prop · GS03133 · 2005-03-23 00:00:00 — att de inte får vara underåriga, i konkurs, underkastade näringsförbud eller ha förvaltare, följer beträffande aktiebolag och ekonomiska föreningar av annan lagstiftning. Utöver kravet på god vandel ställs i direktivet krav på att ledningen skall ha de kunskaper och kompetens som krävs för att utföra arbetet. Direktivets krav i detta avseende får anses uppfyllt med ett krav på att den som ingår i ledningen skall ha tillräcklig insikt och erfarenhet för att delta i ledningen av en juridisk person som utövar försäkringsförmedling. Kraven på en juridisk persons ledning skall vara uppfyllda vid tillstånds- eller registreringstillfället, vilket innebär att en kontroll av ledningen skall ske även om en prövning tidigare skett enligt annan lagstiftning. När det gäller kontrollen av vandelskravet och kravet på tillräcklig insikt och erfarenhet hänvisas till de överväganden som gjorts i föregående avsnitt. Bör det införas regler om ägarprövning för försäkringsförmedlare? Som framgått innebär regleringen på det finansiella området att det normalt ställs krav på såväl ägar- som ledningsprövning. Direktivet om försäkringsförmedling innehåller inte några krav på ägarprövning. Det finns flera avgörande skillnader mellan ett försäkringsförmedlings- företag och andra företag som verkar på det finansiella området. Skötseln av ett enskilt förmedlingsföretag kan inte anses påverka den finansiella stabiliteten. När det gäller kundskyddet är det framför allt de enskilda personerna som förmedlar försäkringar för förmedlingsföretagets räkning som har betydelse för vilket förtroende kunder kommer att ha för företaget. Den reglering som föreslås innebär att det ställs en rad olika krav på de fysiska personer som utövar förmedlingsverksamhet. Vidare ställs det även krav på de personer som ingår i företagets ledning. Mot denna bakgrund torde utrymmet för en ägare, som inte ingår i ledningen av företaget, att missbruka sin ställning på ett sätt som påverkar försäkringstagare eller försäkringsgivare vara begränsat. Samman- fattningsvis görs därför bedömningen att det saknas anledning att införa särskilda ägarprövningsregler för försäkringsförmedlingsföretag. Regeringens förslag: En försäkringsförmedlare skall omfattas av en försäkring för den skadeståndsskyldighet som kan åläggas förmedlaren om denne uppsåtligen eller av oaktsamhet åsidosätter sina skyldigheter. För en anknuten försäkringsförmedlare skall inte gälla något krav på ansvarsförsäkring. Om en försäkringsförmedlare även förmedlar fondandelar, skall de krav på ansvarsförsäkring som följer av lagen (1991:981) om värde- pappersrörelse och föreskrifter som meddelats med stöd av den lagen gälla. Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna lämnar förslaget utan erinran. remissinstanser har synpunkter kring de närmare villkor som i föreskriftsform kommer att ställas på ansvarsförsäkringen. , Svenska försäkringsmäklares förening och välkomnar bedömningen i promemorian om att nu gällande krav på att förmedlarens ansvarsförsäkring skall vara baserad på orsaksteorin slopas och ersätts med ett krav på en sådan försäkring baserad på claims made-teorin, detta eftersom det sannolikt leder till en bättre konkurrens. är däremot tveksamt till förslaget och framhåller att slopandet av orsaksteorin kan leda till en försämring av skyddet för konsumenterna. och Svenska försäkringsmäklares förening har invändningar mot de försäkringsbelopp som föreslås i promemorian. Ett allmänt krav på ansvarsförsäkring finns i försäkringsmäklarlagen. I försäkringsmäklarförordningen och i Finans- inspektionens föreskrifter om ansvarsförsäkring för försäkringsmäklare (1992:36) finns detaljerade regler kring den närmare utformningen av ansvarsförsäkringen. Enligt artikel 4.3 skall försäkringsförmedlaren ha en ansvarsförsäkring som omfattar hela gemenskapens territorium eller annan likvärdig garanti för ansvar till följd av fel eller försummelse i verksamheten. Försäkringen eller