prop · GS03123 · 2005-03-15 00:00:00 — Regeringen vill dock understryka att uppföljningen i första hand skall bygga på öppna källor, och endast i undantagsfall på att sekretessbelagda uppgifter måste inhämtas. Möjligheten att få ut sekretessbelagda uppgifter får heller inte innebära att hela akter eller journaler utlämnas, utan endast de uppgifter som är relevanta för uppföljningen. Inhämtade uppgifter får endast användas i uppföljningssyfte, och de skall förvaras på ett sådant sätt att de skyddas från obehörig insyn. SiS´ uppföljningsarbete bör enligt regeringen följas upp ur ett klientperspektiv. Förslaget bedöms inte nämnvärt påverka kostnaderna för staten, kom- munerna eller landstingen. Lagen om ändring i lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall och lagen om ändring lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga samt lag om ändring i polislagen (1984:387) föreslås samt- liga träda i kraft . 11.1Förslaget till lag om ändring i lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall (LVM) I samband med ikraftträdandet av socialtjänstlagen (2001:453) ändrades hänvisningen i paragrafen. Av misstag kom dock hänvisningen att bli ofullständig, vilket nu rättas till. Ändringen är således av rent redaktio- nell karaktär. Ändringen innebär endast att paragrafen har gjorts könsneutral. Förslaget behandlas i avsnitt 6.1. Genom ändringen i paragrafen markeras att motivations- och behand- lingsarbete inte utgör motsatser utan att motivationsarbete ingår som en del i ett större behandlingsperspektiv. Med behövliga insatser avses såväl motivations- som behandlingsinsatser och detta i vid bemärkelse. För- utom behandlingsinsatser mot själva missbruket ingår åtgärder som tar sikte på den enskildes livssituation i stort, till exempel behov av bostad och arbete. Utöver att paragrafen görs könsneutral föreslås en redaktionell ändring för att underlätta översikt av paragrafen. Förutsättningarna för vård är således identiska med tidigare. Punkterna 1 och 2 måste vara uppfyllda och därutöver en av punkterna ac. Förslaget i paragrafens första stycke behandlas i avsnitt 5.3. Förslaget innebär en skärpning av anmälningsskyldigheten genom att en anmälan till socialnämnden skall ske genast om den anmälningsplik- tiga myndigheten får kännedom om att en person kan antas vara i behov av vård enligt LVM. Innebörden är att anmälan skall göras så snart det överhuvud taget är möjligt. I andra stycket föreslås motsvarande skärpning av anmälningsskyldig- heten för läkare. Vidare föreslås ändringar som syftar till att uppnå köns- neutralitet i lagen. Förslaget behandlas i avsnitt 5.4. Paragrafen upphävs som en följd av att s.k. kontaktpersoner utmönst- ras ur lagstiftningen. Förslaget innebär en ändring i paragrafens andra stycke. Genom hänvisningen till 9 § markeras att det endast behöver göras en läkarundersökning i ärendet. Fram tills var det länsstyrel- sen som gjorde såväl utredning som ansökan om tvångsvård enligt LVM. skulle lämna en redogörelse för miss- brukarens förhållanden samt för tidigare vidtagna och planerade åtgärder. Enligt 11 §, i lydelse före , skulle till ansö- kan foga de uppgifter socialnämnden lämnat i sin redogörelse och, om det inte mötte synnerligt hinder, ett läkarintyg om missbrukarens aktuella ställning. Före fanns det således inget stöd för att inte det läkarintyg som utfärdats i samband med utredningen skulle vara tillräck- ligt, förutsatt att det var aktuellt. Genom lagändringen tog socialnämnden över uppgifter att vidta utredning samt ansöka om vård hos länsrätten. I författningskommentaren till 11 § (prop. 1993/94:97 s. 18) anges följande. Ändringen i andra stycket är föranledd av att det är socialnämndens egen utredning som skall ges in till länsrätten och inte endast det underlag som nämnden har lämnat till . Enligt nu gällande lydelse av 9 och 11 §§ kan dessa tolkas så att det utöver det läkarintyg som normalt skall finnas i utredningen måste ges in ytterligare ett läkarintyg. I ovan angiven proposition saknas helt stöd för att detta skulle varit avsikten. Det får därmed sägas föreligga ett behov av klargörande av att det endast behövs ett läkarintyg. Mot bakgrund av skyndsamhetskravet vad avser mål och ärenden enligt LVM (37 §) bör det endast undantagsvis förekomma problem med att läkarintyg som upp- rättats under utredningen inte är aktuella vid länsrättens prövning. I sådana undantagssituationer har länsrätten möjlighet att besluta om läkarundersökning enligt 11 § tredje stycket. I fall då nämnden har gjort bedömningen att det vid utredningen