakrättsliga skydd. Lagrådet har därför föreslagit en annan lösning. Den innebär att det i lagtexten föreskrivs att förvärvaren skyddas mot majoritetsaktie- ägarnas borgenärer när en dom på förhandstillträde eller på inlösen vinner laga kraft. Lagrådets resonemang illustrerar svårigheterna med att lagreglera ett så mångfasetterat och komplicerat begrepp som äganderätt. Den i lagrådsremissen föreslagna regleringen har flera fördelar men den ger också upphov till svårlösta frågor. Några av dessa frågor torde vara av så generell karaktär att det knappast är lämpligt att lagreglera dem just när det gäller inlösen av aktier. Avsikten med lagrådsremissens förslag var inte heller att reglera alla aspekter av äganderättens övergång utan enbart att knyta vissa konkreta rättsföljder överlämnande av aktiebrev, regist- rering i avstämningsregister m.m. till de i lagen angivna tidpunkterna och momenten. Detsamma torde för övrigt gälla även den nuvarande lagens regler om äganderättens övergång i samband med förhandstill- träde och nedsättning (se 14 kap. 35 § första stycket första meningen i den nuvarande aktiebolagslagen, jfr prop. 1975:103 s. 539). Samma resultat kan emellertid uppnås genom att lagen, i stället för att reglera äganderätten som sådan, anger de konkreta rättsföljder som följer på olika beslut och åtgärder i mål om inlösen. Med en sådan lagstift- ningsteknik minskar risken för att reglerna ges en vidare tolkning än vad som har varit avsett. Vi föreslår därför att reglerna utformas på det sättet och att de aspekter av äganderättens övergång som inte uttryckligen regleras i lagen, däribland det sakrättsliga skyddet, även i fortsättningen får bedömas med ledning av allmänna regler och principer. 16.3.10 Talan mot skiljedom Regeringens förslag: En part eller god man som är missnöjd med skiljedomen skall ha rätt att väcka talan vid från det att han eller hon fick del av skiljedomen. Vid överklagande till hovrätten skall det krävas prövningstillstånd. Kommitténs förslag: Överensstämmer delvis med regeringens förslag. Kommittén har föreslagit att talan mot skiljedomar skall väckas direkt i . (SOU 2001:1 s. 138 och SOU 1997:22 s. 275 f.). Remissinstanserna: De flesta remissinstanser har inte haft några invändningar mot kommitténs förslag. och har ansett att talan mot skiljedomar i inlösenmål bör väckas i och att prövningstillstånd bör krävas för över- prövning i . Skälen för regeringens förslag: Enligt 14 kap. 31 § andra stycket aktiebolagslagen har den part som är missnöjd med skiljenämndens av- görande rätt att väcka talan vid domstol från det att han eller hon fick del av skiljedomen. Rätt domstol är tingsrätten i den ort där dotterbolagets styrelse har sitt säte. Till skillnad från vad som normalt gäller i skiljedomssammanhang är möjligheten att angripa skilje- domen inte begränsad till formella frågor utan får avse även domens materiella innehåll. Enligt vår uppfattning är detta en rimlig ordning. Till skillnad från andra typer av skiljeförfaranden rör det sig ju i dessa fall inte om något frivilligt avstående från domstolsprövning. Därtill kom- mer, såsom kommittén har konstaterat, att om de mänskliga rättigheterna torde utgöra ett hinder mot att avskaffa möjlig- heten till materiell överprövning i domstol (jfr prop. 1983/84:184 s. 9). Kommittén har föreslagit att talan mot skiljedomen skall väckas direkt i hovrätt och att skall utgöra exklusivt forum. Enligt kom- mitténs mening skulle en sådan reglering tillgodose kravet på materiell överprövning som antalet möjliga instanser reduceras till tre. Som skäl för att skall vara ensam behörig att som första instans ta upp talan mot skiljedom har kommittén åberopat intresset av att en enhetlig praxis utvecklas i detta slag av mål, vilka enligt kommi- tténs bedömning inte sällan är av komplicerad karaktär. Kommitténs förslag har mött invändningar från och . Dessa remissinstanser har ansett att talan mot skilje- domar i inlösentvister bör väckas i och att det bör krävas prövningstillstånd för överprövning i . Vi anser att den modell som och har föreslagit är att