garantin skall täcka per skada och totalt för alla skador , såvida inte en sådan försäkring eller garanti redan tillhandahålls av ett försäkrings- eller återförsäkringsföretag eller annat företag, för vars räkning eller med vars bemyndigande förmedlaren handlar, eller ett sådant företag har tagit fullt ansvar för förmedlarens handlande. I artikel 4.7 finns bestämmelser om indexering av försäkringsbeloppen. Skälen för regeringens förslag: Enligt direktivet skall således en försäkringsförmedlare ha en ansvarsförsäkring eller annan likvärdig garanti för ansvar för fel eller försummelse i verksamheten. För anknutna förmedlare gäller däremot inte något sådant krav eftersom det företag, för vars räkning eller med vars bemyndigande förmedlaren handlar, har tagit fullt ansvar för förmedlarens handlande (jfr artikel 2.7). I avsnitt 8.5.5 föreslås att en försäkringsförmedlare som uppsåtligen eller av oaktsamhet åsidosätter sina skyldigheter enligt bestämmelserna om god försäkringsförmedlingssed m.m. skall ersätta ren förmögenhets- skada som på grund av detta drabbar en kund, en försäkringsgivare, ett fondbolag, ett förvaltningsbolag, ett fondföretag eller någon som härleder sin rätt från kunden. Kravet på att förmedlarna skall ha ansvarsförsäkring innebär att den skadelidande i viss utsträckning kan hållas skadeslös, även om förmedlaren av någon anledning inte förmår att fullgöra sin skadeståndsskyldighet. Som framgår av direktivet skulle den skadelidande kunna skyddas på annat sätt än genom krav ansvarsförsäkring, t.ex. genom särskilda kapitalkrav eller genom att det skapas en särskild garantiordning. Denna typ av alternativa lösningar har varit föremål för överväganden av såväl , SOU 1986:55 s. 146 f., som , SOU 1997:79 s. 141 f., varvid det i huvudsak konstaterats att en lösning som bygger på ansvarsförsäkring har avgörande fördelar. Här görs inte någon annan bedömning och den nya lagen bör därför inte innehålla någon möjlighet för försäkrings- förmedlare att använda sig av annan likvärdig garanti. Sammanfattningsvis bör det således i lag tas in ett krav på att tillstånd för en svensk fysisk eller juridisk person att utöva försäkringsförmedling får ges bara om personen omfattas av en försäkring för skadeståndsskyldighet som kan åläggas denna om den åsidosätter sina skyldigheter. Närmare föreskrifter om sådan försäkring bör meddelas av regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer. En övergripande och allmän bedömning av frågorna görs nedan. Allmänna utgångspunkter för regleringen Det finns flera svåra frågor att ta ställning till när det gäller att fastställa vilka krav som skall gälla för försäkringsförmedlares ansvarsförsäkring. Ytterst handlar det om att hitta en lämplig avvägning mellan å ena sidan skyddet för den skadelidande och å den andra sidan förmedlarnas faktiska möjlighet att teckna ansvarsförsäkring på rimliga villkor. Om kraven sätts för lågt, finns det en risk att förmedlarens kunder i praktiken kommer att stå utan skydd vid inträffad skada. Om kraven ställs för högt, finns det en risk för att inga eller väldigt få försäkringsgivare är villiga att meddela ansvarsförsäkring eller att premierna blir så höga att kravet på ansvarsförsäkring i praktiken innebär ett etableringshinder. Utgångspunkten bör vara att regleringen i första hand skall skydda konsumenter och mindre företag. Mot bakgrund av de svårigheter som funnits när det gäller att fastställa hur de närmare kraven på ansvarsförsäkringen skall vara utformade, bör regleringen så långt möjligt vara enkel, flexibel och endast innehålla nödvändiga minimikrav. Det bör även i sammanhanget konstateras att det i direktivet föreskrivs att ansvarsförsäkringen skall omfatta hela gemenskapens territorium, se artikel 4.3. Bör ansvarsförsäkringen vara baserad på orsaksteorin eller claims made- teorin? En viktig fråga i sammanhanget är om försäkringsförmedlares ansvarsförsäkring skall vara baserad på orsaksteorin eller på claims made-teorin. Det grundläggande