prop · GS03131 · 2005-03-22 00:00:00 — Promemorians strävan att underlätta för parterna när det gäller tillämp- ningen av tilltrosparagraferna är givetvis lovvärd. om de föreslagna reglerna verkligen leder till det resultatet. med förslaget, i vart fall för brottmålen, är att det inte uttryckligen ålägger hovrätten att i vissa fall spela upp videoupptagningarna utan endast strävar efter att säkerställa att en ändring kan ske i enlighet med Promemorians förslag kan därför ge intryck av att lagstif- taren har velat ge hovrätten fria händer att frikänna den tilltalade utan vare sig omförhör eller videouppspelning av den tilltrosbevisning som det rör sig om. En sådan ordning skulle enligt regeringens mening vara Som beskrivits ovan bör den nuvarande möjligheten att ändra tings- rättens dom genom att frikänna den tilltalade utan ett omförhör utnyttjas endast om den aktuella bevisningen inte kan tas upp på nytt. de bör givetvis gälla även om hovrätten kan frångå tingsrättens tilltros- Prop. 2004/05:131 bedömningar redan på grundval av en videoupptagning. ändrar tingsrättens dom och frikänner den tilltalade utan att bevisningen läggs fram genom vare sig en videoupptagning eller ett omförhör bör alltså komma ifråga endast om videoupptagningen av någon anledning inte kan läggas fram i fullgott skick och inte heller ett omförhör av något skäl kan komma till stånd. Ytterligare ett problem med förslaget i promemorian är att det kan ge intryck av att hovrättens skyldighet att se till att bevisningen av tilltros- skäl läggs fram på visst sätt skulle vara begränsad till de fall där bevisningen kan läggas fram genom en videouppspelning. Det kan inte ha varit avsikten med förslaget. En lösning som har förordats av Hovrätten för och skulle kunna vara att de föreslagna reglerna görs tillämpliga generellt, dvs. oberoende av hur bevisningen kan läggas fram i hovrätten. Frånsett de lagtekniska svårig- heter som har beskrivits ovan kan det dock enligt regeringens mening ifrågasättas om det finns något behov av att i lag generellt reglera hovrättens skyldighet att självmant se till att bevisningen i hovrätten läggs fram i tillräcklig omfattning när den praktiska betydelsen av tilltrosparagraferna nu avsevärt minskar. Mot bakgrund av vad som ovan anförts bör promemorians förslag i denna del inte genomföras. Regeringens bedömning: Nuvarande regler om skyldigheten att verka för förlikning och om medling bör behållas oförändrade. Utredningens förslag och bedömning: Utredningen föreslår en något strängare formulerad skyldighet för tingsrätten att verka för att parterna kommer överens. Denna skyldighet skall uttryckligen omfatta även indis- positiva tvistemål. Utredningen gör vidare bedömningen att det inte finns behov av att ändra reglerna om medling (se SOU 2001:103 s. 297299). Remissinstanserna: En majoritet av remissinstanserna godtar utred- ningens förslag och bedömning eller lämnar dem utan erinran. Hovrätten för och Justitiekanslern avstyrker förslaget om att skärpa rättens skyldighet att verka för en förlikning och menar att det inte är motiverat att införa mera detaljerade och styrande bestämmelser i detta hänseende. vid avstyr- ker också det förslaget och anser att frågorna bör utredas ytterligare och då i ett bredare perspektiv. och Länsrätten i anser att det bör övervägas en skärpning också i fråga om rättens skyldighet att i vart fall ta upp frågan om medling. och anser att medlingsinstitutet bör utvecklas ytterligare. Skälen för regeringens bedömning Bör rättens skyldighet att verka för en samförståndslösning göras mera långtgående? Allmän enighet torde råda om de stora vinster som framför allt parterna i ett mål kan uppnå genom att komma överens och därigenom bilägga tvisten dem emellan. Parterna får snabbare, billigare och under eget inflytande en lösning på sin tvist. Att en av tingsrättens viktigaste uppgifter är att söka få till stånd samförståndslösningar är också något som understrukits från lagstiftarens sida . Bestämmelsen