prop · GS03133 · 2005-03-23 00:00:00 — Förmedlaren är vidare skyldig att vidarebefordra information som försäkringsgivare är skyldiga att lämna till försäkringstagare enligt föreskrifter som meddelats av myndigheter, se t.ex. föreskrifter om information avseende skadeförsäkring (FFFS 1995:32) och föreskrifter om information till livförsäkringstagare (2003:7). Lagrådet har erinrat om att bestämmelsens utformning innebär att det inte är möjligt att ålägga förmedlaren någon skyldighet att vidarebefordra sådan information som försäkringsföretagen skall lämna enligt publikationer som den utgivande myndigheten själv betecknat som riktlinjer. Det bör i detta sammanhang framhållas att en sådan skyldighet emellertid kan följa av kravet på god försäkringsförmedlingssed, jfr. 5 kap. 4 §. Bestämmelsen behandlas även i avsnitt 8.4. I bestämmelsen regleras en försäkringsförmedlares dokumentations- skyldighet. Den har behandlats i avsnitt 8.5.4. Bestämmelsen har utformats efter förebild från 4 § lagen om finansiell rådgivning till konsumenter. Föreskrifter om vad förmedlaren skall iaktta när det gäller dokumentation av försäkringsförmedlingen och utlämnande av sådan dokumentation får meddelas i föreskrifter av regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer (se 9 kap. 2 § 4). Undantag från försäkringsförmedlares informationsskyldighet Paragrafen har såvitt avser de två första punkterna sin grund i artikel 12.4 direktivet om försäkringsförmedling, jfr även stycke 21 i ingressen till direktivet. Undantaget i den tredje punkten innebär att informationskraven i 1 6 §§ inte behöver iakttas vid förmedling av fondandelar. Då skall försäkringsförmedlaren i stället uppfylla de informationskrav som gäller för den verksamheten, se t.ex. 1 kap. 7 § andra stycket lagen (1991:981) om värdepappersrörelse och föreskrifter om uppföranderegler på värdepappersmarknaden (FFFS 2002:7). Det bör också framhållas att krav på dokumentation för denna verksamhet kan följa av lagen om finansiell rådgivning till konsumenter. Påföljd vid utebliven information I bestämmelsen finns en hänvisning till marknadsföringslagens påföljdssystem. Bestämmelsen har utformats efter mönster från 12 § prisinformationslagen (2004:347). Motsvarande bestämmelser finns även i bl.a. lagen (1999:268) om betalningsöverföringar inom Europeiska ekonomiska samarbetsområdet och i lagen (2004:299) om inlåningsverksamhet. I första stycket slås fast att skall föra register över försäkringsförmedlare och utländska försäkringsförmedlare vars hemland inte hör till Europeiska ekonomiska samarbetsområdet. Bestämmelsen har behandlats i avsnitt 8.2. Som framgår där bör frågan om huruvida registrering av försäkringsförmedlare skall ske i ett särskilt register eller i de befintliga registren hos överlåtas till verket att ta ställning till efter samråd med . Enligt andra stycket tillämpas bestämmelserna om registrering i lagen (1992:160) om utländska filialer m.m. på sådana filialer till utländska försäkringsförmedlare som utgörs av avdelningskontor med självständig förvaltning. I paragrafen regleras vad som gäller om en anmälan om registrering är ofullständig eller det finns något annat hinder för registrering. Bestämmelsen har utformats efter förebild från 20 kap. 4 § försäkringsrörelselagen. I 2 kap. 3 §, 3 kap. 4 § och 5 kap. 2 § finns bestämmelser om vilken verkan registreringsmyndighetens beslut att avskriva en anmälan om registrering eller att vägra registrering har. Tillsynen och dess omfattning I paragrafen slås fast att skall utöva tillsyn över att lagen om försäkringsförmedling och föreskrifter som har meddelats med stöd av lagen följs. Omfattningen av inspektionens tillsyn har behandlats i avsnitt 8.7. Paragrafen har när det gäller försäkringsförmedlare sin motsvarighet i 7 § försäkringsmäklarlagen. Upplysningsskyldigheten för försäkringsföretag är föranledd av att skall utöva tillsyn även över att försäkringsföretagen fullgör sina skyldigheter enligt denna lag. När det gäller