prop · GS03135 · 2005-03-23 00:00:00 — Utredningen, som antog namnet , avlämnade sitt betänkande Effektivare förverkandelagstifting (SOU 1999:147). Utredningens lagförslag framgår av bilaga 2. Betänkandet har remissbehandlats och en förteckning över remissinstanserna finns i bila- ga 3. En sammanställning över remissvaren finns tillgänglig i Justitiede- partementet (Ju2000/330/L5). föreslog det danska ordförandeskapet i Europeiska unionen i ett meddelande till rådet och ett rambeslut om förverkande av , hjälpmedel och egendom som härrör från brott (EUT C 184, , s. 3). Vid rådet för rättsliga och inrikesfrå- gor nåddes en principöverenskommelse om inne- hållet i rambeslutet. godkände utkastet till rambeslut (prop. 2003/04:166, bet. 2003/04:JuU5, rskr. 2003/04:22). Rambeslutet antogs ; Rådets rambeslut /212/RIF om förverkande av , hjälpmedel och egendom som härrör från brott (bilaga 4). Åtagandena i detta rambeslut sammanfaller delvis med de åtaganden som gjordes i rambeslutet . Inom har det utarbetats en promemoria som syf- tar till att ge ett bredare beredningsunderlag när det gäller vilka lagstift- ningsåtgärder som behövs för att skall kunna begränsa sin förklaring till förverkandekonventionen; promemorian Utökade möjlig- heter att förverka utbyte och hjälpmedel vid brott m.m. (Ju2000/330/L5). Promemorian innehåller förslag till alla de lagändringar som behövs för att skall kunna begränsa förklaringen till förverkandekonventio- nen. Det innebär att promemorian innehåller dels förslag till författnings- ändringar som sammanfaller med vad redan föreslagit, dels förslag som är delvis omarbetade i förhållande till utred- ningen dels slutligen förslag som inte återfinns i Förverkandeutredning- ens betänkande. Promemorians lagförslag framgår av bilaga 5. Prome- innehåller också vissa lagförslag utöver vad som påkallas av Sve- riges internationella åtaganden. Promemorian har remissbehandlats och en förteckning över remissinstanserna finns i bilaga 6. ning av remissyttrandena finns tillgänglig i Prop. 2004/05:135 (Ju2000/330/L5). Den föreslagna ändringen i lagen (1961:181) om försäljning av teknisk sprit m.m. (se avsnitt 9.1 och 10.2) omfattas inte av promemorian. Änd- ringen har beretts under hand med Riksåklagaren, , , , och . Beträffande 53 a § upphovsrättslagen (1960:729) föreslås i förhållande till promemorian en viss utvidgning av möjligheterna till hjälpmedelsför- verkande. Detta förslag har beretts under hand med Riksåklagaren, och . När det gäller frågan om att begränsa räckvidden av förklaringen till förverkandekonventionen grundar sig denna proposition på de ställnings- taganden och förslag som lämnats i promemorian. Detsamma gäller frå- gan om polismans rätt att förstöra beslagtagen alkohol. Förverkandeut- redningens mer begränsade förslag i dessa delar samt remissynpunkterna på dessa förslag återges i avsnitt 7. De förslag som lämnas i avsnitt 9.1, 9.4, 9.5, 9.6, 9.7, avsnitt 10 samt avsnitt 11 grundar sig alltså på prome- förslag. Även förslaget gällande förverkande av kostnadsersätt- ning i avsnitt 9.2 grundar sig på förslag i promemorian. I detta lagstiftningsärende behandlar regeringen därutöver vissa andra av förslag och bedömningar. Det gäller försla- gen och bedömningarna i avsnitt 8, 12 och 13. Avsnitt 9.3 behandlar både förslag som lämnats av och i promemori- an. förslag att införa den nya förverkandefor- men utvidgat förverkande behandlas inte i detta lagstiftningsärende utan är föremål för fortsatt beredning inom . Lagrådsremissen innehöll förslag till ändring i insiderstrafflagen (2000:1086). Med anledning av att regeringen över- lämnade en proposition till i vilken det föreslås att insider- strafflagen upphävs och ersätts av den nya lagen om straff för mark- nadsmissbruk vid handel med finansiella instrument (Marknadsmissbruk, prop. 2004/05:142), har det förslaget utgått. Propositionen bygger på en överenskommelse mellan den socialdemo- kratiska regeringen och . Regeringen beslutade att