föredra framför kommitténs förslag. Den stämmer bättre överens med regeringens strävan att tyngdpunkten i rättskipningen skall ligga i första instans (se t.ex. prop. 1992/93:216 s. 28, jfr Ds 2001:36 Hovrättspro- cessen ). Vidare är den enligt vår bedömning väl ägnad att begränsa tidsutdräkten i förfarandet och att skapa förutsättningar för en enhetlig praxis. Vi föreslår därför att den som är missnöjd med en skiljedom i en inlösentvist skall ha rätt att väcka talan vid och att det vid överklagande av tingsrättens beslut skall krävas prövningstill- stånd i hovrätten. Fristen för att föra talan mot skiljedomen bör lämpligen vara densamma som , nämligen från det att parten fick del av domen. Lagrådet har ansett att det bör övervägas att föreskriva att en särskild dom om förhandstillträde vinner laga kraft om den grundas på medgivande från minoritetsaktieägarna. En sådan ordning skulle emellertid, såsom Lagrådet självt har varit inne på, avvika från vad som i allmänhet gäller i fråga om rätten att överklaga domar och beslut. Vi är därför inte beredda att förorda den. Vi håller emellertid med Lagrådet om att det i sådana situationer som Lagrådet har berört skulle vara önskvärt att ge domen omedelbar verkan. Ett sätt att åstadkomma detta är att ge skiljemännen eller domstolen möjlighet att, om domen grundar sig på medgivande, förordna att den skall gälla utan hinder av att den inte har vunnit laga kraft. En liknande reglering finns när det gäller förhandstillträde i samband med expropriation (se 5 kap. 19 § expro- priationslagen [1972:719]). Vi har inte beredningsunderlag för att nu lägga fram förslag om detta men avser att återkomma i frågan . I rättspraxis har, utöver parterna, den gode mannen ansetts behörig att föra talan mot skiljedomen. En sådan ordning ligger i linje med vad vi har anfört angående den gode mannens behörighet (se avsnitt 16.3.2). Vi föreslår således att denna ordning skall bestå. 16.3.11Ersättning för kostnader i inlösentvister Regeringens förslag: Majoritetsaktieägaren skall svara för kostna- derna för skiljeförfarandet, inklusive ersättningen till den gode mannen, om det inte finns särskilda skäl för att någon annan helt eller delvis skall göra det. En aktieägares kostnad skall dock ersättas endast om den har varit skäligen påkallad för att tillvarata hans eller hennes rätt.En majoritetsaktieägare som för talan mot skiljedomen skall svara för sina egna, motpartens och den gode mannens kostnader i domstolen. Om någon annan har fört talan mot skiljedomen, skall vanliga regler om fördelning av rättegångskostnader i tvistemål tillämpas. Om minoritetsaktieägarna helt eller delvis skall svara för rättegångs- kostnader, skall kostnaderna fördelas efter det antal aktier som var och en innehar. Om det finns särskilda skäl, skall domstolen kunna besluta om en annan fördelning. Regeringens bedömning: En minoritetsaktieägares rätt till ersättning för rättegångskostnader bör inte vara knuten till värdet av hans eller hennes aktier. Kommitténs förslag: Överensstämmer delvis med regeringens förslag. Kommittén har dock föreslagit att en minoritetsaktieägare i aktiemark- nadsbolag som själv för talan skall ha rätt till ersättning för rättegångs- kostnader endast om värdet av hans eller hennes aktier överstiger ett bas- belopp. Förslaget om fördelningen av minoritetsaktieägarnas kostnads- ansvar i domstol saknar motsvarighet i kommitténs förslag (SOU 2001:1 s.137 f. och SOU 1997:22 s. 276 f.). Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har inte haft några in- vändningar mot kommitténs förslag. har emellertid ansett att de föreslagna begränsningarna i minoritetsaktie- ägarnas rätt till ersättning står i strid med grundläggande rättsprinciper. Vidare har Aktiespararna, liksom Första AP-fonden, föreslagit vissa tillägg till kommitténs förslag, bl.a. när det gäller fördelningen av mino- ritetsaktieägarnas kostnadsansvar. och har haft invändningar mot förslaget om kostnadser- sättning åt minoritetsaktieägare som själva för talan. Skälen för regeringens förslag och bedömning: Huvudregeln enligt gällande