problemet är att ansvarsförsäkringar normalt gäller i taget, men att det kan dröja från det att skadan orsakades till det att den uppkommer, upptäcks eller anmäls. Frågan blir vilken av dessa olika tidpunkter som skall användas för att avgöra vilket års ansvarsförsäkring som skall tas i anspråk för att ersätta skadan. Enligt orsaksteorin skall den försäkring som gällde när skadan orsakades utnyttjas. Enligt claims made-teorin är det i stället den försäkring som gäller när skadan anmäls som skall användas. Orsaksteorin har den fördelen att den skadelidande kan få ersättning för skador som orsakats långt tillbaka i tiden och den ger den skadelidande ett skydd även efter det att försäkringsförmedlaren har upphört med sin verksamhet. För försäkringsgivaren innebär orsaksteorin emellertid att den måste meddela en försäkring, vars riskinnehåll är mycket svårbedömt. Försäkringen skall ju täcka alla framtida skadeståndskrav som har sin grund i händelser som inträffar under försäkringsåret, men som senare kan komma att framställas. Slutpunkten sätts först när preskription inträder. Detta innebär att försäkringsgivaren måste göra avsättningar i balansräkningen efter det att försäkringstiden har gått ut. En försäkring baserad på orsaksteorin innebär sammanfattningsvis ett stort risktagande för försäkringsgivaren, vilket påverkar försäkringspremien. Osäkerheten kring risktagandet leder även till besvär för mäklarna att upphandla ett försäkringsskydd på den svenska marknaden. Ansvarsförsäkring som är baserad på orsaksteorin kan enligt uppgift inte tecknas hos utländska försäkringsgivare och det är svårt att återförsäkra denna typ av försäkringar. Claims made-teorin har den fördelen att försäkringsgivaren ges bättre möjligheter att göra riskbedömningar. Vid ansvarsförsäkringar som är baserade på denna teori skall försäkringsgivaren bedöma sannolikheten för att skador kommer att anmälas under det närmast kommande året, dvs. Förutom skador som både orsakas och anmäls under detta år, kan det även vara skador som orsakats längre tillbaka i tiden, men som anmäls först under försäkringsåret. För den senare typen av skador kan försäkringsvillkoren innehålla en s.k. retroaktiv dag. Principen är att endast skador som orsakats efter den dagen ersätts. Ansvarsförsäkringar som är baserade på claims made-teorin har den nackdelen att de kan innebära ett dåligt skydd för den skadelidande, särskilt om försäkringsvillkoren innehåller en klausul som innebär en mycket kort retroaktivitet. Denna teori innebär även att den skadelidande saknar skydd om en skada upptäcks efter det att försäkringsförmedlaren har upphört med sin verksamhet. Den nackdel som orsaksteorin medför för försäkringsgivaren innebär stora besvär att upphandla ansvarsförsäkringar för försäkringsmäklarna. För såväl försäkringsförmedlaren som dennes kunder är det, som påpekats av en rad remissinstanser, viktigt att det finns både nationell och internationell konkurrens bland försäkringsgivarna. Denna ökade konkurrens bör leda till ett förbättrat försäkringsskydd. Den fördel som orsaksteorin ger i fråga om retroaktivt skydd och som påtalats av torde kunna uppnås även vid försäkringar som baseras på claims made-teorin. Kravet på orsaksteori bör således slopas om ett tillfredsställande retroaktivt skydd för förmedlaren kan uppnås vid en övergång till claims made-teorin. Normgivningen bör ske i föreskrifter. I föreskrifterna bör även regleras frågan om försäkringsskyddet tidigast kan upphöra, jfr 6 § första stycket 4 förord- ningen (1989:854) om försäkringsmäklare. Bör den skadelidande ha rätt att rikta ersättningsanspråk direkt mot ansvarsförsäkringsgivaren? Enligt nuvarande regler skall försäkringsvillkoren innebära att den skadelidande får rikta krav på ersättning enligt försäkringsavtalet direkt mot försäkringsgivaren, i den mån han inte har fått ersättning av den försäkrade (6 § andra stycket 2 försäkringsmäklarförordningen). I propositionen om ny försäkringsavtalslag (prop. 2003/04:150) föreslås