prop · GS03117 · 2005-03-14 00:00:00 — Kommissionen kan dock enligt artikel 10 i förordning 1/2003 på eget initiativ fatta beslut om att artiklarna 81 och 82 inte är tillämpliga. En särskild form av undantag är gruppundantag. Enligt den nya tillämp- ningsförordningen skall systemet med gruppundantag finnas kvar. Med stöd av en rådsförordning kan kommissionen alltså förklara att artikel 81.1 inte är tillämplig på vissa kategorier av avtal, beslut av företags- sammanslutningar eller samordnade förfaranden. Ett ärende kan enligt den nya ordningen initieras hos kommissionen genom klagomål eller genom kommissionens eget initiativ. Gången i ett ärende hos kommissionen kan översiktligt beskrivas på följande sätt. Sedan ett ärende initierats tar kommissionen ställning till om en under- sökning skall inledas och kan vid behov börja samla in information. Kommissionen kan få fram information informellt. Vidare kan kom- missionen genom att fatta formella beslut ålägga ett företag att lämna information eller genomföra undersökningar hos företag. I nästa skede av handläggningen har kommissionen ett antal olika alternativ, delvis bero- ende på vilken typ av ärende det rör sig om. Kommissionen kan också besluta att inte utreda ett klagomål vidare. Om kommissionen väljer att inleda ett formellt förfarande för att ut- reda överträdelser av artikel 81.1 eller 82, skall den utfärda ett medde- lande om anmärkningar (statement of objections). När ett sådan medde- lande utfärdats inträder även vissa rättigheter för det eller de företag som är föremål för utredningen, bl.a. rätt till aktinsyn och rätt att påkalla muntligt förhör. Innan kommissionen fattar ett slutligt beslut i ärendet är den skyldig att rådgöra med den rådgivande kommittén för kartell- och monopolfrågor, som består av representanter för medlemsstaterna. Där- efter fattar kommissionen ett formellt beslut i ärendet. Kommissionen har dock möjlighet att avsluta ett ärende informellt under hela handlägg- ningstiden. Kommissionen har också rätt att begära upplysningar. Det kan ske på vilket stadium som helst under en utredning. En begäran kan ställas till de företag som är direkt inblandade i ett ärende men kan också riktas till andra företag, t.ex. konkurrenter. Kommissionens utrymme för att begära upplysningar är omfattande. Det måste emellertid föreligga ett samband mellan den information som efterfrågas och den överträdelse ärendet rör. Vad ett företag åläggs får inte heller vara mer betungande än att det står i Prop. 2004/05:117 proportion till kommissionens intresse av att få informationen. att lämna information är företagens ägare eller ställföreträdare. 4.3.6Ett nätverk av konkurrensmyndigheter inom EU Tillämpningen av artiklarna 81 och 82 i EG-fördraget har decentraliserats till nationella myndigheter och domstolar vilka getts en med kommissio- nen parallell behörighet. Dessa nationella organ kommer att ta över tillämpningen i en rad fall som tidigare handlagts av kommissionen. För- delningen av ärenden sker i ett nätverk av konkurrensmyndigheter inom EU där kommissionen är med och har en viktig roll. Reformen har som övergripande syfte att frigöra resurser som kan sättas in mot de allvarliga fallen, att effektivisera tillämpningen och att därmed stärka konkurren- sen. För att säkerställa en effektiv tillämpning av gemenskapens kon- kurrensregler görs konkurrensmyndigheterna i medlemsstaterna mera delaktiga i tillämpningen av reglerna. De har därför fått behörighet att tillämpa gemenskapsrätten. I artiklarna i förordning 1/2003 finns bestämmelser om inspek- tioner som beslutas av kommissionen, om bistånd av nationella myndig- heter och om annat samarbete vid undersökningar. Kommissionen får enligt artikel 20 genomföra alla nödvändiga under- sökningar hos företag och företagssammanslutningar. För att säkerställa en effektivare tillämpning av artiklarna 81 och 82 innehåller den nya förordningen vissa förändringar. Bland annat regleras möjligheterna