rätt är att moderbolaget skall stå för kostnaderna för skilje- mannaförfarandet (se 14 kap. 31 § aktiebolagslagen). Regeln torde ha sin grund i det förhållandet att majoritetsaktieägaren typiskt sett är den stark- are parten i en inlösentvist och att förfarandet har ett expropriativt inslag. Om det finns särskilda skäl, kan skiljemännen ålägga någon annan aktie- ägare att helt eller delvis svara för kostnaderna. De angivna huvudpunk- terna i regleringen framstår enligt vår uppfattning som rimliga. Som vi har nämnt anses ersättningen till den gode mannen ingå i kost- naderna för skiljeförfarandet. Även detta är enligt vår uppfattning en lämplig ordning. Vi föreslår, liksom kommittén, att det tas in en uttryck- lig bestämmelse om detta i den nya lagen. Av huvudregeln följer således att majoritetsaktieägaren som regel skall svara även för de kostnader som uppkommer för minoritetsaktieägare, som själva för talan. Detta kan i vissa fall vålla särskilda problem. Kom- mittén har tagit upp den situationen som enligt vad kommittén har inhämtat inte sällan förekommer att enskilda personer köper mindre aktieposter i bolag, vilkas aktier är föremål för inlösen, i huvudsakligt syfte att kunna få en i förhållande till aktieinvesteringen betydande er- sättning för rättegångskostnader. I sådana fall anses skiljenämnden, utan att det uttryckligen framgår av aktiebolagslagen, kunna tillämpa reglerna i 18 kap. 8 § om att endast sådana kostnader som har varit skäligen påkallade för tillvaratagandet av partens rätt skall ersättas. Kommittén har ansett att möjligheten för skiljenämnden att i den nu nämnda situationen begränsa majoritetsaktieägarens kostnadsansvar är så praktiskt betydelsefull att den i fortsättningen bör komma till uttryck i lagtexten. Kommittén har därför föreslagit att det i inlösenbestämmelser- na tas in en hänvisning till 18 kap. 8 § . Enligt kom- mittén skall hänvisningen förstås på så sätt att en minoritetsaktieägare som själv för sin talan skall vara berättigad till kostnadsersättning endast i den mån han eller hon har tillfört processen något utöver vad den gode mannen har gjort. Flera remissinstanser har framfört invändningar mot en sådan ordning. har påpekat att det skulle vara mycket svårt för en enskild aktieägare att på förhand förutse i vilken utsträckning den gode mannens utredning kommer att vara tillräcklig eller inte. Vi delar uppfattningen att kommitténs synsätt är alltför strängt mot den enskilda aktieägaren. Enligt vår bedömning finns det inte heller grund för att tolka den föreslagna bestämmelsen på det sätt som kommittén har gjort. Avgörande för om en kostnad skall anses vara ersättningsgill eller inte enligt 18 kap. 8 § anses normalt vara huruvida parten vid tiden för vidtagandet av den åtgärd som har föranlett kostna- den haft skäl att anse att åtgärden är nödvändig (se Fitger m.fl., I, avsnitt 18:40). Det finns enligt vår uppfattning inte anledning att ge bestämmelsen någon annan innebörd i inlösensamman- hang. Mot den bakgrunden framstår den av kommittén föreslagna hän- visningen till som rimlig och befogad. Vi föreslår därför att en sådan hänvisning tas med i den nya lagen. Kommittén har föreslagit att minoritetsaktieägarnas möjligheter att få ersättning för sina rättegångskostnader skall inskränkas ytterligare när det gäller skiljeförfaranden i aktiemarknadsbolag. Med hänsyn till den mängd minoritetsaktieägare som i dessa bolag kan tänkas föra talan har kommittén ansett det vara motiverat att ställa upp ett krav på tviste- föremålets värde för att ersättning för rättegångskostnad över huvud taget skall kunna utgå i dessa fall. Enligt kommitténs förslag skall en minori- tetsaktieägare i ett sådant bolag som själv för talan ha rätt till ersättning endast om värdet av hans eller hennes aktier överstiger ett basbelopp enligt lagen (1962:381) om allmän försäkring. har motsatt sig en sådan regel. Vi delar Revisorsamfundets uppfattning i denna fråga. Även en enskild aktieägare med ett litet innehav kan mycket väl tänkas utföra arbete som är av värde i processen. Enligt vår uppfattning inger