att det i den nya lagen skall införas en tvingande bestämmelse om att den skadelidande enligt försäkringsavtalet får rikta krav direkt mot försäkringsbolaget, om den försäkrade enligt lag eller annan författning är skyldig att ha ansvarsförsäkring som omfattar skadan. Det saknas skäl att här överväga någon annan ordning. Bör den skadelidande få ersättning utan avdrag för självrisk? Enligt nuvarande regler skall försäkringsvillkoren innebära att ersättningen skall betalas ut till den skadelidande utan avdrag för självrisk (6 § andra stycket 3 försäkringsmäklarförordningen). Reglerna hindrar emellertid inte ansvarsförsäkringsgivaren från att kräva självrisk av den försäkrade. Utgångspunkten för regleringen bör vara att den skadelidande så långt möjligt skall hållas skadelös. Det bör därför även i fortsättningen krävas att ersättningen betalas ut till den skadelidande utan avdrag för självrisk. Vilka försäkringsbelopp bör gälla? Enligt direktivet skall försäkringsbeloppet för varje skada uppgå till , vilket för motsvarar (cirka 229 basbelopp). Minimikravet i direktivet ligger väl i linje med de krav som enligt den nuvarande svenska regleringen gäller vid förmedling av försäkringar till konsumenter och mindre företag, dvs. Enligt uppgift har de skador som uppstått vid förmedling av försäkringar i allra flesta fall inte överstigit per skada och detta gäller oavsett om förmedlingen avsett livförsäkring eller skadeförsäkring. Det är emellertid inte osannolikt att en enskild skada i vissa fall kan komma att uppgå till väsentligt högre belopp. Om förmedlingen t.ex. avser en villaförsäkring, en olycksfallsförsäkring med livsvarig livränta, en pensionsförsäkring eller en företagsförsäkring för ett mindre företag torde en skada kunna uppgå till . Enligt direktivet skall försäkringsbeloppet för samtliga skador uppgå till , vilket motsvarar (cirka 344 basbelopp). Kravet på minsta aggregerade belopp enligt direktivet är avsevärt lägre än de nuvarande svenska kraven på aggregerade belopp, som beroende på antalet försäkringsmäklare och den verksamhet som drivs varierar från till (20009000 basbelopp). Allmänt bör understrykas att de framtida svenska kraven inte bör avvika väsentligt från nivån i direktivet, eftersom det då finns en risk för att de svenska förmedlarna får en konkurrensnackdel. Extrema svenska krav kan i förlängningen även innebära risk för att förmedlare väljer att etablera sig utanför . Kravet i fråga om aggregerade belopp får dock inte sättas så lågt att det finns en påtaglig risk för att konsumenter blir utan ersättning därför att försäkringsförmedlaren eller andra försäkringsförmedlare som omfattas av samma ansvarsförsäkring redan tidigare orsakat så många eller så stora skador att försäkringsbeloppet överskrids. När försäkringsbeloppet fastställs bör det vidare beaktas vilka motsvarande krav som ställs i fråga om andra obligatoriska ansvarsförsäkringar. En klar majoritet av försäkringsmäklarbolagen som bedriver verksamhet har färre än tio registrerade mäklare. Över hälften av alla försäkringsmäklarbolag har en eller två registrerade försäkringsmäklare. Försäkringsbeloppet bör vara anpassat efter dessa förhållanden. Beloppsnivåerna bör fastställas i föreskrifter. bör dessutom ha möjlighet att i enskilda fall ställa krav på högre ersättningsbelopp. Detta kan t.ex. bli aktuellt om en försäkrings- förmedlare driver en verksamhet där skaderisken kan antas vara särskilt hög eller där varje enskild skada kan antas komma att uppgå till belopp som väsentligt överstiger minimikraven. Försäkringsbeloppen skall enligt bestämmelserna i direktivet indexeras på visst sätt, se artikel 4.7. Vad bör gälla vid förmedling av fondandelar? Samma krav bör gälla vid förmedling av fondandelar oavsett om verksamheten drivs av en försäkringsförmedlare eller av ett värdepappersbolag. Därför bör det för tillstånd till förmedling av fondandelar krävas att försäkringsförmedlaren uppfyller de krav på ansvarsförsäkring som följer av lagen om