att få ett domstolsbeslut på nationell nivå för att stävja ett företags möjliga försök att motsätta sig en inspektion. Kommissionens tjänstemän får även befogenhet att försegla lokaler och affärshandlingar för att säker- ställa att dokument inte avlägsnas eller förstörs. De bemyndigas också att ställa muntliga frågor som rör föremålet för inspektionen. Enligt artikel 21 får kommissionen besluta om inspektion på annan plats än hos det berörda företaget. Ett sådant beslut får inte genomföras utan förhandsgodkännande av den nationella rättsliga myndigheten i den berörda medlemsstaten. Om det finns ett domstolsgodkännande skall kommissionens tjänstemän vara bemyndigade att undersöka privata ut- rymmen såsom bostäder, om misstanke finns att relevanta affärshand- lingar förvaras där. Nivån på böter för överträdelser av procedurregler och viten har höjts. Det nya systemet grundar sig på belopp uttryckta som procent av före- tagens omsättning. På begäran av kommissionen skall enligt artikel 22 medlemsstaternas myndigheter genomföra de undersökningar kommissionen finner nöd- vändiga. Åtgärder mot förbjudna konkurrensbegränsningar Kommissionen hade redan enligt förordning 17/62 rätt att ålägga företag att upphöra med en överträdelse. Det kunde vara fråga om att företaget skulle upphöra att tillämpa ett visst avtal, villkor eller annat förbjudet förfarande. Ett åläggande kunde även avse en annan åtgärd, t.ex. att sälja till ett visst företag, att vidta rättelse eller att förändra priser. Mot- svarande bestämmelse återfinns med två förändringar i den nya tillämp- ningsförordningen. För det första klargörs att kommissionen har befogenhet att fatta beslut där den konstaterar att en överträdelse har förelegat. För det andra ges kommissionen befogenhet att ålägga de berörda företagen att vidta alla korrigerande åtgärder som är nödvändiga för att effektivt bringa en överträdelse att upphöra. Detta innefattar även strukturella åt- gärder, dvs. avskiljande av en del av ett företag eller avhändande av till- gångar. I anslutning till denna bestämmelse har införts ett nytt instrument som saknade motsvarighet i förordning 17/62. I samband med ett förfarande genom vilket kommissionen avser att fatta beslut om att en påstådd överträdelse skall upphöra ges kommissionen en befogenhet att fatta be- slut om att godta ett företags åtaganden. Beslutets adressat är bunden av beslutet med åtagandena. Beslutet är inte bindande för nationella dom- stolar eller nationella konkurrensmyndigheter utan dessa kan besluta om mer ingripande åtgärder än vad kommissionen har gjort. I beslutet skall det konstateras att det inte längre finns skäl för ingripande. Endast under vissa särskilda omständigheter får kommissionen ta upp förfarandet på nytt. Bestämmelser om böter finns i artikel 23 i förordning 1/2003. missionen kan ålägga företag eller företagssammanslutningar böter vid överträdelser av procedurregler och överträdelser av materiella bestäm- Föreskrifterna om överträdelser av materiella regler innebär att företag kan bli bötfällda vid överträdelse av bestämmelserna i artikel 81 eller 82 Motsvarande gäller om ett företag inte iakttar ett åtagan- de som gjorts bindande. Varje företag som har deltagit i ett förbjudet förfarande kan ådömas Bedrivs verksamheten av en fysisk person, skall den person som drev rörelsen när överträdelsen begicks svara för avgiften. heten bedrivs av en juridisk person, följer ansvaret för böter den juridiska Överlåter en juridisk person den rörelsegren i vilken över- trädelsen skett, stannar ansvaret kvar hos den juridiska personen. Bötesbeloppen kan uppgå till högst av föregående års om- sättning för varje inblandat företag. För att böter skall kunna åläggas krävs att överträdelsen skett av oaktsamhet eller uppsåtligen. stolen har vid ett antal tillfällen prövat frågan om en överträdelse skall anses ha skett uppsåtligen. Domstolen har kommit fram till att uppsåt skall anses föreligga bl.a. när det inblandade