varit uppenbart obehövligt att genomföra en läkarundersökning (9 §) gäller inte kravet i 11 § på att till en ansökan om vård foga ett läkarintyg. Även i ett sådant fall har rätten den ovan angivna möjligheten att själv besluta om läkarundersökning. Ändringen i första stycket innebär för det första att polisens befogenhet att besluta om omhändertagande av en missbrukare tas bort. Vid sidan av domstolen kommer således enbart socialnämnden eller dess ordförande eller någon annan ledamot som nämnden har förordnat att ha denna befogenhet. Ändringen ställer stora krav dels på att polisen iakttar sin skyldighet att göra anmälan enligt 6 § LVM, vilken enligt förslaget skall göras genast (jfr kommentaren till 6 §), dels på att varje social- nämnd har en organisation som medger att kontakt med socialjour eller liknande kan tas när som helst . Med ändringen följer således ett absolut krav på att ett beslut om omhändertagande från sida kan fattas dygnet runt och att det för den enskilde polismannen alltid står klart vem han eller hon skall kontakta för att få ett sådant beslut till stånd. Även om det i de flesta fall kan förutses att socialnämnden med tillräcklig snabbhet kommer att kunna fatta beslut om omhändertagande, medför ändringen ett behov av en möjlighet för en enskild polisman att kunna ingripa i en akut situation då socialnämndens beslut inte kan avvaktas. En sådan möjlighet införs i en ny 12 a § i polislagen (1976:511) som är tänkt att ersätta den nuvarande möjligheten för en polisman att ingripa enligt 11 § polislagen beträffande en person som skall omhändertas enligt LVM. Ändringen i första stycket innebär vidare att paragrafen gjorts könsneutral. Ändringen i tredje stycket innebär ett förtydligande av att rättens beslut i fråga om omhändertagande skall grundas på samma om- ständigheter som gäller för socialnämndens beslut i frågan. Förslaget behandlas i avsnitt 5.2. I paragrafens första stycke anges att underställning av ett omhänder- tagandebeslut skall ske utan dröjsmål och senast dagen efter beslutet om omhändertagande. Härigenom skapas en absolut tidsgräns inom vilken underställningen skall ha kommit in till länsrätten. Av den nya 18 a § framgår att beslutet upphör att gälla om underställningen inte kommit in . Med dagen efter beslutet avses påföljande datum, vilket innebär att om ett beslut fattas exempelvis natten till dag 1 så går tids- fristen för underställning ut dag 2. Eftersom underställning skall ske utan dröjsmål är dock huvudregeln att underställning skall ske . Om detta i undantagsfall inte är möjligt, kan socialnämnden vänta till dag 2 utan att beslutet av den anledningen upphör att gälla. Bestäm- melserna i 2 § lagen (1930:173) om beräkning av lagstadgad tid är avsedda att tillämpas på den föreslagna tidsfristen. Detta innebär att om den dag som underställning senast skall ske infaller , annan allmän helgdag, lördag, , eller nyårsafton får underställning ske nästa vardag. Som en följd av att polismyndigheten inte längre skall ha befogenhet att fatta beslut om om- händertagande har i paragrafens första stycke orden eller polismyndig- heten tagits bort samt paragrafens nuvarande andra stycke strukits, jfr avsnitt 5.1 och kommentaren till 13 §. I det föreslagna andra stycket anges vad som skall framgå av underställningen och att handlingarna i ärendet skall fogas till under- ställningen. De föreslagna ändringarna är en följd av att polismyndigheten inte längre skall ha befogenhet att besluta om omhändertagande. I övrigt har paragrafen gjorts könsneutral och språkligt justerats. Ändringen i paragrafen första stycke innebär att andra meningen utgår. Ändringen är en följd dels av att ett omhändertagande skall upphöra automatiskt om ansökan om vård inte kommer in till rätten inom före- skriven tid, dvs. inom från det att länsrätten beslutade om att omhändertagandet skall bestå. En sådan bestämmelse införs i 18 a § 2 p. Vidare skall socialnämnden ges rätt att besluta att ett omhän- dertagande skall upphöra. En sådan bestämmelse införs i 18 b §. Den nuvarande bestämmelsen om länsrättens möjlighet att upphäva ett omhändertagande om det inte längre finns skäl för omhändertagandet flyttas till den nya 18 b §. Den nuvarande bestämmelsen i andra stycket flyttas till en ny 18 a §, som kommer att reglera samtliga fall då ett omhändertagande upphör automatiskt. Förslaget, som innebär att en ny paragraf tillförs LVM, behandlas i avsnitt 5.2. Paragrafen är avsedd att reglera alla de fall då ett omhänder- tagande upphör utan något särskilt beslut härom. I paragrafens