prop · GT0338 · 2005-10-26 00:00:00 — Av artikel 5 i arbetslivsdirektivet framgår att arbetsgivaren under vissa förutsättningar skall vidta rimliga anpassningsåtgärder för att göra det möjligt för personer med funktionshinder att få tillträde till, delta i eller göra karriär i arbetslivet eller att genomgå utbildning om åtgärderna inte medför en orimligt stor börda för arbetsgivaren. Båda direktiven innehåller också bestämmelser som gör det möjligt för medlemsstaterna att behålla eller att besluta om särskilda åtgärder, för att förhindra att personer missgynnas på någon av de diskriminerings- grunder som direktiven omfattar eller för att kunna kompensera för ett sådant missgynnande. Av artikel 6 i direktivet mot etnisk diskriminering och artikel 8 i arbets- livsdirektivet framgår att direktiven endast ställer upp minimikrav. lemsstaterna får införa eller behålla bestämmelser som är mer fördel- aktiga när det gäller att upprätthålla principen om likabehandling. Vidare anges att vid genomförandet av direktiven får en medlemsstat inte in- skränka det skydd mot diskriminering som redan finns, på områden som omfattas av direktiven, genom att åberopa att de genomför direktivens bestämmelser. Rätten till stöd vid rättsliga förfaranden Medlemsstaterna skall säkerställa att alla de som anser sig ha blivit för- fördelade genom hänvisning till att principen om likabehandling inte har tillämpats, har tillgång till rättsliga eller administrativa förfaranden (se artikel 7.1 i direktivet mot etnisk diskriminering och 9.1 i arbetslivs- direktivet). Även föreningar, organisationer eller andra rättsliga enheter skall kunna engageras i dessa processer om den klagande personen ger sitt tillstånd. Medlemsstaterna skall också se till att principen om likabe- handling följs genom att införa bestämmelser som skyddar enskilda personer mot repressalier på grund av klagomål eller av rättslig och administrativ behandling (se artikel 9 respektive 11). När förekomsten av diskriminering prövas är det, enligt artikel 8 i direk- tivet mot etnisk diskriminering och artikel 10 i arbetslivsdirektivet, den person som påstås ha diskriminerat som skall bevisa att diskriminering inte har ägt rum. På den man eller kvinna som anser sig ha blivit diskri- minerad ligger att lägga fram fakta som ger anledning att anta att direkt eller indirekt diskriminering förekommit. Denna regel om bevisbörda skall inte tillämpas på straffrättsliga förfaranden. Vidare kan medlems- staterna avstå från att tillämpa regeln där det är domstolen eller det behö- riga organet som är skyldig att utreda fakta i målet. Medlemsstaterna har också möjlighet att gå ännu längre genom att införa bevisregler som är mer fördelaktiga för en kvinna eller en man som anser sig ha blivit diskriminerad. Medlemsstaterna skall även se till att det finns effektiva, proportionerliga och avskräckande sanktioner vid överträdelser av de nationella be- stämmelser som antagits med stöd av direktiven (se artikel 15 i direktivet mot etnisk diskriminering respektive artikel 17 i arbetslivsdirektivet). Enligt artikel 13 i direktivet mot etnisk diskriminering skall det finnas ett eller flera organ i varje medlemsstat för främjande av likabehandling utan åtskillnad på grund av ras eller etniskt ursprung. Dessa organ skall på ett oberoende sätt kunna driva klagomål om diskriminering, genom- föra undersökningar om diskriminering samt publicera rapporter och lämna rekommendationer. Medlemsstaterna skall även se till att lagar och andra författningar som strider mot principen om likabehandling upphävs. De skall också se till att bestämmelser som strider mot principen om likabehandling som finns i individuella avtal eller kollektivavtal, i interna regler för företag samt regler för vinstdrivande eller icke-vinstdrivande föreningar, för fria yrkesutövare och för arbetstagar- och arbetsgivarorganisationer förklaras eller kan förklaras ogiltiga eller ändras. Båda direktiven innehåller också föreskrifter om spridning