värdepappersrörelse och föreskrifter som meddelats med stöd av den lagen. Regeringens förslag: I rimlig tid innan ett försäkringsavtal ingås skall kunden få information om försäkringsförmedlarens namn och adress, vissa ägarförhållanden, det register som förmedlaren är upptagen i och hur registreringen kan kontrolleras, vilken myndighet som är tillsynsmyndighet, priset för försäkringsförmedlingen eller grunderna för hur priset bestäms och om provision eller annan ersättning kan påräknas bli betald av annan än kunden, ansvarsförsäkringen samt klagomåls- och tvistlösningsmöjligheter. Försäkringsförmedlaren skall också informera kunden om huruvida han eller hon ger råd på grundval av en opartisk analys eller om förmedlaren på grund av avtal eller på annan grund förmedlar försäkringar endast från visst eller vissa försäkringsföretag. En försäkringsförmedlare, som tar emot sådan information om försäkringsavtalet som en försäkringsgivare är skyldig att lämna till försäkringstagaren, skall vara skyldig att vidarebefordra informationen Informationsbestämmelserna skall inte vara tillämpliga vid förmedling av återförsäkring, försäkring mot stora risker eller Promemorians förslag: I promemorian föreslås en mindre omfattande regel om prisinformation och att förmedlarens skyldighet att vidarebefordra information från försäkringsgivaren bara skall gälla för sådan information som försäkringsgivaren är skyldig att lämna enligt 4-7 §§ konsumentförsäkringslagen. Remissinstanserna: anser att en förmedlare skall vara skyldig att vidarebefordra all information som försäkringsgivaren är skyldig att lämna till försäkringstagaren. förening påtalar att föreslagen regel om skyldighet att vidarebefordra information är oklar och att kravet på information om ansvarsförsäkring är för långtgående. hävdar att informationskraven är så omfattande att informationen om produkten riskerar att försvinna och att språkregeln är framhåller betydelsen av att förmedlaren upplyser kunden om gällande skattebestämmelser på området. förslaget om obligatorisk uppgift om priset för förmedlingen. vill dessutom gå ett steg längre och anser att det bör övervägas om inte ett generellt arvodessystem är att föredra framför ett provisionssystemet bör behållas. förslaget om obligatorisk prisuppgift innebär en rad praktiska tillämpningssvårigheter, inte heller är konkurrensneutralt och därför inte anmärker att anknutna förmedlare bör undantas från kravet på prisuppgift eftersom de flesta av dessa förmedlare inte kommer att kunna ge korrekt information om kostnaden Svenska försäkringsmäklares förening betonar konkurrensneutraliteten och motsätter sig kravet på prisuppgift om inte även de av försäkringsbolagen anställda säljarna kommer att omfattas. hävdar att förslaget om prisinformation är svårtillämpat och att informationen kan feltolkas. En försäkringsmäklare skall enligt 12 § första stycket försäkrings- mäklarlagen se till att uppdragsgivaren får den information som en försäkringsgivare enligt 5 § och 6 § första stycket konsument- försäkringslagen (1980:38) är skyldig att lämna i samband med att en försäkring tecknas. Den information som avses är dels information om och andra försäkringsvillkor som konsumenten behöver för att kunna bedöma kostnaden och omfattningen av försäkringen, dels sedan försäkring tecknats tydlig information om sådana försäkringsvillkor som innebär viktigare begränsning av försäkringens omfattning i förhållande till vad konsumenter i allmänhet har anledning att räkna med. Mäklaren har däremot inte något uttryckligt ansvar för sådan information som enligt konsumentförsäkringslagen skall lämnas och i samband med förnyelse av försäkring. Förutom den skyldighet som framgår av 12 § första stycket försäkringsmäklarlagen innebär kravet på god försäkringsmäklarsed enligt 13 § att det även finns en allmän rådgivnings- och upplysnings- skyldighet för mäklare. I förarbetena till försäkringsmäklarlagen anges att i konsumentförhållanden bör mäklaren vara skyldig att