utländska försäkringsförmedlare skall Finans- inspektionen se till att de följer de regler som gäller för verksamheten i . Inspektionen bör därför ha möjlighet att begära upplysningar från dem och, såvitt avser filialer till utländska försäkringsförmedlare, genomföra undersökningar hos dem. Bestämmelserna behandlas i avsnitten 8.6 och 8.7. Samarbete med behöriga myndigheter Bestämmelsen har sin motsvarighet i 3 b § andra stycket försäkringsmäklarlagen. Den är också föranledd av artikel 9.2 direktivet om försäkringsförmedling om utbyte av information mellan behöriga myndigheter i olika medlemsstater. I artikel 9.1 direktivet om försäkringsförmedling föreskrivs att de behöriga myndigheterna skall samarbeta för att säkerställa att bestämmelserna i direktivet tillämpas på rätt sätt. Enligt 2 § andra stycket 4 förordningen (1996:596) med instruktion för har inspektionen bl.a. till uppgift att medverka i internationellt samarbete som rör inspektionens verksamhetsområde. I detta får anses ingå sådant samarbete som avses i artikel 9.1. Någon bestämmelse i lagen om försäkringsförmedling om skyldighet för att samarbeta med andra behöriga myndigheter i frågor som rör tillämpningen av direktivet om försäkringsförmedling är därför inte nödvändig. Paragrafen överensstämmer i sak med 8 § försäkringsmäklarlagen. Bestämmelsen, som närmast motsvarar 9 § försäkringsmäklarlagen, har kompletterats med hänsyn till att även försäkringsföretag och filialer till utländska försäkringsförmedlare kommer att omfattas av den tillsyn som skall utöva enligt den nya lagen. Paragrafen har utformats efter förebild i 15 kap. 1 § lagen om bank- och finansieringsrörelse (se prop. 2002/03:139). Den motsvarar delvis 15 § försäkringsmäklarlagen. Av första stycket framgår att ingripande skall ske om en försäkringsförmedlare åsidosätter sina skyldigheter enligt lagen om försäkringsförmedling eller föreskrifter som har meddelats med stöd av lagen. Valet av sanktion avgörs i första hand av hur allvarlig överträdelsen är. I andra stycket anges vilka sanktioner som kan användas. Sanktionerna varning och återkallelse av tillståndet återfinns i försäkringsmäklarlagen. Här har tillagts att det blir möjligt att ingripa genom att utfärda föreläggande att vidta åtgärd och att förbjuda verkställighet av beslut. En nyhet är också att det blir möjligt att använda ytterligare en sanktion, nämligen anmärkning. Sanktionen är tänkt att användas vid mindre allvarliga överträdelser. Vid valet av sanktion bör valet falla på den som är mest verkningsfull i det enskilda fallet. Föreläggande kan dock endast användas när det krävs för att få förmedlaren att vidta åtgärder för att rätta till något. Anmärkning däremot bör användas när det inte finns något att åtgärda, men överträdelsen bör sanktioneras. Dubbla sanktioner bör inte komma i fråga för samma överträdelse. Gränsen mellan en överträdelse och flera överträdelser kan dock i vissa fall vara svår att dra i en utdragen process. Vid allvarliga överträdelser skall däremot försäkringsförmedlarens tillstånd återkallas eller, om det är tillräckligt, varning meddelas. Varning blir således ett generellt alternativ till återkallelse av tillståndet i de fall som anges i denna paragraf. En nyhet i tredje stycket är att det har införts en lagreglerad möjlighet för att underlåta att ingripa om överträdelsen är ringa eller ursäktlig eller om försäkringsförmedlaren vidtar rättelse. ingripande behöver inte heller ske om någon annan myndighet har vidtagit åtgärder mot institutet och dessa åtgärder bedöms tillräckliga. Bestämmelsen behandlas också i avsnitt 8.7. Paragrafen motsvarar närmast 15 § första stycket 1 och tredje stycket försäkringsmäklarlagen samt 8 a § förordningen (1989:854) om försäk- ringsmäklare. Bestämmelserna i första stycket 1 och 3 är nya men har sin motsvarighet i annan lagstiftning på det finansiella området. Återkallelse enligt första stycket 2 motsvaras i sak av 8 a § försäkringsmäklar- förordningen som föreskriver att om