inhämta Lagrådets yttrande över de lagförslag som finns i bilaga 7. Lagrådets yttrande finns i bilaga 8. Lagrådet har sammanfattningsvis godtagit de framlagda lagförslagen men funnit det önskvärt att en mer genomgripande översyn kommer till stånd . Lagrådets synpunkter, vilka föranlett vissa justeringar av såväl lagtext som allmänmotivering, behandlas i avsnitt 8.2, 9.1, 9.3 och 9.7. Dessut- om har vissa redaktionella ändringar gjorts. Möjligheterna till ekonomisk utgör en av de främsta drivkrafter- na bakom en stor del av den brottslighet som förekommer. Incitamenten att begå brott minskar om rättsväsendet har möjlighet att beröva gär- ningsmannen dennes då ett brott beivras. Att kunna förverka ut- bytet av brott utgör därför en central del av den brottsbekämpande verk- samheten. Från allmänna utgångspunkter kan det också uppfattas som stötande om någon berikar sig på en brottslig verksamhet. Att kunna förverka sådan egendom som kommit till användning som hjälpmedel vid brott utgör också en viktig del av den brottsbekämpande verksamheten. Rent praktiskt kan det förebygga brott om egendomen inte på nytt kan komma till användning i brottslig verksamhet. Det kan därtill verka avhållande för den som planerar att begå ett brott att hjälpmedlen kan komma att förverkas. Enligt regeringens mening utgör således förverkandeinstitutet ett vikigt instrument i den brottsbekämpande verksamheten. Dess betydelse fram- går inte minst av det intensifierade internationella samarbetet på området. Brottsligheten är ofta internationell till sin karaktär och måste därför be- mötas med ett fördjupat samarbete mellan stater och rättsvårdande myn- digheter. Såväl inom som inom och Eu- ropeiska unionen (EU) har flera instrument antagits med regler som dels föreskriver vilka åtgärder som skall vidtas på nationell nivå dels syftar till att underlätta det internationella samarbetet. Ett närmande av de nationella reglerna underlättar ett mer fördjupat in- ternationellt samarbete även vad gäller utredning och verkställighet. Un- der senare år har det inom EU tagits flera initiativ för att såväl närma medlemsstaternas nationella förverkanderegler till varandra som att upp- nå ett mer effektivt samarbete när det gäller ömsesidigt erkännande och verkställande av medlemsstaternas förverkandebeslut. Utöver det rambe- slut om förverkande av , hjälpmedel och egendom som härrör från brott som antogs (se avsnitt 3) har regeringen föreslagit att godkänna ett rambeslut om tillämpning av principen om ömsesidigt erkännande på beslut om förverkande (prop. 2004/05:55). Detta arbete är enligt regeringens mening nödvändigt för att möta en alltmer organiserad och internationaliserad brottslighet. De förslag som lämnas i denna proposition innebär att fullt ut uppfyller vissa åtaganden inom och EU att utöka möjlighe- terna att förverka utbyte av och hjälpmedel vid brott. Genom dessa för- slag uppnås nationella strävanden att i större omfattning kunna använda förverkandeinstitutet. Till största del bedömer regeringen att det är tillräckligt att utöka möjligheterna till förverkande i den omfattning tillsammans med övriga medlemsstater inom EU har enats om. I några fall bedömer regeringen att det är motiverat att in- föra mer långtgående regler. Utöver de åtaganden som har gjorts inom och EU anser regeringen att vissa andra reformer är motiverade. För att motverka pen- ningtvätt är det bland annat av vikt att möjligheterna att förverka avkast- ning från brottsutbyte kan öka. Det finns också anledning att införa vissa förenklingar av förfarandet med beslagtagen och förverkad egendom. Förverkande kan ske antingen genom sakförverkande eller värde- förverkande. Sakförverkande innebär att viss egendom förklaras förverkad, dvs. att ägaren eller rättighetsinnehavaren förlorar sin rätt till den aktuella egendomen, vilken i stället normalt tillfaller staten. Värde- förverkande innebär att förverkandeförklaringen avser värdet av viss egendom eller vissa förtjänster. Ett