ge uppdragsgivaren viss allmän information om t.ex. vilka ekonomiska åtaganden en livförsäkring medför och konsekvenserna av att en sådan försäkring annuleras (prop. 1988/89:136 s. 38 f.). Informationsskyldigheten enligt 12 § första stycket försäkrings- mäklarlagen är av näringsrättslig art. Underlåtenhet att iaktta bestämmelsen medför alltså inte någon skadeståndsskyldig- het. Av förarbetena framgår emellertid att informationsskyldigheten enligt 12 § första stycket i stor utsträckning sammanfaller med den allmänna upplysningsplikt som ingår i mäklarens skyldighet att utföra sitt uppdrag omsorgsfullt och med iakttagande av god försäkringsmäklarsed (a. prop. s. 38). Dessa senare skyldigheter är civilrättsligt sanktionerade genom bestämmelser i 14 §. En underlåtenhet att iaktta informations- bestämmelsen i 12 § första stycket kan alltså medföra att mäklaren blir skadeståndsskyldig enligt 14 §. Mäklarens ansvar för informationen enligt 12 § första stycket försäkringsmäklarlagen innebär inte att han själv måste lämna informationen till uppdragsgivaren. Om han inte lämnar informationen själv, är han dock skyldig att förvissa sig om att försäkringsbolaget lämnar informationen direkt till försäkringstagaren. Försäkringsbolaget och mäklaren måste alltså komma överens om vem av dem som skall lämna informationen till försäkringstagaren (a. prop. s. 38). Om mäklaren får ersättning i form av provision eller arvode från försäkringsgivaren, är han enligt 11 § försäkringsmäklarlagen skyldig att på begäran av uppdragsgivaren upplysa denne om ersättningens storlek. Skälet för bestämmelsen angavs i förarbetena vara att uppdragsgivaren genom bestämmelsen lättare skulle kunna få igång en diskussion om priset för mäklarens tjänster, vilket främjar en ökad konkurrens och effektivitet på mäklarmarknaden (a. prop. s. 23 f.). har utfärdat allmänna råd om god försäkrings- mäklarsed, FFFS 1995:52, som bl.a. innehåller bestämmelser om den information som en mäklare bör lämna till sina kunder. Bestämmelserna om försäkringsförmedlares informationsskyldighet finns i artiklarna 12 och 13. Enligt artikel 12.1 skall försäkringsförmedlaren, innan ett första försäkringsavtal ingås och vid behov när det ändras eller förnyas, lämna information till kunden om åtminstone sin identitet och adress samt om det register där han är upptagen och hur registreringen kan kontrolleras. Vidare skall kunden få information om huruvida förmedlaren, direkt eller indirekt, innehar av rösterna eller av bolagskapitalet i ett försäkringsföretag eller om ett försäkringsföretag eller ett moderbolag till ett försäkringsföretag innehar av rösterna eller av bolagskapitalet hos försäkringsförmedlaren. Information skall även lämnas om de förfaranden som avses i artikel 10, genom vilka kunder och andra berörda kan anmäla klagomål mot försäkringsförmedlare. Om det är lämpligt, skall kunden även få information om de förfaranden för klagomål och tvistelösning utanför domstol som avses i artikel 11. Förmedlaren skall vidare, i fråga om det avtal som erbjuds, informera kunden om huruvida han ger råd på grundval av den skyldighet att erbjuda en opartisk analys som avses i artikel 12.2, eller han är avtalsenligt förpliktad att bedriva försäkringsförmedlings- verksamhet uteslutande med ett eller flera försäkringsföretag, varvid han på kundens begäran skall lämna ut namnen på dessa försäkringsföretag, eller han inte är avtalsenligt förpliktad att bedriva försäkrings- förmedlingsverksamhet uteslutande med ett eller flera försäkringsföretag och inte ger råd på grundval av den skyldighet att erbjuda en opartisk analys som avses i artikel 12.2, varvid han på kundens begäran skall lämna ut namnen på de företag med vilka han får bedriva och bedriver verksamhet. I de fall där det föreskrivs att vissa uppgifter endast skall lämnas på kundens begäran, skall denne informeras om sin rätt att begära uppgifterna. I artikel 12.2 och 12.3 finns ytterligare bestämmelser om en försäkringsförmedlares skyldigheter.