en försäkringsmäklare anmäler att han upphört med sin verksamhet, skall avföra mäklaren ur registret. Bestämmelsen i första stycket 4 motsvarar 15 § första stycket 1 försäkringsmäklarlagen. Till skillnad från vad som gällt enligt försäkringsmäklarlagen är återkallelse av tillståndet obligatoriskt i detta fall. Förändringen är bl.a. föranledd av artikel 3.3 andra stycket direktivet om försäkringsförmedling. Där föreskrivs att medlemsstaterna skall se till att försäkringsförmedlare som inte längre uppfyller yrkeskraven stryks ur registret. Bakgrunden till bestämmelsen i andra stycket är att det införs regler om ledningsprövning även för försäkringsförmedlare. I tredje stycket anges att varning får användas som alternativ till återkallelse utom när återkallelse sker på grund av att förmedlaren har förklarat att han eller hon avstår från tillståndet eller på grund av att förutsättningarna för tillstånd är uppfyllda. Bestämmelsen motsvarar i sak 16 § andra stycket försäkringsmäklar- lagen. Av paragrafens första stycke framgår att har samma ingripandemöjligheter mot anknutna försäkringsförmedlare som mot övriga förmedlare. Ansvarsfördelningen i fråga om registrering av och tillsyn över försäkringsförmedlarna innebär således att i vissa fall kommer att pröva återkallelse av beslut om registrering som har fattats av . Enligt andra stycket ges registreringsmyndigheten en möjlighet att återkalla registreringen för en anknuten försäkringsförmedlare om denne har förklarat sig avstå från den. Bestämmelsen motsvaras i sak av 8 a § försäkringsmäklarförordningen som föreskriver att om en försäkrings- mäklare anmäler att han upphört med sin verksamhet, skall Finans- inspektionen avföra mäklaren ur registret. Av paragrafen framgår att en försäkringsförmedlare inte kan behålla sitt tillstånd att förmedla fondandelar om tillståndet eller registreringen avseende förmedling av livförsäkring eller alla slag av försäkring återkallas. skall således i sådana fall även återkalla tillståndet till fondandelsförmedling. Av andra meningen framgår att inspektionen skall återkalla tillståndet till fondandelsförmedling även när registreringsmyndigheten har återkallat registreringen enligt 4 § andra Skälet för detta är att tillståndet att förmedla fondandelar har meddelats av , se författningskommentaren till 5 kap. I paragrafens första stycke anges att om har återkallat tillståndet för en försäkringsförmedlare, skall inspektionen underrätta registreringsmyndigheten om detta. Skälet för detta är att registreringen utgör grunden för förmedlarens rätt att utöva försäkringsförmedling inte bara i utan inom hela EES. Underrättelseskyldigheten bör fullgöras när beslutet om återkallelse har vunnit laga kraft eller, om inspektionen har bestämt att beslutet skall gälla , i samband med att beslutet om återkallelse meddelas. Bestämmelsen behandlas också i avsnitt 8.7. Enligt paragrafens andra stycke skall registreringsmyndigheten underrätta om att myndigheten har återkallat registreringen för en anknuten försäkringsförmedlare som också har tillstånd att förmedla fondandelar. Skälet för detta är att i den situationen skall återkalla tillståndet till fondandelsförmedling, se författningskommentaren till 5 §. I paragrafen föreskrivs att om har återkallat tillståndet för en svensk försäkringsförmedlare som utövar verksamhet i ett annat land inom EES, skall inspektionen underrätta värdlandets behöriga myndighet om återkallelsen. Detsamma skall gälla om inspektionen eller registreringsmyndigheten har återkallat registreringen för svensk anknuten försäkringsförmedlare som utövar sådan Underrättelse skall också ske om , i stället för att återkalla tillståndet eller registreringen, har meddelat Skyldigheten att underrätta värdlandets behöriga myndighet gäller bara om inspektionen tidigare underrättat värdlandet om förmedlarens avsikt att utöva verksamhet där. Paragrafen har sin motsvarighet i 1 §, se författningskommentaren till den bestämmelsen och avsnitt 8.7. Paragrafen