och informa- tion om direktiven, om medlemsstaternas ansvar för dialog mellan arbetsmarknadens parter, samt om medlemsstaternas skyldigheter angå- ende rapportering om tillämpning av direktivet. Medlemsstaterna skall ha genomfört direktivet mot etnisk diskriminering i nationell rätt . Arbetslivsdirektivet skall vara genomfört , med undantag för bestämmel- serna om diskriminering på grund av ålder och funktionshinder. För dessa bestämmelser har medlemsstaterna på sig. Med- lemsstaterna kan också överlåta åt arbetsmarknadens parter att genom- föra direktiven när det gäller bestämmelser som omfattas av kollektivav- tal på en gemensam begäran av parterna. I sådana fall skall medlems- staterna säkerställa att arbetsmarknadens parter inför de åtgärder som behövs senast de datum respektive direktiv skall vara genomfört. 7.3.2Likabehandlingsdirektivet (76/207/EEG) Diskrimineringsgrunden kön omfattas inte av direktivet mot etnisk diskriminering eller arbetslivsdirektivet. Inom EG-rätten finns emellertid bestämmelser som förbjuder könsdiskriminering, bl.a. fastställs principen om likabehandling när det gäller kön i artikel 141 i EGfördraget. Principen om likabehandling slås också fast i rådets direktiv /207/EEG (likabehandlingsdirektivet). Detta direktiv har med hänsyn till fördragsändringar och utvecklingen av praxis ändrats och moderniserats genom och rådets direktiv /73/EG av om ändring av rådets direktiv /207/EEG om genomförandet av principen om likabehandling av kvinnor och män i fråga om tillgång till anställning, yrkesutbildning och befordran samt arbetsvillkor. Avsikten med ändringarna var också att uppnå bättre överens- stämmelse med regleringen i direktivet mot etnisk diskriminering och arbetslivsdirektivet. En motsvarighet till flertalet av bestämmelserna i dessa direktiv återfinns numera i likabehandlingsdirektivet. i likabehandlingsdirektivet skall vara genomförda i medlemsstaterna . Syftet med likabehandlingsdirektivet är att genomföra principen om likabehandling av kvinnor och män i fråga om tillgång till anställning, däribland befordran, yrkesutbildning, arbetsvillkor och under vissa för- utsättningar i fråga om social trygghet enligt artikel 1. Enligt samma artikel skall medlemsstaterna aktivt ta hänsyn till målet att uppnå jämställdhet mellan kvinnor och män när de utarbetar och genomför lagar och andra författningar samt politiska beslut eller rikt- linjer och verksamhet på de områden som anges. Direkt och indirekt diskriminering Likabehandlingsprincipen innebär att det inte får förekomma någon som helst diskriminering på grund av kön, vare sig direkt eller indirekt, fram- för allt inte med hänvisning till äktenskaplig status eller familjestatus (artikel 2). I direktivet finns definitioner av begreppen direkt och indirekt diskri- minering samt trakasserier som överensstämmer med direktivet mot etnisk diskriminering och arbetslivsdirektivet (artikel 2.2). Sexuella trakasserier är enligt direktivets definition alla former av oönskat verbalt, icke-verbalt eller fysiskt beteende av sexuell natur som syftar till eller leder till att en persons värdighet kränks, särskilt när en hotfull, fientlig, förnedrande, förödmjukande eller kränkande stämning skapas. Trakasserier och sexuella trakasserier ses som diskriminering på grund av könstillhörighet och omfattas således av diskrimineringsförbudet. Att en person avvisar eller låter bli att reagera mot ett sådant beteende får inte ligga till grund för att ett diskriminerande beslut inte fattas som gäller denna person. Vidare är en instruktion att diskriminera personer på grund av könstillhörighet diskriminering (artikel 2.3 respektive artikel 2.4). Direktivet innehåller också bestämmelser om förebyggande åtgärder. Medlemsstaterna skall i nationell lagstiftning, kollektivavtal eller allmän praxis uppmuntra arbetsgivare och dem som ansvarar för tillgång till yrkesutbildning att vidta åtgärder för att förebygga alla former av diskri- minering på grund av