i 42 kap. 17 § RB om rättens ansvar att verka för att parterna gör upp i godo skärptes i samband med tingsrätts- reform. Det föreskrevs då att rätten skall, i den mån det är lämpligt med hänsyn till målets beskaffenhet och övriga omständigheter, verka för att parterna förliks (prop. 1986/87:89, bet. 1986/87:JuU31, rskr. 1986/87:278). Utredningen har föreslagit en ytterligare skärpning i fråga om rättens skyldighet att verka för att parterna kommer överens. Utredningens förslag innebär att rätten skall, om det inte är olämpligt med hänsyn till målets beskaffenhet och övriga omständigheter, verka för att parterna förliks eller på annat sätt når fram till en samförstånds- lösning. Justitiekanslern har anfört att den föreslagna skärpningen inte framstår som motiverad och riskerar att uppfattas som ett uttryck för misstroende mot domare i allmänhet. Han har vidare ansett att förslaget framstår som väl detaljerat och styrande. Hovrätten för har anfört att tingsrätterna vid minsta positiva reaktion från parterna i frågan normalt på lämpligt sätt verkar för att få till stånd en förlikning och att det därför inte finns behov av skärpta regler. Regeringen instämmer i vad utredningen anfört om vikten av att rätten verkar för att parterna kommer överens. Detta är dock något som gällan- de rätt redan ger uttryck för. Vid den skärpning av lagstiftningen i detta hänseende som skedde framhöll departementschefen särskilt att rätten är skyldig att verka för en förlikning, om omständig- heterna är de rätta (se prop. 1986/87:89 s. 207). I allmänhet gör rätten också redan stora ansträngningar för att få parterna att göra upp i godo och torde se det som en självklarhet att sätta av tid till och lägga ned arbete på denna verksamhet. Regeringen anser att det inte finns skäl att ålägga rätten att gå längre än i sitt aktiva strävande efter en överenskommelse. Den nuvarande handlingsregeln för rätten synes mycket väl svarar mot den roll och det ansvar som rätten bör ha. Utredningens förslag i denna del bör därför inte genomföras. Utredningen har vidare föreslagit att det i föreskrivs att rätten skall ha en skyldighet att verka för att även parter i indispositiva tvistmål når en samförståndslösning. Det läggs ned stora ansträngningar på att försöka hitta en samförståndslösning också i dessa mål. Detta är enligt regeringens mening positivt. De ändringar som gjordes i föräldra- balken syftar bl.a. till att betona vikten av samförståndslösningar och underlätta för föräldrar att i så stor utsträckning som möjligt komma överens (se prop. 1997/98:7). Som tidigare nämnts arbetar (Ju2002:09) med att bl.a. utreda hur man kan komma till rätta med långvariga och upprepade domstolsprocesser och om reglerna bör ändras i något avseende för att det grundläggande syftet Prop. 2004/05:131 med reform skall uppnås. I detta sammanhang är frågan om samförståndslösningar av intresse. Enligt regeringens mening bör frågor om hur processen i familjemål skall utformas för framtiden behandlas i ett sammanhang. Utredningens förslag i denna del bör därför inte genom- föras inom ramen för detta lagstiftningsarbete. I 42 kap. 17 § andra stycket RB anges att rätten i dispositiva tvistemål, om det med hänsyn till målets beskaffenhet är lämpligare att särskild medling äger rum, kan förelägga parterna att inställa sig till ett förlik- ningssammanträde inför en medlare som förordnas av rätten. Utredningen har inte kunnat konstatera något uttalat behov av att ändra bestämmelsen om medling och har därför inte heller föreslagit någon ändring. Några remissinstanser, bl.a. och Länsrätten i , har ansett att en skärpning i fråga om rättens skyldighet att ta upp frågan om medling borde övervägas. Regeringen avser att tillsätta en utredning som bl.a. skall ta ställning till om det bör vidtas några åtgärder i syfte att få till stånd en ökad användning av medlingsinstitutet. Det kan även nämnas att det inom EU pågår ett arbete med att ta fram ett direktiv om medling i civilrättsliga