är föranledd av artikel 8.2 direktivet om försäkrings- förmedling, där det föreskrivs att medlemsstaterna skall besluta om lämpliga påföljder för försäkringsföretag som utnyttjar försäkrings- förmedlingstjänster som tillhandahålls av personer som inte är registrerade i någon medlemsstat och inte är undantagna från direktivets Bestämmelsen innebär att försäkringsföretag för förmedling av försäkringar som avser risker som är belägna inom EES eller åtaganden som görs inom EES bara får utnyttja försäkringsförmedlare som är registrerade i eller som är registrerade inom EES och har följt föreskrivet anmälningsförfarande. När det gäller förmedling av försäkringar som avser risker eller åtaganden inom får försäkringsföretagen dessutom utnyttja filialer till försäkringsförmedlare från tredje land som har fått tillstånd att utöva försäkringsförmedling i . För förmedling av försäkringar som avser risker eller åtaganden utanför EES är försäkringsföretagen oförhindrade att utnyttja försäkringsförmedlare som är etablerade i tredje land. Försäkringsföretagen är också oförhindrade att för förmedling av sådana försäkringar som avses i 1 kap. 8 § utnyttja personer som inte är registrerade som försäkringsförmedlare. Ingripande mot utländska försäkringsförmedlare I paragrafen regleras ingripande mot försäkringsförmedlare från EES. Första och andra styckena motsvarar i sak 16 a § fjärde stycket försäkringsmäklarlagen. Skyldigheten enligt tredje stycket att underrätta hemlandets behöriga myndighet följer av direktivet (artikel 9.2). I paragrafen regleras ingripande mot försäkringsförmedlare från tredje land. Bestämmelsen i första stycket innebär att har samma möjligheter att ingripa mot dessa försäkringsförmedlare som mot svenska försäkringsförmedlare. I andra stycket föreskrivs en skyldighet för inspektionen att underrätta hemlandets behöriga myndighet om de åtgärder som har vidtagits. Paragrafen har utformats efter förebild i 15 kap. 7 § lagen om bank- och finansieringsrörelse (se prop. 2002/03:139) och 19 kap. 11 d § försäkringsrörelselagen (se prop. 2003/04:109). Den behandlas i avsnitt 8.7. får besluta att en anmärkning eller varning skall kombineras med en straffavgift. Det är inte möjligt att kombinera förelägganden och förbud med straffavgift. I dessa fall bör vite användas. Möjligheten att besluta om straffavgift står bara till buds i de fall som anges i 1 och 8 §§, dvs. vid vissa regelöverträdelser. Som förutsättning för att en straffavgift skall kunna meddelas gäller enligt första stycket att inspektionen meddelat varning eller anmärkning. I detta ligger inte något uttryckligt krav på oaktsamhet eller uppsåt. Det agerande som föranlett anmärkningen eller varningen torde dock som regel innehålla något av dessa moment. Av andra stycket framgår att straffavgiften tillfaller staten. Paragrafen är ny och har utformats efter förebild i 15 kap. 8 § lagen om bank- och finansieringsrörelse (se 2002/03:139) samt 11 e § försäkringsrörelselagen (se 2003/04:109). bestämmelser har i sin tur utformats efter förebild i 24 och 25 §§ marknadsföringslagen (1995:450), se också 27 § konkurrenslagen (1993:20). Av bestämmelsen framgår inom vilka beloppsgränser som straffavgiften kan bestämmas. Det maximala belopp som enligt första stycket kan utgå är dock betydligt högre än i marknadsföringslagen, i stället för . Enligt andra stycket får avgiften inte överstiga av omsättningen under närmast föregående räkenskapsår. I fråga om försäkringsförmedlare från tredje land bör avgiften beräknas på filialens omsättning. Av tredje stycket framgår att avgiften inte får vara så stor att försäkringsförmedlaren eller försäkringsföretaget därefter inte uppfyller kraven i 6 kap. 1 § lagen om bank- och finansieringsrörelse eller 1 kap. 1 a § första stycket försäkringsrörelselagen. Bakgrunden är dels att bestämmelserna om straffavgift även omfattar försäkringsföretag, dels att kreditinstitut kan vara försäkringsförmedlare. Avsikten är att förhindra att uttaget av