värdeförverkande har formen av en förpliktelse för den berörde att betala ett visst belopp. I vissa fall är vär- deförverkande subsidiärt i förhållande till sakförverkande, exempelvis då egendomen i fråga är åtkomlig för förverkande. I de fall domstolen kan välja mellan sak- och värdeförverkande, sägs värdeför- verkandet vara en alternativ åtgärd. Vidare brukar man skilja mellan obligatoriska och fakultativa förver- kanderegler. Om förverkanderegeln är utformad på så sätt att förverkan- de alltid skall ske när förutsättningarna i bestämmelsen är uppfyllda sägs förverkanderegeln vara obligatorisk. Om bestämmelsen i stället ger ut- rymme för hänsyn till andra, mera ospecificerade omständigheter än de som uttryckligen anges i bestämmelsen som förutsättningar för förver- kande sägs förverkanderegeln vara fakultativ. Bestämmelser om förverkande finns i men också i en rad andra författningar, exempelvis narkotikastrafflagen (1968:64), alkohol- lagen (1994:1738) och lagen (2000:1225) om straff för smuggling. Allmänna regler om förverkande finns i 36 kap. . Enligt 36 kap. 1 § skall utbyte av brott enligt balken förklaras för- verkat om det inte är uppenbart oskäligt. Detsamma gäller vad någon har tagit emot som ersättning för kostnader i samband med ett brott, om mot- tagandet utgör brott enligt balken. I stället för det mottagna får dess värde förverkas. Utbyte av brott avser således såväl den konkreta egendom som mottagits som värdet av det mottagna. Förverkande kan alltså ske anting- en som sak- eller som värdeförverkande. Såväl sak- som värdeförverkan- de kan ske partiellt. I 36 kap. 2 § föreskrivs att egendom som har använts som hjälpmedel vid brott enligt eller som frambragts genom så- dant brott får förklaras förverkad, om det är påkallat för att förebygga brott eller om det annars föreligger särskilda skäl. Förverkande kan också komma i fråga beträffande egendom vars användande utgör brott eller egendom med vilken någon i annat fall har tagit brottslig befattning. Det- ta gör förverkande möjligt bl.a. i fall då det föreligger sådan befattning med t.ex. dyrkar, vapen och förfalskningsverktyg som enligt 23 kap. 2 § utgör en straffbelagd förberedelse. På samma sätt som i frå- ga om utbyte av brott kan i stället för egendomen dess värde förklaras förverkat. För förverkande enligt 36 kap. 3 § fordras inte att något brott har blivit begånget. Sådant förverkande är alltså inte någon rätts- verkan av brott. Enligt paragrafen får förverkande ske beträffande före- mål som p.g.a. sin särskilda beskaffenhet och omständigheterna i övrigt kan befaras komma till brottslig användning. Bestämmelsen tar alltså sikte på typiska brottsverktyg. Under vissa förutsättningar kan även fö- remål som är ägnade att användas som vapen mot liv eller hälsa eller som hjälpmedel vid skadegörelse förverkas. Eftersom 3 § tar sikte på förver- kande av särskilt farliga föremål, gäller att förverkande kan ske endast av föremålet i fråga och inte av dess värde. I 36 kap. 4 § finns regler om förverkande av ekonomiska fördelar som uppkommit för en näringsidkare till följd av ett brott som är begånget i utövning av näringsverksamhet. Värdet av sådana fördelar kan enligt paragrafen förklaras förverkat även i andra fall än när förverkande kan ske enligt 1 eller 2 § eller enligt andra bestämmelser. Med ekono- misk fördel avses i 4 § en uppskattad skillnad i förmögenhetsställning mellan den situation som uppkommit genom brottet och den som skulle ha rått om brottet inte hade ägt rum. Regeln i 4 § är subsidiär i förhållan- de till andra förverkandebestämmelser på så sätt att den är tillämplig en- dast om och i den mån andra regler inte medför en fullständig indragning av alla fördelar som uppkommit genom brottet. Bestämmelsen i 4 § gäll- er utöver brottsbalksbrotten även för brott inom specialstraffrätten. I 36 kap. 5 § finns regler om hos vem förverkande får ske. Förverkande får enligt denna bestämmelse ske hos gärningsmannen eller annan som medverkat