tvister. Mot denna bakgrund finns det inte skäl för regeringen att nu föreslå några ändringar av reglerna om medling. Avtal att inte överklaga en dom Regeringens förslag: Avtal om att inte överklaga domen i målet skall kunna ingås muntligen inför rätten. Avtal om att inte överklaga en dom som ingås före uppkomsten av en tvist skall vara giltiga även i förenklade tvistemål (FT-mål). Regeringens bedömning: Det finns inte skäl att särskilt föreskriva att rätten under förberedelsen alltid skall ta upp frågan om ingående av avtal att inte överklaga en dom. Förslaget om att avtal att inte överklaga en dom även skall kunna ingås i indispositiva tvistemål bör inte genomföras. Utredningens förslag: Utredningen föreslår att det under förberedel- sen i tingsrätt skall klarläggas om parterna har ingått eller avser att ingå ett avtal om att inte överklaga domen i målet. att parterna skall kunna ingå avtal muntligen inför rätten samt att de skall kunna ingå avtal att inte överklaga en dom även i indispositiva tvistemål (se SOU 2001:103 s. 309312). Remissinstanserna: En majoritet av remissinstanserna ställer sig bakom utredningens förslag eller lämnar dem utan erinran. tingsrätt och avstyrker förslaget om att frågan om avtal att inte överklaga en dom skall behandlas under målets förberedelse. Hovrätten för och anser för sin del att det inte skall vara obligatoriskt att ta upp denna fråga under Hovrätten för , Hovrätten för Övre , och avstyrker förslaget Prop. 2004/05:131 om att avtal att inte överklaga skall kunna ingås även i indispositiva mål. Skälen för regeringens förslag och bedömning: I dispositiva tvistemål kan parterna genom avtal avsäga sig rätten till överklagande av en tingsrättsdom (49 kap. 2 § första stycket RB). Det förutsätter dock att avtalet rör en uppkommen tvist eller en framtida tvist som kan härledas till ett visst angivet rättsförhållande samt att avtalet är skriftligt. Vidare kan parterna efter domen med bindande verkan utfästa sig att inte över- klaga domen (49 kap. 2 § andra stycket RB). Motsvarande möjligheter står även till buds i hovrätten (54 kap. 2 § RB). Utredningen har föreslagit att det under förberedelsen i tingsrätt skall klarläggas om parterna har ingått eller avser att ingå ett avtal om att inte överklaga domen i målet. Enligt utredningen finns det flera fördelar för parter att ingå ett sådant avtal och förslaget syftar till att få fler att ingå avtal. har ansett att initiativet till att ingå sådana avtal bör ligga hos parterna och inte hos tingsrätten, eftersom det kan skada parternas förtroende för domstolen om tingsrätten initierar en sådan fråga. Hovrätten för har ansett att det inte kan vara fel att tingsrätten informerar parterna om möjligheten att ingå avtal men att detta inte bör ske på ett sådant sätt att parterna kan uppfatta det som att tingsrätten aktivt verkar för att ett avtal av detta slag kommer till stånd. Möjligheten för parter att i dispositiva tvistemål ingå avtal att inte överklaga en dom har funnits men är inte särskilt ofta utnyttjad. Ett skäl kan vara okunnighet om att denna möjlighet finns. Ett annat skäl kan vara att parter i allmänhet inte anser sig ha något att vinna på att ingå ett sådant avtal. Regeringen anser att det i flera fall kan finnas fördelar för parterna att ingå avtal om att inte överklaga en dom, t.ex. att tvisten kan bli slutligt avgjord snabbare och att rättegångskostnaderna därmed kan begränsas. Det är emellertid viktigt för förtroendet till dom- stolarna att parterna inte förmås ingå ett avtal om att inte överklaga en dom som någon av dem senare uppfattar som orättvis och felaktig. Det finns inte något som hindrar att rätten, under arbetet med att försöka få parterna att komma överens, informerar dem om möjligheten att ingå avtal av detta slag och vad det innebär. Regeringen anser dock att det inte finns skäl att ålägga rätten att aktualisera frågan på ett sådant sätt som är fallet vad gäller frågan om förlikning. Utredningens förslag i