könstillhörighet särskilt trakasserier och sexuella trakasserier på arbetsplatsen. Undantag från diskrimineringsförbuden får göras i några fall. Särbe- handling, som har med könstillhörighet att göra, skall inte utgöra diskri- minering om det är ett reellt och avgörande yrkeskrav på grund av yrkes- verksamhetens karaktär eller krävs för det sammanhang där verksam- heten bedrivs. Förutsättningen för särbehandlingen är att målet är be- rättigat och kravet är rimligt. (artikel 2.6) Undantag får också göras för att skydda kvinnor under graviditet och mammaledighet (artikel 2.7). sistnämnda artikel slås fast att direktivet inte skall påverka skyddande bestämmelser för kvinnor. Tillämpningsområdet för principen om likabehandling gäller den offent- liga eller privata sektorn inklusive offentliga organ i fråga om: villkor för tillträde till anställning, till verksamhet som egenföretagare och till yrkesutövning, inklusive urvalskriterier och krav för anställning inom alla verksamhetsgrenar på alla nivåer i arbetslivet, inbegripet be- fordran, tillträde till alla typer och alla nivåer av yrkesvägledning, yrkesutbild- ning, högre yrkesutbildning och omskolning, inklusive yrkespraktik, anställnings- och arbetsvillkor, inklusive uppsägning och avskedanden, och löner enligt direktiv /117/EEG, och medlemskap och medverkan i en arbetstagar- eller arbetsgivarorgani- sation eller i andra organisationer vars medlemmar utövar ett visst yrke samt även de förmåner som dessa organisationer tillhandahåller. Nödvändiga åtgärder för likabehandling I likhet med direktivet mot etnisk diskriminering och arbetslivsdirektivet föreskriver likabehandlingsdirektivet att medlemsstaterna skall vidta nödvändiga åtgärder för att säkerställa att lagar och andra författningar inte strider mot principen om likabehandling (artikel 3.2). Medlemsstaterna skall införa nödvändiga bestämmelser för att säker- ställa att den kvinna eller man som diskriminerats kompenseras eller gottgörs på ett sätt som är både avskräckande och står i proportion till det lidande som skadan förorsakat. Kompensationen eller gottgörelsen får inte begränsas av en i förväg fastställd gräns, förutom då arbetsgivaren kan bevisa att den enda skada som sökanden lidit är arbetsgivarens vägran att beakta hans eller hennes arbetsansökan. Artikel 6 i likabehandlingsdirektivet innehåller vidare, liksom tidigare beskrivna EG-direktiv, bestämmelser om tillgång till rättsliga eller administrativa förfaranden samt möjlighet för föreningar, organisationer eller andra rättsliga enheter att kunna engageras med tillstånd av den klagande kvinnan eller mannen. Medlemsstaterna är skyldiga att införa bestämmelser som skyddar en- skilda kvinnor och män mot repressalier (artikel 7) och bestämmelser om effektiva, proportionerliga och avskräckande sanktioner (artikel 8). Även likabehandlingsdirektivet är ett s.k. minimidirektiv. Medlems- staterna får införa eller behålla bestämmelser som går längre än direktivet när det gäller att genomföra principen om likabehandling av kvinnor och män. Detsamma gäller som för de andra två nämnda direktiven att det skydd mot diskriminering som redan finns i medlemsstaterna inte får inskränkas med hänvisning till genomförandet av detta direktiv. Liksom de båda övriga direktiven innehåller likabehandlingsdirektivet föreskrifter om information om de bestämmelser som antas enligt direktivet och om medlemsstaternas ansvar för dialog dels mellan arbetsmarknadens parter, dels med icke-statliga organisationer. Det skall även finnas ett eller flera organ i varje medlemsstat för främjande, analys och kontroll av samt stöd för likabehandling av alla personer oavsett könstillhörighet. Dessa organ skall på ett oberoende sätt kunna driva klagomål om diskriminering, genomföra undersökningar om diskriminering samt publicera rapporter och lämna rekommendationer. 7.4EU:s stadga om de grundläggande rättigheterna EU:s stadga om de grundläggande rättigheterna antogs av i som en politisk deklaration. Stadgan har hämtat sin inspiration från medlemsstaternas gemensamma författningstraditioner och internationella förpliktelser, bl.a. Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna (), unionens och sociala stadgor samt från den rättspraxis som utvecklats vid och i . I artikel 20 i EU-stadgan anges att alla människor är lika inför lagen. Av artikel 21 framgår att all diskriminering på grund av kön, ras, hudfärg, etniskt eller socialt ursprung, genetiska särdrag, språk, religion eller övertygelse, politisk eller annan åskådning, tillhörighet till nationell minoritet, förmögenhet, börd, funktionshinder, ålder eller sexuell läggning skall vara förbjuden. Inom tillämpningsområdet för EG- fördraget och Unionsfördraget är diskriminering på grund av nationalitet förbjuden (artikel 21.2). Alla har rätt till utbildning och tillträde till yrkesutbildning och fortbildning samt att kostnadsfritt kunna följa den obligatoriska undervisningen enligt artikel 14. Kulturell, religiös och språklig mångfald skall respekteras (artikel 23) och jämställdhet mellan kvinnor och män säkerställas på alla områden. Principen om jämställdhet mellan män och kvinnor hindrar inte medlemsstaterna från att behålla eller vidta åtgärder som innebär särskilda förmåner för det underrepresenterade könet (artikel 23). Det framgår vidare att unionen erkänner och respekterar rätten för personer med funktionshinder att få del av åtgärder som syftar till att säkerställa deras oberoende, deras sociala och yrkesmässiga integrering samt deltagande i samhällslivet (artikel 26). Europeiska konventet om EU:s framtid, vars huvudsakliga uppgift var att överväga inriktningen i unionens framtida fördrag, fick också till uppgift att överväga vilken ställning stadgan skulle få i ett framtida fördrag. Konventet föreslog att stadgan skulle fördragsfästas i sin helhet. I det konstitutionella fördraget som undertecknades finns också, i enlighet med konventets förslag, stadgan i sin helhet intagen (Del II i det konstitutionella fördraget). Mot bakgrund av bl.a. utgången av folkomröstningarna i och har beslutat om en reflexionspaus för att ge möjlighet till en bred debatt om EU i medlemsstaterna. Det är osäkert hur en framtida fördragsreform kan komma att se ut. Stadgans ställning som en politisk deklaration utan juridiskt bindande karaktär kvarstår därför tills vidare. När diskriminering och kränkande behandling förekommer krävs tydliga och snabba insatser, i första hand för att skydda de som utsatts. En första utgångspunkt är att det finns lagar som fungerar till skydd och säkerhet för barnen och eleverna. Det pågår, vilket inte minst inspek- tion visar, ett mycket engagerat och kompetent arbete i många förskolor, skolor och kommuner. Men det räcker inte. Alltför många undersök- ningar visar på att säkerheten behöver stärkas och ännu kraftfullare in- satser behövs för att bekämpa alla former av diskriminering och annan kränkande behandling. I denna proposition föreslås därför en ny lag för skollagsreglerad verk- samhet i syfte att stärka flickors och pojkars samt mäns och kvinnors rättssäkerhet tillsammans med krav på en plan för att främja likabehand- ling oavsett kön, etnisk tillhörighet, religion eller trosuppfattning, sexuell läggning och funktionshinder samt för att motverka annan kränkande behandling. Arbetet med att främja likabehandling i förskolan, skolan och kommu- nernas vuxenutbildning och annan skollagsreglerad verksamhet skall fortsätta att ha hög prioritet. Det är viktigt att arbetet mot alla former av trakasserier och annan kränkande behandling som mobbning sker i var- dagen och präglar arbetsformer och hur barn, elever och vuxna bemöter och behandlar varandra. Även valet av läroböcker och andra läromedel är viktigt. Alla läro- böcker och andra läromedel är bärare av värderingar och kulturella signaler som påverkar barns och ungdomars människosyn och omvärlds- uppfattning. Det är därför av stor betydelse, enligt regeringens mening, att läroböckerna