vid brottet, den i vars ställe gärningsmannen eller annan medverkande var, den som genom brottet beretts eller näringsidkare som avses den som efter brottet förvärvat egendomen genom bodelning eller p.g.a. arv eller testamente eller genom gåva eller som efter brottet för- värvat egendomen på annat sätt och därvid haft vetskap om eller skälig anledning till antagande om egendomens samband med brottet. Enligt 36 kap. 6 § kan rätten, när ett sakförverkande fram- står som oskäligt eller onödigt ingripande eller när en annan åtgärd be- döms som mer ändamålsenlig, i stället föreskriva åtgärd till förebyggan- de av missbruk av egendomen. Exempel på sådana åtgärder är att ett för- falskat konstverk skall förses med en påskrift som visar att det inte är något originalverk. I författningar med specialstraffrättsliga bestämmelser finns föreskrif- ter som innebär att utdömande av straff är en förutsättning för beslut om förverkande eller annan särskild rättsverkan. I 36 kap. 11 § föreskrivs därför att bestämmelser om särskild rättsverkan av brott skall vara tillämpliga inte bara när någon döms till straff utan även när någon döms till annan brottspåföljd. Inom specialstraffrätten förekommer också bestämmelser om förver- kande eller annan särskild rättsverkan som förutsätter att någon fälls till ansvar. Detta är något som inte gäller enligt . För att regler- ingen skall vara densamma inom specialstraffrätten föreskrivs i 36 kap. 12 § att sådant förverkande eller annan särskild rättsverkan som förutsätter att någon döms till påföljd får beslutas av rätten även om påföljd för det aktuella brottet efterges. I 36 kap. 13 § behandlas den situationen att ett brott har begåtts av någon som inte fyllt eller av någon som handlat un- der påverkan av en allvarlig psykisk störning. I ett sådant fall får rätten Prop. 2004/05:135 besluta om förverkande eller annan särskild rättsverkan endast om och i den mån det kan anses skäligt med hänsyn till den dömdes psykiska till- stånd, gärningens beskaffenhet eller omständigheterna i övrigt. I 36 kap. 14 § finns begränsningar i fråga om förverkan- deförklaring i fall då påföljd kan utdömas på grund av gär- ningsmannens död eller om han eller hon av annan orsak kan dömas. I ett sådant fall får egendom förklaras förverkad p.g.a. brottet endast om stämning i målet har delgivits från det brottet begicks. En sådan talan får väckas endast om det är påkallat ur allmän synpunkt. Enligt 36 kap. 15 § förfaller beslut om förverkande i den mån verkställighet inte har skett från det beslutet vann laga kraft. Förverkande enligt regler är inte i något fall obligato- riskt. I specialstraffrätten finns däremot bestämmelser enligt vilka för- verkande alltid skall ske. I 36 kap. 16 § ges domstolarna en generell möjlighet att underlåta förverkande i fall där förverkandet skulle vara uppenbart oskäligt. Denna bestämmelse kan sägas ge en fakultativ prägel åt hela förverkanderegleringen. Av 36 kap. 17 § framgår att förverkad egendom tillfaller staten om inte annat är föreskrivet. I paragrafens andra stycke finns be- stämmelser till skydd för bl.a. målsäganden i de fall utbyte av brott för- förverkat enligt 36 kap. 1 § och skadeståndsanspråk därefter framställs. Bestämmelserna innebär att staten i en sådan situation svarar för ersättningen till den skadelidande intill värdet av vad som har tillfallit staten på grund av beslutet om förverkande. För att säkerställa verkställigheten av ett meddelat eller kommande för- verkandebeslut finns det möjligheter att använda vissa tvångsmedel. Vad gäller sakförverkande kan beslag tillgripas (27 kap. 1 och 14 a §§ rätte- gångsbalken). För att säkerställa ett värdeförverkande kan i stället kvar- stad komma i fråga (26 kap. 1 § ). Förverkande på grund av brott sker genom en förverkandeförklaring som meddelas av domstolen. Förverkande kan också ske genom ett strafföreläggande eller genom ett föreläggande av ordningsbot (48 kap. 2 § ). När en förverkandefråga tas upp i samband