denna del bör därför inte genomföras. Enligt nuvarande regler finns det ett krav på skriftlighet när ett avtal att inte överklaga en dom ingås. Utredningen har föreslagit att ett sådant avtal även skall kunna ingås muntligt, om det sker inför rätten. Ingen remissinstans har invänt mot förslaget. Regeringen konstaterar att parter kan träffa en förlikning muntligen inför rätten. Något bärande skäl att upprätthålla ett krav på skriftlighet just vad gäller avtal av detta slag kan regeringen inte se. Utredningens förslag bör därför genomföras. Avtal som ingåtts före tvistens uppkomst (FT-mål) utvidgades möjligheterna att ingå avtal om att inte överklaga en dom genom att även avtal som har ingåtts före tvistens upp- komst godtas, om avtalet kan härledas till ett visst angivet rättsförhållan- de (prop. 1988/89:78, bet. 1988/89:JuU20, rskr. 1988/89:260). Framför allt med hänsyn till behovet av prejudikat på den centrala civilrättens och konsumenträttens område gjordes emellertid ett undantag från denna utvidgade möjlighet att ingå avtal i s.k. förenklade tvistemål, dvs. mål där värdet av vad som yrkas uppenbart inte överstiger hälften av prisbas- beloppet enligt lagen (1962:381) om allmän försäkring (FT-mål, dåvarande småmål). föreslog att detta undantag skulle slopas. Enligt den utredningen skulle det även i FT-mål kunna vara till fördel att tidigt träffa avtal om att inte överklaga, eftersom anspråkets storlek ofta understiger de faktiska processkostnaderna och dessa inte annat än i mycket begränsad utsträckning ersätts av motparten. Kostna- derna kan överblickas på ett bättre sätt och den starkare parten kan inte använda de ökade kostnader som är förenade med en prövning i högre instans som ett påtryckningsmedel för att förmå den svagare parten att efterge sin rätt. Vidare blir tvisten snabbare avgjord (SOU 1995:124 s. 286 ff.). Av remissinstanserna var det endast som avstyrkte förslaget. Regeringen gjorde i den proposition som behandlade frågan bedömningen att det inte fanns skäl att göra någon annan bedömning än lagstiftningsärende och Hovrättsprocess- utredningens förslag blev därför inte genomfört (prop. 1998/99:37 s. 37). Utredningen har inte närmare behandlat denna fråga i sitt betänkande. Med hänsyn till det i avsnitt 12.4.5 presenterade förslaget om en utvidg- ning av systemet med prövningstillstånd kommer omsorgen för prejudi- katbildningen i just FT-mål i ett annat läge. Vidare är det, på de skäl som bl.a. anfört ovan, till fördel för den typiskt sätt svagare parten att kunna ingå avtal att inte överklaga en dom i ett tidigt skede. Regeringen anser sammantaget att det saknas anledning att för FT-målen ha kvar den nuvarande begränsningen av möjligheten att före tvistens uppkomst ingå avtal av det aktuella slaget. kan inte parter i indispositiva tvistemål ingå avtal om att inte över- klaga en dom eller göra utfästelse om att inte överklaga. Utredningen har förslagit att detta skall bli möjligt. Det är enligt regeringens uppfattning önskvärt att inte minst familjemål blir avgjorda så fort som möjligt med hänsyn till den påfrestning som tvisten kan innebära för de som är inblandade i tvisten. När föräldra- balkens regler om vårdnad, boende och umgänge ändrades anfördes att dessa ändringar syftade till att betona vikten av sam- förståndslösningar och underlätta för föräldrar att i så stor utsträckning som möjligt komma överens (se prop. 1997/98:7). Utredningens förslag kan sägas ligga i linje med detta. Regeringen kan dock konstatera att förslaget väcker en del frågor. En dom i familjemål utgör normalt inte hinder mot att väcka ny talan om samma sak. Det kan därför, som bl.a. 2004/05:131 och har påpekat, ifrågasättas om en möjlighet att ingå avtal om att inte överklaga en dom skulle få någon större betydelse. En annan fråga i detta sammanhang är, som har påpekat, att förhållandena i indispositiva mål ändras under målets gång i större utsträckning än vad som gäller i dispositiva mål, vilket förklaras bl.a. av