företaget inte kan ha varit omedvetet om att förfarandet i fråga haft till syfte eller kunnat få till effekt att hämma konkurrensen. Enligt artikel 23.5 i förordning 1/2003 Prop. 2004/05:117 har beslut om böter med stöd av artikeln inte straffrättslig karaktär. Åtskilliga av kommissionens beslut kan överklagas och därmed under- ställas prövning av domstol. Det gäller i första hand beslut varigenom kommissionen har fastställt att en överträdelse har skett. Kommissionens avgöranden på konkurrensområdet överklagas till Förstainstansrätten. När det gäller beslut om påföljder är domstolens prövningsrätt oinskränkt. Den kan alltså undanröja, höja eller sänka påförda böter. I andra fall kan domstolen bara fastställa eller ogiltigförklara kommissio- nens beslut helt eller delvis. Förstainstansrättens domar kan överklagas till , men endast beträffande rättsfrågor. Nationella domstolar fyller också en viktig funktion vid tillämpningen av gemenskapens konkurrensregler. De skyddar medborgarnas rättigheter enligt gemenskapsrätten genom att avgöra tvister mellan enskilda, till exempel genom att utdöma skadestånd till dem som utsatts för över- trädelser. De nationella domstolarna kompletterar i detta hänseende medlemsstaternas konkurrensmyndigheter. De skall därför kunna tillämpa artiklarna 81 och 82 i EG-fördraget fullt ut. Genom den nya förordningen har det ansetts nödvändigt att inrätta metoder för att förstärka samarbetet mellan kommissionen och de natio- nella domstolarna för att främja en enhetlig tillämpning av artiklarna 81 och 82. Medlemsstaternas domstolar får vid tillämpningen av artiklarna 81 och 82 begära upplysningar eller yttranden från kommissionen när det gäller tillämpningen av gemenskapens konkurrensregler. Vidare framgår att medlemsstaterna till kommissionen skall sända en kopia av avgöranden där artikel 81 eller 82 tillämpats. Medlemsstaternas konkurrensmyndig- heter och kommissionen får dessutom på eget initiativ lämna skriftliga yttranden till en nationell domstol. Efter domstolens tillåtelse får även muntliga yttranden lämnas. För detta ändamål får medlemsstaternas kon- kurrensmyndigheter och kommissionen begära att domstolen översänder alla handlingar som är nödvändiga för bedömningen av målet. Grundläggande bestämmelser om sekretess finns i artikel 287 i EG-för- draget. Av artikeln framgår att medlemmar av gemenskapens institutio- ner, medlemmarna av kommittéer samt övriga tjänstemän i gemenskapen skall, även efter det att deras uppdrag upphört, vara förpliktade att inte lämna ut upplysningar som omfattas av tystnadsplikt, särskilt uppgifter om företag, deras affärsförbindelser eller deras kostnadsförhållanden. För konkurrensområdet finns också bestämmelser om sekretess i artikel 28 i förordning 1/2003. Någon uttrycklig bestämmelse om rätt till skadestånd på grund av över- trädelse av artikel 81 eller 82 i EG-fördraget finns inte. Vissa skade- ståndsrättsliga principer har utvecklats i praxis. Rätten till skadestånd för överträdelse av torde vara beroende av tillämplig nationell rätt. Om nationell rätt ger en möjlighet till skadestånd vid överträdelser av nationell konkurrensrätt, skall även överträdelser av EG:s konkurrensrätt ha motsvarande följder. Konkurrenslagen har i stor utsträckning EG-rätten som förebild. Den innehåller i likhet med EG-rätten förbud mot konkurrensbegränsande samarbete och mot missbruk av dominerande ställning samt dessutom regler om kontroll av företagskoncentrationer. 5.1.1Förbudet mot konkurrensbegränsande samarbete Det generella förbudet mot konkurrensbegränsande samarbete mellan företag återfinns i 6 § konkurrenslagen. 