prop · GS03135 · 2005-03-23 00:00:00 — Om någon har begått jaktbrott el- ler jakthäleri, skall vilt som han kommit över genom brottet förklaras förverkat, om det inte är uppenbart oskäligt. I stället för viltet kan dess Prop. 2004/05:135 värde helt eller delvis förklaras förverkat. finns, vad gäller olagligt fångad fisk, i 45 § fiskelagen. Utbytet av brott mot jaktlagen eller fiskelagen utgörs mest naturligt av själva viltet. Även annat utbyte kan emellertid uppkomma. I 4 § lagen om skydd för gravfriden vid vraket efter passagerarfartyget föreskrivs att föremål som någon har kommit över vid brott mot denna lag eller föremålets värde skall förklaras förverkat. Detsamma gäller ersättning som har lämnats till den som har begått ett sådant brott. Även i detta fall täcker bestämmelsen in vad som normalt kan inflyta som utbyte av brottet, utan att utgöra någon heltäckande reglering. I 10 kap. 6 § utlänningslagen föreskrivs att ersättning som har lämnats till den som har begått brott enligt 2 a , 3 a eller 5 § skall förklaras för- verkad, om det inte är uppenbart oskäligt. Också gällande denna lagstift- ning tar förverkandebestämmelsen sålunda sikte på visst angivet utbyte. Slutligen föreskrivs det i 58 § lotterilagen att insatser som tagits emot vid brott enligt den lagen skall förverkas om det inte är uppenbart oskä- ligt. Förfogandelagen, ransoneringslagen, jaktlagen, utlänningslagen, fiske- lagen, lotterilagen, och lagen om skydd för gravfriden vid vraket efter passagerarfartyget har alla straffbestämmelser med fängelse i straffskalan, vilket innebär att det generella åliggandet har att kunna förverka utbytet gäller även för brott enligt dessa författ- ningar. Även om lagstiftningen i dessa fall är anpassad till sådant utbyte som typiskt sett kan uppkomma vid denna brottslighet, så går det inte enligt regeringens bedömning att utesluta att även annat utbyte kan upp- stå. Vidare kan det uppkomma tolknings- och tillämpningsproblem om det dels finns en generell bestämmelse om att förverka utbyte dels be- stämmelser i vissa författningar med specialstraffrättsliga bestämmelser som föreskriver ett mer begränsat förverkandeinstitut. Det kan främja en enhetlig rättstillämpning om samma terminologi utbyte används i all lagstiftning. Den utvidgade betydelsen av begrep- pet utbyte som föreslås i avsnitt 8.2 kommer härigenom även att omfatta utbyte av brott enligt de författningar som behandlas i detta avsnitt. Det sagda leder till slutsatsen att nämnda förverkandebestämmelser bör utvidgas till att avse allt utbyte som kan följa av brottet. För att inte lag- stiftningens tydlighet skall minska bör de specifika bestämmelserna om att visst utbyte skall förverkas enligt regeringens mening behållas. Därtill bör i bestämmelserna läggas till att även annat utbyte av brottet skall för- verkas om det inte är uppenbart oskäligt. I författningskommentarerna utvecklas närmare i vilka situationer de utvidgade bestämmelserna kan komma att tillämpas. 9.6Förverkande vid brott mot vapenlagen och brott mot abortlagen Regeringens förslag: I vapenlagen (1996:67) och abortlagen (1974:595) införs särskilda bestämmelser om att utbyte skall förverkas vid alla brott enligt dessa lagar. Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser, bl.a. och , tillstyrker förslaget eller lämnar det utan erinran. Skälen för regeringens förslag Vapenlagen innehåller flera bestämmelser som tar sikte på otillåten han- tering av vapen och ammunition. Den som uppsåtligen innehar, överlåter eller lånar ut ett vapen till någon som inte har rätt att inneha vapnet döms enligt 9 kap. 1 § vapenlagen för vapenbrott till böter eller fängelse i högst . Om brottet är grovt döms för grovt vapenbrott till fängelse i lägst och högst . Även i 2 § samma kapitel finns bestäm- melser som tar sikte på otillåten hantering. Den som t.ex. medför eller använder vapen i strid med villkor eller bestämmelser, överlåter ammuni- tion till någon som inte har rätt att inneha det eller som