att parterna själva inte disponerar över utred- ningen på samma sätt som i dispositiva mål. Detta försvårar för parterna att förutse räckvidden av ett avtal, särskilt om det ingås på ett tidigt stadium av målets handläggning. Mot bakgrund av de särskilda förhållandena som råder i många indispositiva mål finns det enligt regeringens mening anledning att ytterligare överväga utredningens förslag i denna del. Som framgått ovan arbetar (Ju 2002:09) med att bl.a. utreda hur man kan komma till rätta med långvariga och upprepade domstolsprocesser och om reglerna bör ändras i något avseende för att det grundläggande syftet med reform skall uppnås. Enligt regeringen bör kommitténs arbete inte föregripas. Utredningens förslag om att parter även i indispositiva tvistemål skall kunna ingå avtal att inte överklaga en dom bör därför inte genomföras. Regeringens bedömning: Det är inte lämpligt att ändra reglerna om domskrivning. Utredningens bedömning överensstämmer med regeringens (se SOU 2001:103 s. 286290). Remissinstanserna: Flertalet av de remissinstanser som har uttalat sig i denna fråga delar utredningens bedömning. och menar att det bör finnas större utrymme än för att låta bli att skriva domskäl och att frågan därför bör utredas vidare. Även anser att domskrivning i större ut- sträckning bör förenklas. Skälen för regeringens bedömning Rättens avgörande av saken skall ske genom dom (17 kap. 1 § och 30 kap. 1 § RB). Enligt 17 kap. 7 § RB skall en tvistemålsdom i tingsrätt avfattas skriftligt och i skilda avdelningar ange domstolen samt tid och ställe för domens meddelande, parterna samt deras ombud eller biträden, domslutet, parternas yrkanden och invändningar samt de omständigheter som dessa grundats på (reciten) och domskälen med uppgift om vad som är bevisat i målet. Med domskäl avses de skäl som bestämt utgången i målet såväl i sakfrågan som i rättsfrågan. I 30 kap. 5 § RB anges vad som gäller för en brottmålsdom. Bestämmelsen är i stort sett identisk med den som gäller för domar i tvistemålen. Domstolarna får under vissa omständigheter utforma en dom i för- enklad form. För tvistemålens del gäller enligt 17 kap. 8 § RB att en tredskodom, en dom efter svarandens medgivande och en dom som endast innebär att högre instans fastställer en lägre instans dom får utfärdas i förenklad form. För brottmålens del regleras frågan om förenklad dom i 30 kap. 6 § RB. Där anges att en dom i förenklad form får utfärdas om den tilltalade har erkänt gärningen och påföljden bestämts till annat än fängelse eller sluten ungdomsvård eller till fängelse . Även i brottmål får en dom utfärdas i förenklad form när högre instans fastställer lägre rätts dom. Förenklad dom får också utfärdas om det inom ramen för rättegången förs talan om enskilt anspråk med anledning av brott men endast om anspråket medges eller rätten finner saken vara uppenbar. I 22 § förordningen (1996:271) om mål och ärenden i allmän domstol anges att innehållet i en tvistemålsdom som utfärdas i förenklad form inte behöver redovisas i skilda avdelningar. De omständigheter som yrkanden eller bestridanden grundas på får redovisas i en bilaga. I en dom genom vilken en domstol fastställer en överklagad dom behöver skälen för domen anges endast när de avviker från skälen i den överklagade domen. Enligt 21 § samma förordning får meddela föreskrifter om utformningen av tingsrätters och hovrätters domar i brottmål. Med stöd härav har verket när det gäller domar i förenklad form utfärdat föreskrifter som innebär bl.a. att några domskäl inte behöver skrivas ut särskilt men att gärningsbeskrivningen skall skrivas ut i sin helhet liksom brottsbenämning och lagrum. En första fråga är om det innehåll som domar skall ha ytterligare kan begränsas. Utredningen har ansett att det inte finns förutsättningar för en sådan förenkling. Majoriteten av remissinstanserna har samma upp- fattning. Regeringen kan först konstatera att det får anses ofrånkomligt att en dom avfattas skriftligt när det