6 § Om något annat inte följer av 8, 8 a, 18 c eller 18 e §, är avtal mellan företag för- bjudna om de har till syfte att hindra, begränsa eller snedvrida konkurrensen på mark- naden på ett märkbart sätt eller om de ger ett sådant resultat. Detta gäller särskilt sådana avtal som innebär att 1.inköps- eller försäljningspriser eller andra affärsvillkor direkt eller indirekt fast- 2.produktion, marknader, teknisk utveckling eller investeringar begränsas eller kon- trolleras, 3.marknader eller inköpskällor delas upp, 4.olika villkor tillämpas för likvärdiga transaktioner, varigenom vissa handelspartner får en konkurrensnackdel, eller 5.det ställs som villkor för att ingå ett avtal att den andra parten åtar sig ytterligare förpliktelser som varken till sin natur eller enligt handelsbruk har något samband med föremålet för avtalet. För att förbudet i paragrafen skall vara tillämpligt krävs, i likhet med vad som gäller enligt EG-rätten, någon form av överenskommelse mellan två eller flera företag, avtalskriteriet. Inte heller enligt konkurrenslagen krävs emellertid att ett juridiskt bindande avtal ingåtts, utan det kan röra sig om informella överenskommelser, t.ex. rekommendationer eller s.k. gentle- men's agreements. Samarbete mellan företag som ingår i samma ekono- miska enhet, t.ex. i normalfallet företag inom samma koncern, anses inte omfattas av förbudet i bestämmelsen. Förbudet omfattar, liksom förbudet i artikel 81.1 i EG-fördraget, både horisontella och vertikala avtal. Enligt 3 § tredje stycket konkurrenslagen skall vad som sägs om avtal tillämpas också på beslut av en sammanslutning av företag och samordnade för- Prop. 2004/05:117 faranden av företag. Detsamma gäller enligt artikel 81 i EG-fördraget. finns definierat i 3 § första och andra styckena kon- kurrenslagen. Enligt förarbetena (prop. 1992/93:56 s. 66) är avsikten att begreppet skall ha samma innebörd som motsvarigheten i EG-rätten (på engelska undertaking). Liksom i EG-rätten skall det ha en vidsträckt innebörd och i princip omfatta varje fysisk eller juridisk person som be- driver verksamhet av ekonomisk eller kommersiell natur. Verksamheten behöver inte bedrivas i vinstsyfte. I den mån en verksamhet består i myndighetsutövning omfattas den emellertid inte av begreppet företag. Av bestämmelsen i 7 § konkurrenslagen framgår att avtal eller avtalsvill- kor som är förbjudna enligt 6 § konkurrenslagen är civilrättsligt ogiltiga. Det innebär att avtalet eller villkoret inte kan göras gällande enligt sitt innehåll. Möjligheten att efter en anmälan till få individuellt undantag har ersatts av en generell, alltid tillämplig undantagsregel. Regeln återfinns i 8 § konkurrenslagen. 8 § Förbudet i 6 § gäller inte för ett avtal som 1.bidrar till att förbättra produktionen eller distributionen eller till att främja tekniskt eller ekonomiskt framåtskridande, 2.tillförsäkrar konsumenterna en skälig andel av den vinst som därigenom uppnås, 3.bara ålägger de berörda företagen begränsningar som är nödvändiga för att uppnå målet i 1, och 4.inte ger de berörda företagen möjlighet att sätta konkurrensen ur spel för en väsent- lig del av nyttigheterna i fråga. Paragrafen motsvarar artikel 81.3 i EG-fördraget. En förutsättning för att bestämmelsen skall vara tillämplig är att avtalet omfattas av förbudet i 6 §. I likhet med vad som gäller inom EG-rätten måste samtliga de vill- kor som anges i bestämmelsen vara uppfyllda för att undantaget skall gälla. Med den nya ordningen faller ansvar på företagen själva att be- döma om deras avtal och förfaranden är förenliga med konkurrens- reglerna. En stor andel av de avtal som faller under bestämmelsen om undantag i 8 § konkurrenslagen omfattas av olika gruppundantag. gruppundantag är, liksom i EG-rätten, att regeringen får föreskriva att vissa typer av avtal generellt undantas från förbudet mot konkurrensbe- gränsande samarbete i 6 § konkurrenslagen. I propositionen 2003/04:80 s. 86 anförde regeringen att systemet med gruppundantag borde behållas Förbudet mot missbruk av dominerande ställning Bestämmelsen om förbud mot missbruk av dominerande ställning bygger på motsvarande förbud i artikel 82 i EG-fördraget. Bestämmelsen finns i 19 § konkurrenslagen, som lyder: 19 § Missbruk från ett eller flera företags sida av en dominerande ställning