med åtalet för det brott som förverkandet grundar sig på, blir sedvanliga brottmålsregler tillämp- liga på hela förfarandet. I de fall frågan rör någon som inte är tilltalad för brott, regleras förfa- randet i lagen (1986:1009) om förfarandet i vissa fall vid förverkande m.m. Huvudregeln är att förverkandefrågan i dessa fall skall prövas vid allmän domstol efter särskild talan och att regler om åtal för brott på vilket inte kan följa svårare straff än böter skall tilläm- pas. Vad gäller förverkande av beslagtagen egendom får emellertid frå- gan om förverkande prövas av åklagaren, om inte det som skall förverkas uppgår till betydande belopp eller det finns andra skäl emot ett sådant Uppgår värdet av det som skall förverkas till mindre än en Prop. 2004/05:135 tiondel av ett basbelopp eller saknar egendomen saluvärde får också po- lisman besluta om förverkande. I nämnda fall kan missnöje anmälas mot besluten, varvid saken slutligen kan komma att prövas av domstol. Förfarandet med egendom som har tillfallit staten genom förverkande regleras i lagen (1974:1066) om förfarande med förverkad egendom och hittegods m.m. Myndigheten som omhändertar egendomen får omedel- bart låta försälja den om egendomen under vissa särskilt angivna förut- sättningar inte går att förvara. Egendom som kan befaras komma till brottslig användning eller annars är olämplig för försäljning skall oskad- liggöras. Egendom som inte har sålts eller förstörts skall säl- jas av myndighet eller bolag som regeringen bestämmer, om inte egen- domen på grund av sin beskaffenhet eller omständigheterna i övrigt bör säljas i annan ordning. Kan inte egendomen säljas får den förstöras. För vissa fall finns det särskilda bestämmelser som möjliggör förstö- rande eller försäljning innan ett beslut om förverkande har meddelats. I lagen (1958:205) om förverkande av alkoholhaltiga drycker m.m. före- skrivs bl.a. att alkoholhaltiga drycker eller andra medel som har trafikfar- lig påverkan och som påträffats hos den som gjort sig skyldig till rattfyl- leri enligt lagen (1951:649) om straff för vissa trafikbrott eller trafiknyk- terhetsbrott enligt specialstraffrättsliga bestämmelser i andra författning- ar skall förklaras förverkade. I dessa fall får egendomen förstöras redan när den tagits i beslag, förutsatt att dess värde är ringa eller egendomens förstörande annars måste anses försvarligt. I annat fall får egendomen säljas innan beslutet om förverkande fattas. Beslut om förstörande eller försäljning meddelas av undersökningsle- daren, åklagaren eller i vissa särskilda fall av polismyndigheten. Går be- slag åter dvs. att egendomen inte slutligt blir föremål för förverkande skall ersättning av allmänna medel utgå om egendomen redan är förstörd eller såld. Motsvarande gäller för bl.a. beslag av narkotika enligt 7 § narkotika- strafflagen (1968:64), dopningsmedel enligt 6 § lagen (1991:1969) om förbud mot vissa dopningsmedel och för bl.a. alkoholdrycker enligt 11 kap. 4 § alkohollagen (1994:1738). I såväl jaktlagen (1987:259) som fiskelagen (1993:787) finns det sär- skilda bestämmelser om förfarande med vilt respektive fisk som tagits i beslag i de fall egendomen kan bli föremål för förverkande (47 § tredje stycket jaktlagen och 47 § femte stycket fiskelagen). 6 Internationella överenskommelser om förverkande av utbyte och hjälpmedel Konventionen om penningtvätt, efterforskning, beslag och förverkande av av brott antog ministerråd en konvention om pen- ningtvätt, efterforskning, beslag och förverkande av av brott (för- Syftet med konventionen är att stärka det inter- nationella samarbetet för att bekämpa allvarliga brott. I konventionen finns i artikel 2 en bestämmelse om åtgärder för för- verkande. Varje part skall enligt artikeln vidta sådana lagstiftningsåtgär- der och andra åtgärder som kan vara nödvändiga för att kunna förverka hjälpmedel och eller egendom vars värde motsvarar sådan vin- ning. Artikel 2 innehåller inte någon begränsning till viss eller vissa