gäller själva domslutet och upplysningar om vilka parterna är. I annat fall skulle inte en dom kunna fungera som en exekutionstitel eller på annat sätt kunna läggas till grund för rätts- förhållandena mellan parterna. Behovet av skriftlighet gäller i detta hänseende även en dom i förenklad form. Också parternas yrkanden och i målet åberopade rättsfakta måste enligt regeringens mening dokumen- teras i dom. I annat fall skulle det inte vara möjligt att i efterhand avgöra vad som har blivit rättskraftigt avgjort genom domen (se 17 kap. 11 § och 30 kap. 9 § RB). Enligt regeringens mening är det självklart att en dom normalt inne- håller något slag av motivering. Som Processlagberedningen har uttalat (SOU 1938:44 s. 218 f.) är det viktigt att det klarläggs på vilka grunder rätten stöder sin övertygelse om vad som är bevisat i målet. Särskilt om domen överklagas är det av stor betydelse att underrättens uppfattning om såväl bevisfrågorna som de rättsliga spörsmålen kommer till klart uttryck i domskälen. Härigenom möjliggörs en kontroll av hur rätten har resonerat, vilket bl.a. underlättar för överrätterna att bedöma om en dom skall ändras. Detta är särskilt viktigt i ett system med prövningstillstånd (se även m.fl., Rättegång V, 7 uppl., 2000, s. 235 f.). Att rätten Prop. 2004/05:131 skall motivera sina domar är också i linje med krav på en rättvis rättegång. Det är mot denna bakgrund naturligt att rätten i domen dokumenterar vad den anser bevisat och hur den har kommit fram till det. I 17 kap. 7 § och 30 kap. 5 § RB anges endast att domen skall avfattas skriftligen och ha ett visst minimiinnehåll som skall redovisas i skilda avdelningar. Mot bakgrund av vad som ovan har sagts om vad en dom bör innehålla anser regeringen att inte något av de i paragraferna uppställda kraven bör tas bort. Av samma skäl finns inte heller anledning att ytterligare förenkla utformningen av de domar som utfärdas i förenklad form. En annan fråga är om reglerna om förenklad domskrivning bör göras tillämpliga på fler typer av mål eller situationer än vad gällande rätt medger. Utredningen och flertalet remissinstanser har ansett att så inte bör ske. Regeringen kan i den delen konstatera att användningen av förenklad dom är begränsad till i huvudsak otvistiga mål, dvs. mål där parterna är på det klara med utgången och därför normalt inte överklagar domen. En dom i förenklad form ges i tingsrätt endast när man redan av domstolens protokoll och anteckningar enligt 6 kap. RB eller av en förtryckt text i en använd domsblankett kan sluta sig till domens grunder. I mål som är tvistiga skulle parterna sannolikt inte godta en dom där det inte framgår varför domstolen har dömt på ett visst sätt. Reglerna om när förenklad dom kan komma i fråga bör därför enligt regeringens mening inte göras tillämpliga i flera typer av mål eller flera situationer än . Tillkännagivande förlikning vid handläggningens Regeringens bedömning: Förslaget om att rätten i tvistemål skall, efter huvudförhandling men före domen, kunna redovisa sin uppfattning om utgången i målet genom ett s.k. tillkännagivande bör inte genomföras. Utredningens förslag: Utredningen föreslår att rätten i tvistemål, efter huvudförhandlingen men före domen, med parternas samtycke och i syfte att uppnå en samförståndslösning får redovisa sin uppfattning om utgången i målet, s.k. tillkännagivande (se SOU 2001:103 s. 299307). Remissinstanserna: En majoritet av remissinstanserna är positiva till , och Juridiska fakultets- nämnden vid avstyrker förslaget. för avstyrker men är öppen för att systemet prövas genom anser att systemet först bör prövas i en försöksverksamhet innan ett permanent införande övervägs. Hovrätten avstyrker dock förslaget såvitt gäller indispositiva tvistemål. Hovrätten över och anser att systemet även bör omfatta hovrätterna medan Hovrätten för Övre är av motsatt uppfattning. Ett antal instanser, bl.a. hovrätt, Hovrätten för , Hovrätten för och , pekar på ett antal problem med förslaget.