på mark- naden är förbjudet. Sådant missbruk kan särskilt bestå i att 1.direkt eller indirekt påtvinga någon oskäliga inköps- eller försäljningspriser eller andra oskäliga affärsvillkor, 2.begränsa produktion, marknader eller teknisk utveckling till nackdel för kon- sumenterna, 3.tillämpa olika villkor för likvärdiga transaktioner, varigenom vissa handelspartner får en konkurrensnackdel, eller 4.ställa som villkor för att ingå ett avtal att den andra parten åtar sig ytterligare för- pliktelser som varken till sin natur eller enligt handelsbruk har något samband med föremålet för avtalet. I likhet med vad som gäller i EG-rätten är ett eller flera företags domine- rande ställning i sig inte förbjuden. Det är endast ett missbruk av den dominerande ställningen som är förbjudet. Ett förfarande som är godtag- bart när det utförs av ett företag som inte har en dominerande ställning kan vara förbjudet för ett företag med en sådan ställning. Bestämmelsen i 7 § konkurrenslagen om ogiltighet gäller bara avtal och avtalsvillkor som är förbjudna enligt 6 § konkurrenslagen. Någon motsvarande bestämmelse om ogiltighet finns inte beträffande avtal som strider mot förbudet mot missbruk av dominerande ställning. I förarbe- tena till 36 § avtalslagen (prop. 1975/76:81 s. 122 f.) uttalas emellertid att konkurrensbegränsande avtal som är förbjudna bör, om inte dispens läm- nas, behandlas enligt samma principer som andra avtal som strider mot tvingande regler. Resultatet torde, enligt förarbetena, bli att avtalet anses civilrättsligt ogiltigt. Konkurrenslagen reglerar inte bara den materiella konkurrensrätten utan i vissa avseenden även förfarandet vid tillämpningen av de materiella be- stämmelserna. Handläggningen av enskilda ärenden regleras endast del- vis i konkurrenslagen. I sådana avseenden där det saknas bestämmelser i konkurrenslagen gäller förvaltningslagen (1986:223) vid handläggningen hos . 5.3Åtgärder mot förbjudna konkurrensbegränsningar Bestämmelsen i 23 § första stycket konkurrenslagen ger Konkurrens- verket möjlighet att ålägga ett företag att upphöra med överträdelse av förbuden i 6 eller 19 § konkurrenslagen eller artikel 81 eller 82 i EG-för- draget. Artikel 7 i förordning 1/2003 innehåller bestämmelser om kon- staterande och upphörande av överträdelser. Ett åläggande kan avse att ett företag skall upphöra att tillämpa ett visst avtal, villkor eller annat Prop. 2004/05:117 förbjudet förfarande. Vid en annan form av överträdelser kan det bli aktuellt att ålägga ett företag att tillhandahålla ett annat företag en viss vara, tjänst eller annan nyttighet på villkor som motsvarar vad som er- bjuds företag i övrigt. Ytterligare ett exempel på åläggande kan vara att företaget inte får överskrida eller underskrida ett visst pris. får enligt 23 a § konkurrens- lagen godta åtaganden från företag där fråga uppkommit om ett företag överträder något av de förbud som avses i 23 § första stycket kon- kurrenslagen. Bestämmelsen har sin motsvarighet i artikel 9.1 i förord- ning 1/2003. beslut att meddela ett åläggande enligt 23 § första stycket konkurrenslagen kan, enligt 60 § tredje stycket, överklagas till . Om verket beslutar att inte meddela ett åläggande, får däremot det beslutet inte överklagas. Företag som berörs av över- trädelsen har i stället enligt 23 § andra stycket konkurrenslagen en sär- skild talerätt. En sådan talerätt föreligger dock inte om Konkurrens- verkets beslut grundar sig på artikel 13 i förordning 1/2003. Den sär- skilda talerätten innebär att, om i ett visst fall beslutar att inte meddela ett åläggande enligt 23 § första stycket konkurrenslagen, får göra det på talan av företag som berörs av över- trädelsen. Det finns inte någon motsvarande bestämmelse i EG-rätten. Bestämmelsen i 26 § konkurrenslagen innebär att på talan av får besluta att ett företag skall betala kon- kurrensskadeavgift, om företaget eller någon som handlar på företagets vägnar uppsåtligen eller av oaktsamhet har