det också princi- betänkligheter att i detta avseende behandla aktieägare olika be- roende på storleken av deras aktieinnehav. Därtill kommer svårigheterna att bestämma hur värdet på aktieinnehavet skall beräknas. Det är ju ofta just den frågan som skall prövas i tvisten. Mot den bakgrunden anser vi att det inte bör införas någon sådan värdegräns som kommittén har föreslagit. Den nuvarande aktiebolagslagen innehåller inte några bestämmelser om hur rättegångskostnaderna skall fördelas när inlösentvisten prövas av allmän domstol efter talan mot skiljedomen. Det har ansetts att reglerna om rättegångskostnader i 18 kap. gäller i sådana fall (jfr prop. 1983/84:184 s. 11). Det innebär att den som förlorar målet i princip är skyldig att ersätta motparten hans eller hennes rättegångskostnad. Detta är enligt vår uppfattning inte en helt tillfredsställande ordning. De skäl som ligger bakom de särskilda kostnadsreglerna i skiljeförfarandet gör sig i princip gällande även med avseende på rättegångskostnaderna i allmän domstol. I likhet med kommittén anser vi därför att det finns ett behov av en särskild reglering även i denna del. har funnit är det lämpligt att använda den modell som förekommer i 7 kap. 3 § exproprationslagen. Vi föreslår alltså följande. Såväl den gode mannen som de minoritetsaktieägare som själva för talan skall med de begränsningar som följer av reglerna i 18 kap. 6 och 8 §§ rättegångs- balken ha rätt till ersättning för sina rättegångskostnader i domstols- processen, när majoritetsaktieägaren har fört talan mot skiljedomen. Detta skall gälla oavsett utgången i målet. Om den gode mannen eller minoritetsaktieägarna själva har väckt talan mot skiljedomen, skall deras kostnader i domstolsprocessen ersättas av majoritetsaktieägaren endast om de vinner målet. Det sagda innebär att det minoritetsaktieägarna i vissa fall kan bli skyldiga att svara för rättegångskostnaderna. och Första AP-fonden har ansett att det bör anges i lagen hur kostnaderna skall fördelas i en sådan situation. Vi delar den uppfatt- ningen och anser, i likhet med remissinstanserna, att huvudregeln bör vara att kostnaderna skall fördelas efter storleken på minoritetsaktieägar- nas aktieinnehav. Om det finns särskilda skäl, bör domstolen emellertid kunna besluta om en annan fördelning. Till skillnad från vad som nor- malt gäller när flera medparter är ersättningsskyldiga, bör varje mino- Prop. 2004/05:85 ritetsaktieägares ansvar gentemot motparten omfatta endast den egna andelen av kostnaderna (jfr 18 kap. 9 § ). Ett solidariskt ansvar skulle kunna leda till orimliga konsekvenser för enskilda aktie- ägare med ett begränsat aktieinnehav. 17 Upplösning och omvandling av aktiebolag 17.1 Olika sätt att upplösa eller omvandla ett aktiebolag Ett aktiebolag kan upplösas genom likvidation. Vid likvidationen betalas bolagets skulder, varefter återstoden av bolagets förmögenhet fördelas mellan aktieägarna. Bestämmelser om likvidation finns i 13 kap. aktiebolagslagen. Vidare kan ett bolag upplösas genom konkurs. Om en konkurs avslutas utan överskott, anses bolaget upplöst i och med detta. Även detta regleras i 13 kap. aktiebolagslagen. En fusion ger vissa möjligheter att upplösa ett aktiebolag. Två eller flera bolag kan genom fusion gå samman till ett nytt bolag. En fusion kan också innebära att ett bolag upplöses genom att det går upp i ett annat. Bestämmelser om fusion finns i 14 kap. aktiebolagslagen. I en del andra länder kan ett bolag även upplösas genom att det delas upp på två eller flera andra bolag. Bestämmelser om sådan delning (fission) saknas dock i svensk rätt. Svensk rätt tillåter också att ett privat aktiebolag omvandlas till ett publikt aktiebolag liksom att ett publikt aktiebolag omvandlas till ett privat. Bestämmelser om sådant byte av bolagskategori finns i 17 kap. i den nuvarande aktiebolagslagen. Däremot finns det inte något särskilt förfarande för att omvandla ett aktiebolag till någon helt annan före- tagsform. Regeringens förslag: De nuvarande bestämmelserna om fusion mellan aktiebolag förs i huvudsak oförändrade över till