driver handel med skjutvapen utan tillstånd döms till böter eller fängelse . Bestämmelser om förverkande finns i 9 kap. 5 § vapenlagen. Vapen el- ler ammunition som varit föremål för brott enligt vissa av straffbestäm- melserna skall förklaras förverkat, om det inte är uppenbart oskäligt. I stället för vapnet eller ammunitionen kan dess värde förklaras förverkat. Däremot finns det inte några bestämmelser om att utbyte av brott enligt vapenlagen skall kunna förverkas. Med hänsyn till de straffskalor som föreskrivs i vapenlagen skulle den generella regel som föreslås i avsnitt 9.1 bara träffa grovt vapenbrott. När det gäller brott mot vapenlagen finns det enligt regeringens upp- fattning skäl att överväga en mer långtgående och heltäckande reglering. Otillåten vapenhantering torde i många fall ske mot betalning och därtill vara kopplad till organiserad och grov brottslighet. Att frånta gärnings- mannen vinningen av sådan brottslighet exempelvis otillåtna överlåtel- ser utgör ett viktigt medel för att motverka sådan brottslighet. Det finns därför goda skäl för att ersättningen som någon tillskansar sig genom otillåten hantering av såväl vapen som ammunition enligt vapenlagen alltid skall kunna förverkas. Även den som bedriver handel med skjutvapen utan tillstånd får utbyte av sin brottslighet. I vissa fall kan visserligen sådana vinster bli föremål för förverkande enligt 36 kap. 4 § . I den be- stämmelsen stadgas att om det till följd av ett brott som är begånget i utövningen av näringsverksamhet har uppkommit ekonomiska fördelar för näringsidkaren, skall värdet därav förklaras förverkat. Denna be- stämmelse gäller även för brott inom specialstraffrätten oavsett strafflati- tuder. Det bör dock även vara möjligt att förverka den direkta förtjänsten genom en bestämmelse om förverkande av utbytet av brottet, inte minst för att det kan finnas fall som inte omfattas av förverkandemöjligheterna i 36 kap. 4 § . I de fall utbyte uppkommer genom något annat brott mot vapenlagen bör även det kunna bli föremål för förverkande, allt för att stävja ekono- miska fördelar av otillåten vapenhantering. Utgörs utbytet av intäkter från försäljning av vapen och hade det i ett tidigare skede varit möjligt att förverka vapnet eller dess värde som fö- remål för brott, torde de principer som fastslagits i bl.a. NJA 2001 s. 129 Prop. 2004/05:135 äga motsvarande tillämpning (se avsnitt 8.2). Sammantaget gör regeringen den bedömningen att det i vapenlagen bör införas en bestämmelse om att utbytet av samtliga brott mot den lagen skall förverkas om det inte är uppenbart oskäligt. Även beträffande abortlagen aktualiseras frågan om att införa mer långtgående förverkandemöjligheter. Den som utan att vara behörig att utöva läkaryrket uppsåtligen utför abort på annan, döms för illegal abort till böter eller fängelse i högst . Är brottet grovt är straffskalan fäng- else i lägst och högst . Vid bedömande huruvida brot- tet är grovt skall särskilt beaktas om gärningen skett vanemässigt eller för skull eller inneburit särskild fara för kvinnans liv och hälsa. Den generella regel om förverkande i som föreslås i av- snitt 9.1 skulle bara omfatta brottet om det är att bedöma som grovt. Abortlagens bestämmelser syftar bl.a. till att skydda kvinnor från att outbildade personer gör ingrepp som kan vara farliga för kvinnans hälsa. Den som kan uppkomma vid illegal abort normalt ersättning för den utförda aborten bör enligt regeringens mening alltid kunna bli föremål för förverkande. Även i de fall brottet inte är att bedöma som grovt bör därför utbyte av sådan brottslighet kunna bli föremål för för- verkande. En läkare som uppsåtligen åsidosätter de särskilda villkor under vilka en abort skall utföras döms enligt 10 § abortlagen till böter eller fängelse . Även denna bestämmelse syftar till att skydda kvin- nan och de övriga etiska överväganden som ligger bakom lagstiftningen. Även utbyte av sådan brottslighet bör kunna förverkas. Regeringen anser därför att en