brottsli- ga handlingar. Utgångspunkten är därför att möjligheterna att förverka och hjälpmedel skall avse alla brott i de nationella rättsordning- arna. Parterna till konventionen kan emellertid förklara att artikeln är till- lämplig endast på de brott eller kategorier av brott som anges i förklar- ingen. utnyttjade den möjligheten i samband med ratificeringen av konventionen och förklarade att bestämmelsen för del skulle vara tillämplig på sådant utbyte av brott och sådana hjälpmedel vid brott som kan förverkas enligt bestämmelserna i , narkotika- strafflagen (1968:64) eller lagen (1991:1969) om förbud mot vissa dop- ningsmedel. Beträffande annan brottslighet förbehöll sig rätten att, i den utsträckning som är motiverat med hänsyn till brottstypen, före- skriva förverkande i mer begränsad omfattning (prop. 1995/96:49). Konventionen trädde för del i kraft . I den proposition där föreslogs godkänna konventionen utveck- lade regeringen skälen till förbehållet. Regeringen konstaterade att den svenska lagstiftningen inte sträckte sig lika långt som förverkandekon- ventionen i fråga om när förverkande av utbyte av brott kunde komma i fråga. Även bestämmelsen om förverkande av hjälpmedel i konventionen gick, enligt vad regeringen anförde, längre än vad som är generellt möj- ligt att förverka enligt svensk lag. Något behov av en generell utvidgning av möjligheterna till förverkande ansågs inte föreligga. Regeringen an- förde vidare att frågan om hur långt dessa möjligheter skulle sträcka sig i stället fick övervägas särskilt för varje brott och att det skulle föra för långt att i det sammanhanget göra sådana överväganden. Den möjlighet att begränsa bestämmelsernas tillämpning som stod till buds, borde där- för utnyttjas av . Regeringen anförde emellertid att målsättningen vid framtida överväganden borde vara att förverkandekonventionen skul- le få en så vidsträckt tillämpning som möjligt (a. prop. s. 10 f). Riksda- gen gjorde inte någon annan bedömning än regeringen i ovan redovisade delar (bet. 1995/96:JuU10, rskr. 1995/96:59 samt SÖ 1996:19). Den gemensamma åtgärden om penningtvätt, identifiering, spårande, spär- rande, beslag och förverkande av hjälpmedel till och av brott antogs inom EU den gemensamma åtgärden 98/699/RIF om penningtvätt, identifiering, spårande, spärrande, beslag och förverkande av hjälpmedel till och av brott (EGT L 333, 9.12.1998, s. 1). Den gemensamma åtgärden var avsedd att komplettera förverkandekonventionen. Enligt artikel 1 i den gemensamma åtgärden skall medlemsstaterna se till att inga reservationer görs eller vidhålls mot bl.a. artikel 2 i förverkandekonventionen, då brottet bestraffas med fri- hetsberövande eller frihetsberövande åtgärd där det högsta straffet är . Undantag från åtagandet gjordes för vinningen av skattebrott. Mot bakgrund av detta beslut inom EU fick genom tilläggsdirektiv (dir. 1999:48) i uppdrag att undersöka vilka åt- gärder som behövdes för att skulle kunna återkalla eller i största möjliga mån begränsa förklaringen till artikel 2 i förverkandekonventio- nen. Rambeslut om penningtvätt, identifiering, spårande, spärrande, beslag och förverkande av hjälpmedel till och av brott Åtagandet i den gemensamma åtgärden att begränsa reservationen mot förverkandekonventionen upprepades i artikel 1 i rådets rambeslut /500/RIF av om penningtvätt, identifiering, spå- rande, spärrande, beslag och förverkande av hjälpmedel till och av brott, (rambeslutet om penningtvätt), se bilaga 1 (EGT L 182, , s. 1). Genom rambeslutet upphävdes det likalydande åliggandet enligt den gemensamma åtgärden. reservation mot artikel 2 i förverkandekonventionen sträcker sig längre än vad som godtas enligt rambeslutet om penningtvätt. Fråga uppkom då om en anpassning i detta avseende, dvs. en begränsning av reservationen, skulle påkalla några lagändringar från svensk sida. Denna fråga behandlades i prop. 2000/01:58, då regeringen föreslog att riksda- gen skulle godkänna rambeslutet om penningtvätt.