överträtt förbuden i 6 eller 19 § konkurrenslagen eller artikel 81 eller 82 i EG-fördraget. Enligt 27 § första stycket konkurrenslagen skall konkurrensskade- avgiften fastställas till lägst och högst eller till ett högre belopp, som dock inte får överstiga av företagets omsättning föregående år. Bestämmelserna i 57 § konkurrenslagen innebär att förbud och åläggan- den enligt 23 eller 45 § får förenas med vite. Även beslut om undersök- ning enligt 47 eller 48 § får förenas med vite. regleras i lagen (1985:206) om viten. Av bestämmelsen i 59 § kon- kurrenslagen framgår att talan om utdömande av vite förs vid allmän Även ett åtagande som godtar enligt 23 a § konkurrenslagen får förenas med vite. tar emot åtskilliga skrivelser från privatpersoner och företag med klagomål på olika sakförhållanden, eller utreder en fråga på eget initiativ. har inte någon skyldighet att pröva varje misstanke om överträdelser av konkurrenslagens förbudsbestämmelser, lika litet som kommissionen har någon motsvarande skyldighet i fråga om överträdelser av förbuden i artikel 81 eller 82. Flertalet klagomål leder inte till att verket går vidare. I 60 och 62 §§ konkurrenslagen finns bestämmelser om vilka beslut av som får överklagas. Det gäller vissa slag av beslut i frågor om ålägganden, återkallelse av undantag som gäller för ett avtal på grund av gruppundantag samt återkallelse av ett åtagande enligt 23 a § andra stycket konkurrenslagen. Enligt 22 § förvaltningslagen får ett beslut överklagas av den som beslutet angår, om det har gått honom emot. beslut överklagas till , som är slutinstans, se lagen (1970:417) om marknadsdomstol m.m. Vissa frågor enligt konkurrenslagen prövas av som första instans, bl.a. frågor om konkurrensskadeavgift enligt 26 §, om kvarstad enligt 32 § samt om undersökningar enligt 47 och 48 §§. Tings- rätten prövar även frågor om förhandsgodkännande av kommissionens beslut om inspektion på annan plats än hos det berörda företaget enligt artikel 21.3 i förordning 1/2003. Tingsrättens avgöranden i samtliga dessa frågor överklagas hos . Tvistemål på konkurrensrättslig grund, såsom mål om skadestånd enligt 33 § konkurrenslagen och mål om ogiltighet enligt 7 § samma lag, handläggs i allmän domstol enligt bestämmelser. Även forumreglerna i balken gäller, men enligt 33 § andra stycket konkurrens- lagen är alltid behörig att pröva frågor om skade- stånd enligt den paragrafen. Mål om utdömande av vite som har förelagts med stöd av konkurrens- lagen handläggs också i allmän domstol och enligt allmänna regler. Även för dessa mål finns dock en särskild forumbestämmelse. Enligt 59 § andra stycket konkurrenslagen är alltid behörig att pröva talan om utdömande av vite i dessa fall. Regler om skadestånd finns i 33 § konkurrenslagen. De innebär att andra företag eller avtalsparter har rätt till skadestånd från ett företag som upp- såtligen eller av oaktsamhet överträder förbuden i 6 eller 19 § kon- kurrenslagen. Rätten till sådan ersättning faller bort, om talan inte väcks från det att skadan uppkom. 6 Skadestånd enligt konkurrenslagen Bestämmelsen i 33 § konkurrenslagen lyder enligt följande. 33 § Om ett företag uppsåtligen eller av oaktsamhet överträder förbuden i 6 eller 19 §, skall företaget ersätta den skada som därigenom uppkommer för ett annat företag eller en avtalspart. Rätten till sådan ersättning faller bort, om talan inte väcks från det att skadan uppkom. är alltid behörig att pröva frågor om skadestånd enligt denna paragraf. Gällande lagstiftning föregicks av bl.a. konkurrenskommitténs be- tänkande Konkurrens för ökad välfärd (SOU 1991:59). Där uttrycktes följande, del 2 s. 286: Kommitténs lagförslag innebär en väsentlig förändring av det gällande sanktionssystemet eftersom kriminaliseringen föreslås bli ersatt med en avgiftsskyldighet vid överträdelser av lagens förbud. Härigenom bryts det samband mellan brott och skadestånd som brukar förutsättas för att ersättning för ren förmögenhetsskada skall utgå.