bestämmelse om förverkande av utbyte av brott bör införas i abortlagen som avser abortlagens samtliga straffbestämmelser. Regeringens förslag: I de immaterialrättsliga lagarna införs särskilda bestämmelser om att egendom med avseende på vilken brott enligt dessa lagar föreligger, eller värdet av egendomen, och utbyte av så- dant brott skall förklaras förverkad om det inte är uppenbart oskäligt. En motsvarande bestämmelse införs i fråga om kostnadsersättning vars mottagande utgör brott enligt dessa lagar. ligt 55 § upphovsrättslagen (1960:729) och 12 § kretsmönsterlagen (1992:1685) upphävs. Bestämmelsen i 27 kap. 8 § tredje stycket rätte- gångsbalken om att beslut att häva ett beslag i vissa fall skall föregås av en underrättelse, utvidgas till att omfatta civilrättsliga anspråk på att egendomen exempelvis skall ändras eller förstöras. förhållandet mellan möjligheterna till förverkande och civilrättsliga Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: En klar majoritet av remissinstanserna har till- styrkt förslaget eller lämnat det utan erinran. Industriellt Rättsskydd (SFIR) har dock ifrågasatt behovet av särskilda bestämmelser på immaterialrättens område. målsägandens anspråk på skadestånd bör prioriteras framför statens ford- ran på grund av förverkande och ifrågasatt om denna grundtanke kom- mer till uttryck i förslaget. () har framfört att åklagarens talerätt enligt den civilrättsli- ga regleringen i upphovsrättslagen bör finnas kvar även sedan möjlighe- ter till förverkande har införts. () har föreslagit att det införs uttryckliga bestämmelser om att egendomens vär- de vid förverkande kan uppskattas till skäligt belopp. Enligt bör egendom som förverkas enligt den immateri- alrättsliga lagstiftningen alltid oskadliggöras. Därutöver har vissa remiss- instanser lämnat synpunkter av mer författningsteknisk karaktär. Skälen för regeringens förslag I detta avsnitt behandlas frågor om förverkande av utbyte av brott på det immaterialrättsliga området. Dessutom behandlas frågan om förverkande av ersättning för kostnader i samband med ett brott enligt de immaterial- rättsliga lagarna. I detta sammanhang tas också upp frågor om förverkan- de av bland annat egendom som har framställts genom brottsligt immate- rialrättsintrång. I avsnittet behandlas också frågor som gäller förhållandet mellan bestämmelserna om förverkande och de civilrättsliga skyddsåt- gärder som tillhandahålls enligt den immaterialrättsliga lag- stiftningen. Slutligen tas i avsnittet upp vissa frågor av förfarandekarak- tär och frågor som gäller beslag. Av den författningsgenomgång som presenteras i avsnitt 9.1 framgår att de immaterialrättsliga lagarna inte innehåller några särskilda bestämmel- ser om förverkande av utbyte av brott. Det är dock tydligt att den som begår ett brottsligt intrång i en immateriell ensamrätt kan ha utbyte av brottet. Intrångsgöraren kan till exempel utan rättighetshavarens sam- tycke ha framfört ett upphovsrättsligt skyddat verk mot ersättning; ersätt- ningen bör i ett sådant fall kunna anses som utbyte av brottet. Men det saknas alltså möjligheter att med tillämpning av bestämmelser i de im- materialrättsliga lagarna förklara ett sådant utbyte förverkat. Detta innebär inte att det helt saknas möjligheter att undandra gär- ningsmannen de vinster som kan vara resultatet av brottslig verksamhet på det immaterialrättsliga området. En sådan möjlighet ges genom 36 kap. 4 § . I denna bestämmelse, som alltså är tillämplig inom specialstraffrätten, föreskrivs att vid brott begånget i utövningen av när- ingsverksamhet skall värdet av de ekonomiska fördelar som näringsidka- ren fått till följd av brottet förklaras förverkat, om det inte är oskäligt. Förutsättningarna för förverkande enligt bestämmelsen bör kunna vara uppfyllda till exempel vid butiksförsäljning av kläder som olovligen har försetts med annans varukännetecken. (Har detta intrång skett uppsåtli- gen eller av grov oaktsamhet föreligger ett brott enligt 37 § varumärkes- lagen.) Möjligheten till förverkande enligt 36 kap. 4 § gäller inte bara vinster, utan omfattar även ekonomiska fördelar i form av kostnads- besparingar eller intäkter som leder till att en förlust reduceras (prop. 1981/82:142 s. 14 ff.). Sådana fördelar kan naturligtvis också uppkomma vid intrång i immateriella ensamrätter. När det gäller annat brottsresultat än som nämnts , till exempel egendom som har framställts genom brott, saknas särskilda bestämmelser om förverkande i de immaterialrättsliga lagarna. Sådana brottsprodukter är inte heller åtkomliga med förverkandebestämmelser. Detta beror på att bestämmelserna i 36 kap. 2 § om förver- kande av egendom som frambragts genom brott (brottsprodukter) inte är tillämpliga inom specialstraffrätten (se avsnitt 5.2). Olovliga exemplar kan således inte förverkas hos den som framställt dem genom brottsligt immaterialrättsintrång och inte heller hos annan som i ond tro har förvär- vat dem. Detta gäller också för införsel till landet av varor som innebär brottsligt immaterialrättsintrång. Viss möjlighet till förverkande av sådan egendom finns dock enligt 3 kap. 25 § ordningslagen (1993:1617), även om den regleringen primärt har ett annat syfte än att undandra en in- trångsgörare olagliga exemplar (se prop. 1993/94:122 s. 62 och prop. 1992/93:210 s. 300). Denna översiktliga redogörelse visar att möjligheterna att förverka ut- byte av brottsliga intrång i immateriella rättigheter, eller föremål som exempelvis har framställts genom sådana brott, är begränsade. Nuvaran- de lagstiftning ger inte heller möjlighet att vid brott enligt de immaterial- rättsliga lagarna förverka sådan ersättning för kostnader som avses i 23 kap. 2 § . Utöver de möjligheter till förverkande som har redovisats, medger gällande rätt andra former av ingripanden mot olovligt framställda varor och verk med mera. I samtliga lagar på det immaterialrättsliga området finns nämligen bestämmelser som gör det möjligt att i civilrättslig ord- ning ingripa mot intrångsgörande egendom, se 41 § varumärkeslagen, 55 och 57 §§ upphovsrättslagen, 59 § patentlagen, 37 § mönsterskyddsla- gen, 20 § andra stycket firmalagen, 12 § kretsmönsterlagen och 9 kap. 7 § växtförädlarrättslagen. Innebörden av dessa bestämmelser är i korthet att den som vidtar en åtgärd som innebär intrång i en immateriell ensam- rätt får, om det anses skäligt, tåla att egendom med viss anknytning till intrånget ändras, sätts i förvar, förstörs eller mot lösen lämnas ut till den som har lidit intrånget. Syftet med åtgärderna är att förebygga fortsatt kränkning av den immateriella rättigheten. Dessa åtgärder, som är centrala i det immaterialrättsliga sanktions- systemet, brukar benämnas skydds- eller säkerhetsåtgärder. Bestämmel- serna är tillämpliga även om intrånget inte är straffbart eller kan leda till skadeståndsskyldighet. Det räcker att ett intrång i objektiv mening före- ligger. Åtgärderna är inte att anse som förverkande eller annan rättsver- kan av brott; här är närmast fråga om en speciell immaterialrättslig rätts- verkan (prop. 1993/94:122 s. 61 f. och prop. 1969:168 s. 241). Den egendom som kan bli föremål för en skyddsåtgärd är sådan som intrånget gäller, till exempel olovligt framställda exemplar. Därutöver kan skyddsåtgärder tillgripas avseende vissa hjälpmedel som har använts vid framställningen av de olovliga exemplaren (se vidare avsnitt 10.5). En intrångsgörares utbyte i form av exempelvis försäljningsintäkter är däremot inte åtkomligt med dessa åtgärder. Detsamma gäller sådan er- sättning för kostnader som avses i 23 kap. 2 § . En talan om skyddsåtgärd kan föras separat eller tillsammans med ex- empelvis en talan om skadestånd. I de fallen gäller regler om talan i tvistemål. En rättighetshavare har vidare möjlighet att föra talan om skyddsåtgärd inom ramen för en talan om straffansvar för intrång. Då handläggs rättighetshavarens anspråk enligt reglerna om en- skilt anspråk i 22 kap. . Talan om skyddsåtgärd förs i regel av