och andra läromedel som är producerade för undervis- ning inte är föråldrade och sprider fördomar och förlegade föreställningar och härigenom strider mot grundläggande och demokratiska värderingar samt FN:s konventioner om mänskliga rättigheter. Det är vidare viktigt, att de metoder för att bekämpa diskriminering och andra former av kränkande behandling, som används i verksam- heterna, följs upp och utvärderas samt att utvecklingsinsatserna på alla nivåer intensifieras. Regeringen anser vidare att det, förutom en lag om förbud mot diskriminering och annan kränkande behandling i skollags- reglerad verksamhet, även behövs mer kunskap om förekomsten av diskriminering i förskolan, skolan och kommunernas vuxenutbildning. Likaså behövs ökad kunskap om vad diskriminering är samt kunskap om gällande rätt och internationella överenskommelser beträffande mänsk- liga rättigheter på alla nivåer i utbildningssystemet. Regeringen avser därför, i samband med att förslaget om en ny lag överlämnas till , att initiera och därefter följa upp insatser för att främja och stödja såväl huvudmannen för verksamheten som själva verksamheterna i arbetet med att motverka alla former av kränkande be- handling. Regeringens förslag: De aktuella EG-direktiven genomförs för verk- samhet som regleras i skollagen (1985:1100) genom lagstiftning. Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens. Remissinstanserna: Remissinstanserna har inga invändningar mot att EG-direktiven genomförs genom lagstiftning. har dock pekat på att förslaget till lag går längre än EG-rätten kräver i den meningen att lagen utvidgar diskrimineringsförbudet till andra diskrimi- neringsgrunder än vad direktivet mot etnisk diskriminering omfattar. har därför gjort den principiella invändningen att så- dan utvidgning inte bör förekomma. Skälen för regeringens förslag De EG-direktiv som skall genomföras är, som tidigare nämnts, direktivet om genomförandet av principen om likabehandling av personer oavsett deras ras eller etniska ursprung (2000/43/EG) och direktivet om in- rättande av en allmän ram för likabehandling i arbetslivet (2000/78/EG) samt direktivet (2002/73/EG), det reviderade likabehandlingsdirektivet, se bilagorna 13. Inom högskolan finns tillbaka lagen (2001:1286) om lika- behandling av studenter i högskolan. Den innehåller förbud mot diskri- minering. Direktivet mot etnisk diskriminering är härigenom genomfört på högskoleområdet. Lagen om likabehandling av studenter i högskolan går emellertid längre än vad direktivet mot etnisk diskriminering kräver, eftersom diskrimineringsförbuden även omfattar diskriminerings- grunderna könstillhörighet, religion eller annan trosuppfattning, sexuell läggning och funktionshinder. Lagen (2003:307) om förbud mot diskri- minering är en civilrättslig lagstiftning på EG-rättslig grund med förbud mot diskriminering på vissa andra samhällsområden än arbetslivet och högskolan. Genom dessa två lagar är EG-direktiven genomförda till stora delar. Vad som återstår på utbildningsområdet är främst att införa ett diskrimineringsförbud inom förskoleverksamhet, skolbarnsomsorg, grundskola, gymnasieskola och kommunernas vuxenutbildning, dvs. den utbildning och annan verksamhet som regleras i skollagen (1985:1100). Regeringen anser att den föreslagna lagstiftningen, såvitt gäller diskriminering, bör harmoniera med lagen (2001:1286) om likabehandling av studenter i högskolan. Regeringens bedömning är således att lagstiftningen bör innehålla ett förbud mot diskriminering på grund av kön, etnisk tillhörighet, religion eller annan trosuppfattning, sexuell läggning och funktionshinder. När det gäller genomförandet av EG-direktiven beträffande övrig ut- bildning, se avsnitt 11. EGdirektiven och regleringen av yrkesutbildning Det finns således vissa delar inom utbildningsområdet som härutöver återstår att reglera. Det gäller t.ex. yrkesutbildning, yrkesvägledning och yrkespraktik. Det är av betydelse i sammanhanget att det finns olika system