straffavgift får till följd att kreditinstitutets tillstånd måste återkallas eller försäkringsföretagets koncession förverkas (jfr 15 kap. 8 § tredje stycket lagen om bank- och finansieringsrörelse och 19 kap. 11 e § tredje stycket försäkringsrörelselagen). Av fjärde stycket framgår att när storleken på straffavgiften bestäms skall särskild hänsyn tas till hur allvarlig den överträdelse som har föranlett anmärkning eller varningen är och hur länge den har pågått. Straffavgiftens storlek skall i detta sammanhang ses som ett sätt att ytterligare gradera anmärkningen eller varningen. Redan i valet av sanktion, ligger en bedömning av hur allvarlig överträdelsen är. Varning används som framgår av 1 och 8 §§ för allvarligare överträdelser än anmärkning. Bestämmelsen utesluter inte att även andra omständigheter än allvarligheten av överträdelsen och hur länge den har pågått kan beaktas när avgiftens storlek bestäms. I mildrande riktning bör kunna beaktas exempelvis om försäkringsförmedlaren, försäkringsföretaget eller den utländska försäkringsförmedlaren snabbt upphör med överträdelsen sedan den påtalats av och om förmedlaren, företaget eller den utländska förmedlaren samarbetar väl med inspektionen under utredningen. Det finns till skillnad från motsvarande bestämmelser i marknads- föringslagen eller konkurrenslagen inte någon uttrycklig möjlighet att underlåta att ta ut avgift om överträdelsen är ringa. Om en överträdelse är ringa kan nämligen inspektionen enligt 1 och 8 §§ låta bli att ingripa. Genom att 12 § inte tvingar inspektionen att besluta om straffavgift finns det ändå ett utrymme för inspektionen att låta bli att besluta om straffavgift, t.ex. om anmärkningen i sig anses tillräcklig. Paragrafen är ny och har utformats efter förebild i 15 kap. 10 § lagen om bank- och finansieringsrörelse (se prop. 2002/03:139) och 19 kap. 11 f § försäkringsrörelselagen (se prop. 2003/04:109). Den behandlas i avsnitt 8.7. skall föra på en försäkringsförmedlare, ett försäkringsföretag eller en utländsk försäkringsförmedlare en förseningsavgift om förmedlaren, företaget eller den utländska förmedlaren inte lämnar sådana upplysningar som den eller det, enligt föreskrifter, är skyldig att ge in till . Det överlåts åt att avgöra om försenad upplysning i ett visst fall skall medföra förseningsavgift med maximalt belopp eller om förseningen är av sådan karaktär att avgiften bör bestämmas till ett lägre belopp eller efterges. Generellt skall en längre försening bedömas som en allvarligare förseelse än en försening med endast någon dag. Även mindre förseningar vid upprepade tillfällen kan emellertid bedömas som en allvarlig överträdelse. Vid bestämmande av avgiftens storlek skall hänsyn också tas till försäkringsförmedlarens, försäkringsföretagets eller den utländska försäkringsförmedlarens storlek. Utövar den utländska försäkringsförmedlaren verksamhet från filial, bör filialens storlek beaktas. Om en försäkringsförmedlare, ett försäkringsföretag eller en utländsk försäkringsförmedlare skulle motsätta sig att lämna en viss upplysning till , har inspektionen möjlighet att förelägga förmedlaren, företaget eller den utländska förmedlaren vid vite att komma in med upplysningen. Vid upprepade fall av åsidosättande av upplysningsskyldigheten kan inspektionen meddela anmärkning eller varning. Verkställighet av beslut om straffavgift eller förseningsavgift Av 3 kap. 1 § första stycket 6 utsökningsbalken följer att en förvaltningsmyndighets beslut får verkställas enligt den lagen om det finns en särskild föreskrift om detta. beslut om straffavgift och förseningsavgift skall utgöra en exekutionstitel som kan verkställas utan domstolsförfarande. En bestämmelse om detta har tagits in i 16 §. Av den paragrafen framgår att beslut att påföra straffavgift eller förseningsavgift får verkställas om den är obetald och förfallen till betalning. Detta nödvändiggör dock en bestämmelse om när avgiften är förfallen till betalning och till vem avgiften skall