den nya lagen. För- farandet vid fusioner mellan privata aktiebolag förenklas. För stämmo- beslut om fusion, införs en majoritetsregel som motsvarar den som enligt förslaget skall gälla vid minskning av aktiekapitalet (jfr avsnitt 14.4). Kommitténs förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag (SOU 2001:1 s. 379 f.). Kommittén har dock inte föreslagit några ändringar i reglerna om fusion mellan privata aktiebolag eller någon ändring i majoritetsreglerna för beslut om fusion. Remissinstanserna: Remissinstanserna har inte haft några synpunkter på kommitténs förslag. har dock ansett att det inte bör gälla samma regler för privata som för publika aktiebolag. Bakgrund: En fusion enligt aktiebolagslagen innebär att ett eller flera aktiebolags samtliga tillgångar eller skulder genom universalsuccession överförs på ett annat bolag som de förstnämnda bolagen upp- löses utan likvidation. skiljer mellan två former av fusion (se 14 kap. 1 § aktiebolagslagen). Den ena formen, absorption, innebär att ett aktiebolag (det överlåtande bolaget) går upp i ett annat aktiebolag (det övertagande bolaget). Det överlåtande bolaget upplöses och dess till- gångar och skulder övertas av det övertagande bolaget. Ett särskilt slag av absorption i praktiken den vanligaste typen av fusion är när ett helägt dotterbolag går upp i moderbolaget. Den andra formen av fusion, kombination, innebär att två eller flera överlåtande bolag förenas genom att de bildar ett nytt aktiebolag (det övertagande bolaget). De överlåtande bolagen upplöses som deras tillgångar och skulder övergår på det övertagande bolaget. En fusion får givetvis effekter för aktieägarna i det eller de bolag som upplöses. Enligt aktiebolagslagen skall dessa aktieägare kompenseras med aktier i det övertagande bolaget eller genom kontant ersättning (se 14 kap. 1 §). För aktieägarna är det av intresse hur stor denna kompen- sation är och om den motsvarar vad de förlorar. Lagen föreskriver därför ett särskilt förfarande som karakteriseras av att aktieägarna före beslutet om fusion skall tillhandahållas information om och inflytande över den avsedda fusionen (se 14 kap. 411 §§). Bland annat krävs det att styrel- serna i de berörda bolagen upprättar ett gemensamt förslag till beslut, en s.k. fusionsplan. Fusionen kan också få effekter för bolagens borgenärer. Visserligen svarar det övertagande bolaget efter fusionen för de överlåtande bolagens skulder. Om det övertagande bolaget har sämre betalningsförmåga än de överlåtande bolagen, kan emellertid fusionen innebära vissa risker för överlåtande bolags borgenärer. Om fusionen medför att övertagande bolags soliditet försämras, får fusionen effekter också för övertagande bolags borgenärer. Lagen tillerkänner därför borgenärerna ett visst inflytande över fusionen (se 14 kap. 1318 §§). En planerad eller genomförd fusion kan också vara av betydelse för andra bland bolagens intressenter, t.ex. presumtiva aktieköpare. För att ge dessa möjlighet att anpassa sig till en förestående eller genomförd fusion ställer lagen krav på att en fusionsplan och en genomförd fusion registreras hos (se 14 kap. 9 och 19 §§). Bestämmelserna om fusion fick sin nuvarande utformning genom lag- stiftning som trädde i kraft . De ändringar som då gjordes utgjorde en anpassning till EG:s tredje bolagsrättsliga direktiv (fusionsdirektivet7). Skälen för regeringens förslag: De nuvarande reglerna om fusion mellan aktiebolag är förhållandevis nya. De har, såvitt är känt, fungerat väl. Varken kommitténs arbete eller remissförfarandet ger vid handen att det finns några större behov av förändringar i regelverket. Vi föreslår därför att det nuvarande regelverket i sina väsentliga delar överförs till den nya aktiebolagslagen. Lagrådet har menat att bestämmelserna om fusion ger utrymme för kringgående av bestämmelserna om tvångsinlösen av minoritetsaktier. Lagrådet har pekat på det fallet då någon innehar minst två tredjedelar av aktierna i två bolag. sådan aktieägare kan få till stånd en fusion 7 Rådets direktiv av grundat på artikel i om fusioner av aktiebolag.