för yrkesutbildning ute i . Skillnaderna mellan länderna återspeglas i begreppsanvändningen. I engelskspråkliga länder används termerna vocational education and training som övergripande beteck- ning för alla former av yrkesutbildning. Education syftar på teoretiska studier medan training avser färdighetsutveckling. I betänkandet Skola för bildning (SOU 1992:94) vände sig mot en sådan uppdelning. läroplan för de frivilliga skolformerna (Lpf 94) vilar därför på en mer integrerad kunskapssyn där fakta, färdighet, för- ståelse och förtrogenhet utgör olika aspekter av kunskap. Ett sådant sammansatt kunskapsbegrepp har också stöd i det svenska begreppet yrkesutbildning som avser både yrkesteori och yrkespraktik. Också ordet yrke i har en vidare innebörd än i många andra länder och används ofta i betydelsen arbete. I påbörjades en stegvis reformering av gymnasieskolan . Motivet att förändra yrkesutbildningen var behovet av bredare kompetenser för att göra det livslånga lärandet möjligt för alla enligt regeringens proposition Växa med kunskaper (prop. 1990/91:85). I finns det således ingen utbildning inom skolväsendet som speci- fikt går under beteckningen yrkesutbildning. Av dagens 17 nationella gymnasieprogram har merparten en yrkesförberedande inriktning och två en mer studieförberedande inriktning. Några är såväl yrkes- som studie- förberedande beroende på vald utbildningsprofil. Samtliga program i gymnasieskolan innehåller ett visst antal kärnämnen, däribland svenska, matematik och engelska som alla elever läser. Alla elever som fullföljer gymnasieskolan uppnår grundläggande behörighet för högskolestudier. (N 2002:06) har i sitt delbetänkande Ett ut- vidgat skydd mot könsdiskriminering (SOU 2004:55) konstaterat att förslag omfattar förbud mot könsdiskriminering i fråga om yrkesutbildning och att skolorna, enligt förslaget, åläggs en skyldighet att vidta åtgärder för att förebygga och förhindra att elever utsätts för trakasserier. Kommittén har gjort bedömningen att en lagstift- ning med denna innebörd uppfyller artikel 2.5 i det reviderade likabe- handlingsdirektivet. förslag till lagens tillämp- ningsområde är dock mer omfattande, se utredningens 2 § i förslaget till lag om förbud mot kränkningar av elever. Med regeringens lagförslag genomförs artikel 3.1 b och artikel 2.5 i det reviderade likabehandlings- direktivet på skolans område. Beträffande övrig utbildning, se avsnitt 11. EG-direktiven och regleringen av yrkesvägledning Yrkesvägledning är också ett begrepp som har en annan innebörd i . läroplan för det obligatoriska skolväsendet, förskole- klassen och fritidshemmet (Lpo 94) anges att studie- och yrkesvägleda- ren, eller den personal som fullgör motsvarande uppgifter, skall: informera och vägleda eleverna inför den fortsatta utbildningen och yrkesinriktningen och därvid särskilt uppmärksamma möjligheterna för elever med funktionshinder samt vara till stöd för den övriga personalens studie- och yrkesoriente- Alla elever i skall få inblick i närsamhällets arbets-, före- nings- och kulturliv. För gymnasieskolans del gäller att eleverna skall få kännedom om arbetslivets villkor särskilt inom sitt studieområde. Skolan skall se till att eleverna informeras och vägleds inför val av kurser, fortsatt utbildning och yrkesverksamhet. Den föreslagna lagstiftningen gäller elever i skolans verksamhet. Diskrimineringsförbuden omfattar härigenom även skolans yrkesvägled- Genom regeringens förslag genomförs således de tre EG-direktiven i de delar som gäller yrkesvägledning inom skolan. EG-direktiven och regleringen av yrkespraktik De tre EG-direktiven anger att diskrimineringsförbud skall gälla i fråga om yrkespraktik, men lämnar öppet vad som närmare skall förstås med För arbetstagare som fullgör yrkespraktik som ett led i an- ställningen gäller diskrimineringsförbuden arbetslivslagar. dem som, utan att vara arbetstagare, genomför yrkespraktik finns inget särskilt diskrimineringsskydd. Detta gäller främst personkretsen