betalas. I 15 § finns därför en bestämmelse som anger att straffavgiften eller förseningsavgiften skall betalas till efter det att beslutet om den vunnit laga kraft eller den som anges i beslutet. En liknande bestämmelse finns i 31 a § konkurrens- lagen. För att fullständiga bilden anges i 17 § att om straffavgiften eller förseningsavgiften inte betalas i rätt tid skall lämna den obetalda avgiften för indrivning. Den paragrafen klargör också att mål om uttagande av fordran handläggs som allmänt mål hos I 18 § finns nu också en bestämmelse om att en straffavgift eller förseningsavgift som påförts en försäkringsförmedlare, ett försäkringsföretag eller en utländsk försäkringsförmedlare faller bort i den utsträckning verkställighet inte har skett från det att domen vann laga kraft. Även den bestämmelsen har sin förebild i konkurrenslagen (31 §). Bestämmelserna har utformats efter förebild i lagen om bank- och finansieringsrörelse (se prop. 2002/03:139) och försäkringsrörelselagen (se prop. 2003/04:109). Ingripande mot den som saknar tillstånd eller registrering Bestämmelsen i första stycket har sin motsvarighet i 16 § första stycket försäkringsmäklarlagen. Den är också föranledd av artikel 8.1 direktivet om försäkringsförmedling där det föreskrivs att medlemsstaterna skall besluta om lämpliga påföljder för personer som utövar verksamhet som försäkringsförmedlare utan att vara registrerade i en medlemsstat och som inte är undantagna från direktivets tillämpningsområde. Bestämmel- sen i andra meningen innebär att om en försäkringsförmedlare förmedlar försäkringar av ett slag som denne inte är berättigad att förmedla eller förmedlar fondandelar utan att vara registrerad för det, skall Finans- inspektionen förelägga denne att upphöra med denna verksamhet. Den innebär alltså inte att inspektionen skall förelägga förmedlaren att upphöra med all verksamhet. Om förmedlaren inte rättar sig efter ett sådant föreläggande, kan det emellertid bli aktuellt för inspektionen att ingripa mot förmedlaren med stöd av 1 §. Bestämmelsen i andra stycket har sin motsvarighet i annan lagstiftning på det finansiella området. Frågorna har behandlats i avsnitt 8.7 (jfr författningskommentaren till 9 §). Enligt paragrafen får förena föreläggande eller förbud enligt lagen om försäkringsförmedling med vite. Den har närmast sin motsvarighet i 16 § försäkringsmäklarlagen. Bestämmelser om viten finns i lagen (1985:206) om viten. Paragrafen innehåller bemyndigande för regeringen att meddela föreskrifter om den del av vandelsprövningen som avser kontroll av förekomst i det register som förs enligt lagen (1998:620) om belastningsregistret, jfr 2 kap. 46 §§ och förslaget till lag om ändring i 9 § lagen om belastningsregister. Kravet på registerkontroll följer av artikel 4.2 direktivet om försäkringsförmedling. Av föreskrifterna bör framgå vilka enskilda brott som registerkontrollen skall avse, vad som för en enskild brottstyp skall anses utgöra ett allvarligt brott och vilken tidsperiod som skall kontrolleras. I föreskrifterna bör vidare tydligt regleras hur registerkontrollen skall gå till, se även kommentaren till 2 kap. 46 §§. Frågor kring lämplighetsprövningen behandlas även i avsnitt 8.3.3. I paragrafen finns olika bemyndiganden för regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att meddela föreskrifter beträffande ett antal olika frågor. Enligt punkten 1 skall föreskrifter meddelas om vad ett försäkrings- företag respektive förmedlarföretag i övrigt skall iaktta i samband med anmälan av anknutna försäkringsförmedlare enligt 2 kap. 4 §. Frågan om vilka uppgifter som försäkringsföretaget respektive förmedlarföretaget har i detta avseende har berörts i avsnitten 8.2 och 8.3.3. Föreskrifterna som meddelas med stöd av denna punkt skall avse inte bara själva anmälningsförfarandet utan även vad försäkringsföretaget respektive förmedlarföretaget skall iaktta innan en anmälan görs, t.ex. vid kontrollen av anknutna försäkringsförmedlares kvalifikationer.