den som lidit intrånget, men en- ligt upphovsrättslagen och kretsmönsterlagen har även åklagaren givits rätt att väcka talan om sådan åtgärd (frånsett möjligheten att utfå egen- domen mot lösen), om det är påkallat från allmän synpunkt. Att åklaga- ren inte har motsvarande talerätt enligt övriga immaterialrättsliga lagar beror bland annat på att åtal enligt dessa endast får väckas om målsägan- den har angivit brottet till åtal. I de fall där angivelse alltid krävs har det således helt överlåtits till målsäganden att avgöra om denne önskar föra talan om någon skyddsåtgärd. Den egendom som omfattas av skyddsåtgärderna kan enligt särskilda bestämmelser i de immaterialrättsliga lagarna tas i beslag (se till exempel 41 § tredje stycket varumärkeslagen och 59 § tredje stycket upphovs- rättslagen). Förutsättningen för beslag i dessa fall är att ett brottsligt in- trång skäligen kan antas ha begåtts. Begäran om beslag kan bara fram- ställas i brottmål. Om talan om skyddsåtgärder i stället handläggs som ett tvistemål kan reglerna i 15 kap. 3 § tillämpas för att säkerställa sökandens rätt. För en mer utförlig beskrivning av dessa civilrättsliga skyddsåtgärder hänvisas till prop. 1993/94:122 och till prop. 1998/99:11 s. 42 f. Skyddsåtgärderna har blivit föremål för viss harmonisering inom Europeiska unionen. antogs och rådets (EG) direktiv /48/EG om säkerställande av skyddet för immateriella rättigheter. Ärendet om direktivets genomförande i svensk rätt bereds i (direktivet skall vara ge- nomfört ). Möjligheter att i vissa fall ingripa mot intrångsgörande varor ges också genom rådets förordning (EG) nr 1383/2003 av om tullmyndigheternas ingripande mot varor som misstänks göra intrång i vissa immateriella rättigheter och om vilka åtgärder som skall vidtas mot varor som gör intrång i vissa immateriella rättigheter (EG:s tullförord- ning), jfr 7 kap. tullagen (2000:1281). Frågan om följdlagstiftning med anledning av denna förordning bereds i . På grund av de åtaganden inom EU som har redovisats i avsnitt 6, är Sve- rige skyldigt att ha bestämmelser som gör det möjligt att förverka utbyte av brott där det högsta straffet är fängelse. Den som upp- såtligen eller av grov oaktsamhet gör intrång i en ensamrätt enligt de immaterialrättsliga lagarna döms till böter eller fängelse i högst (37 § varumärkeslagen, 53 § upphovsrättslagen, 57 § patentlagen, 35 § mönsterskyddslagen, 18 § firmalagen, 9 § kretsmönsterlagen och 9 kap. 1 § växtförädlarrättslagen). Detta innebär således att det vid sådan brotts- lighet skall vara möjligt att förverka utbyte av brottet. Dessa internationella åtaganden måste ges den innebörden att en gär- ningsmans av brott skall kunna dras in som en särskild rättsver- kan av brott. Rent civilrättsliga åtgärder kan således inte anses vara till- räckliga. De möjligheter till förverkande av utbyte av brott som gällande rätt ger i vissa fall framför allt genom 36 kap. 4 § kan inte anses till fullo svara upp mot åtaganden i detta hänseende. Mot denna bakgrund krävs alltså att svensk rätt ändras så att utbyte av brott enligt de immaterialrättsliga lagarna kan förklaras förverkat. I detta sammanhang bör också framhållas att förstärkta möjligheter att förverka utbyte av brott enligt den immaterialrättsliga lagstiftningen bör kunna vara ett betydelsefullt komplement till de åtgärder som redan finns enligt gällande rätt för att bekämpa intrång i immateriella rättigheter. Detta gäller särskilt mot bakgrund av att brott avseende immateriella rät- tigheter i allt större utsträckning förefaller att ha kopplingar till den orga- niserade brottsligheten. Av vad som uttalats i det föregående följer att det får anses tveksamt om de internationella åtaganden som behandlas i denna proposition inne- bär någon skyldighet att på immaterialrättens område också införa be- stämmelser om förverkande av brottsprodukter och andra olagliga exem- plar (jfr avsnitt 10.1). Att exemplar av skyddade verk och andra intellek- tuella prestationer som exempelvis har framställts genom brottsligt in- trång i en immateriell ensamrätt också bör kunna frånhändas gärnings- mannen genom förverkande framstår emellertid som självklart. Vad som sagts ovan om förverkandet som ett komplement till andra åtgärder för att komma till rätta med intrång i immateriella rättigheter gör sig gällan- de också i detta sammanhang. Det bör därför skapas möjligheter att på det immaterialrättsliga området kunna förverka också annat brottsresultat än utbyte. Genom en sådan reglering skulle det bli möjligt att när ett brott har begåtts frånhända gärningsmannen bland annat piratkopierade cd- skivor som har importerats till . Detta är för övrigt helt i linje med bestämmelserna i tullförordning (se till exempel artikel 17.1). Vad som har sagts om olovliga exemplar gäller i stor utsträckning även för sådan kostnadsersättning som enligt 23 kap. 2 § utgör straffbar förberedelse. Det finns därför skäl att också göra det möj- ligt att förverka kostnadsersättning som utgör straffbar förberedelse till intrång i en immateriell ensamrätt. Hur bör förändringarna genomföras? En reglering som gör det möjligt att förverka såväl utbyte av brott enligt de immaterialrättsliga lagarna som sådan kostnadsersättning som avses i 23 kap. 2 § kan åstadkommas genom att 36 kap. 1 § brotts- balken görs tillämplig på detta område (jfr avsnitt 9.1 och 9.2 beträffande övriga brottstyper där det saknas möjligheter till förverkande). SFIR har förordat denna lösning. Regeringen anser dock att en sådan lösning skulle göra det immaterial- rättsliga sanktionssystemet svåröverskådligt. Detta beror dels på att de immaterialrättsliga lagarna innehåller civilrättsliga be- stämmelser av liknande karaktär, dels på att det även med en sådan re- glering skulle vara nödvändigt att införa särskilda bestämmelser i de im- materialrättsliga lagarna som gör det möjligt att ingripa mot bland annat olovligt tillverkade eller importerade exemplar. Enligt regeringens me- ning bör de nya bestämmelserna därför placeras i den immaterialrättsliga lagstiftningen. Denna lösning har tillstyrkts eller lämnats utan erinran av övriga remissinstanser. I de immaterialrättsliga lagarna bör det således införas särskilda bestäm- melser om förverkande av utbyte av brott enligt dessa lagar. Frågan är nu hur dessa bestämmelser bör utformas. Inledningsvis bör erinras om att med utbyte avses som huvudregel net- toutbytet (avsnitt 8). Detta innebär att i princip skall utgifter och omkost- nader dras av vid beräkningen av utbytets storlek. Utgörs utbytet av ex- empelvis intäkter från försäljning av olagliga exemplar, där det i ett tidi- gare skede varit möjligt att förverka föremålet eller dess värde, torde dock hela det erhållna vederlaget i och för sig kunna förklaras förverkat (se vidare avsnitt 8.2). Regeringens uppfattning är som har utta- lats att det även fortsättningsvis bör överlämnas till rättstillämpningen att avgöra hur kostnader som har samband med brottet skall beaktas (se av- snitt 8.2). Det saknas skäl att göra någon annan bedömning för immateri- alrättens del. Som tidigare framgått gäller skyldigheten att införa bestämmelser om utbytesförverkande endast brott där det högsta straffet är fängelse. Någon skyldighet att införa sådana bestämmelser finns däremot inte för brott med kortare maximistraff (jfr avsnitt 9.1). Brott som innebär intrång i en immateriell ensamrätt hör som redovi- sats ovan till den första kategorin av brott. I den immaterialrättsliga lag- stiftningen finns emellertid också straffbestämmelser med en lindrigare straffskala. Ett exempel på detta är 57 a § upphovsrättslagen. Enligt den- na bestämmelse döms den som i förvärvssyfte tar närmare angiven be- fattning med hjälpmedel som är avsett endast för att underlätta olovligt borttagande eller kringgående av kopieringsspärrar i datorprogram till böter eller fängelse (57 a § upphovsrättslagen). Straffansvar inträder redan vid innehav. Redan detta lär dock knappast ge upphov till utbyte.