första punkt anges en ny princip för LVM nämligen att ett beslut om omhän- dertagande upphör att gälla om beslutet inte har underställts länsrätten inom föreskriven tid. Detta överensstämmer med vad som gäller enligt 7 § tredje stycket lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU). Bestämmelsen i nuvarande 18 § om följden av att en ansökan om vård inte görs i rätt tid flyttas till andra punkten i förevarande paragraf och ändras dessutom så att ett omhändertagande i ett sådant fall upphör att gälla automatiskt. Även detta överensstämmer med vad som gäller enligt LVU (jfr 9 § LVU). Punkterna 3 och 4 motsvarar nuvarande 18 § andra stycket. Förslaget behandlas i avsnitt 5.2 och innebär att det gjorts klart att socialnämnden alltid har både rätt och en skyldighet att upphäva ett beslut om omhändertagande om det inte längre finns skäl för omhänder- tagandet. En sådan rätt och skyldighet föreligger även i det fall länsrätten har beslutat att omhändertagandet skall bestå. Syftet med bestämmelsen är att den omhändertagne inte skall behöva avvakta ett beslut av läns- rätten i de fall det för nämnden framstår som klart att ett omhänder- tagande inte längre behövs. Några begränsningar i fråga om rätten att delegera beslut av förevarande slag föreslås inte. Det innebär att de all- männa principerna för delegation av beslut av en socialnämnd kommer att bli tillämpliga på beslut av förevarande slag. För det fall socialnämn- den upphäver ett underställt beslut om omhändertagande ankommer det på nämnden att underrätta den domstol där målet är anhängigt om beslutet. Av paragrafen framgår vidare att rätten har samma befogenhet som socialnämnden i nu aktuellt hänseende. Ändringen i paragrafens andra stycke innebär att paragrafen har gjorts könsneutral. Ändringen i paragrafens tredje stycke behandlas i avsnitten 6.2 och 6.3.1. Det klargörs att det är en skyldighet för verksamhetschefen att hindra den omhändertagne att lämna sjukhuset i avvaktan på att denne kan över- föras till ett LVM-hem. Vidare klargörs att denna skyldighet inte förut- sätter att den omhändertagne tagits in på sjukhus för slutenvård; det räcker att den omhändertagne vistas vid en sjukhusenhet för sådan vård. Härigenom har den tidigare otydligheten beträffande vad som avses med vård i paragrafen fått en lösning (jfr JO 1993/94 s. 299). Vidare har i paragrafen begreppet den som förestår vården bytts ut mot , jfr kommentaren till 25 §. Förslaget innebär i denna del ingen saklig förändring. Det ankommer på LVM-institutionerna att se till att det alltid finns någon som kan ta emot en sådan underrättelse som avses i paragrafen. Förslaget behandlas i avsnitt 7.4 och innebär att bestämmelserna om föreståndarens beslutanderätt utmönstras ur lagen. I stället anges att beslut fattas av (SiS). Angivande av att beslut i vissa fall skall fattas av föreståndaren torde utgöra en rest från tiden innan SiS bildades och får numera anses vara otidsenligt; SiS och dess institutioner utgör ju en sammanhållen myndighet. I likhet med vad som gäller beträffande lagen (1998:603) om verkställighet av sluten ung- domsvård (LSU) bör det vara SiS som myndighet som i lagtext pekas ut som beslutsfattande. SiS får sedan i sin arbets- och delegationsordning reglera vem som har rätt att fatta beslut på myndighetens vägnar i olika frågor. Ändringen innebär att bestämmelserna om föreståndarens beslutanderätt utmönstras ur lagen, se närmare kommentaren till 25 §. Föreståndaren för hemmet byts ut mot (SiS). SiS får sedan i sin arbets- och delegationsordning reglera vem som skall underrättas. Ändringen innebär att bestämmelserna om föreståndarens beslutanderätt utmönstras ur lagen, se närmare kommentaren till 25 §. Ändringen innebär att bestämmelserna om föreståndarens beslutanderätt utmönstras ur lagen, se närmare kommentaren till 25 §. Förslaget behandlas i avsnitt 6.5 Enligt paragrafen i dess nuvarande lydelse skall föreståndaren vid ett LVM-hem anmäla till (SiS) om en intagen vistats i ett LVM-hem utan att vård i annan form kommit Paragrafen upphävs då frågan i stället lämpligen kan regleras i SiS arbets- och delegationsordning. Ändringen innebär att paragrafen har gjorts könsneutral. Paragrafen är ny och behandlas i avsnitt 8. Enligt 7 § förordningen (2001:637) om behandling av personuppgifter inom får (SiS) behandla per- sonuppgifter för bland annat tillsyn, uppföljning, utvärdering, kvalitets- säkring och administration av verksamheten. I 7 a § lagen (2001:454) om behandling av personuppgifter inom finns emellertid ett generellt förbud mot att i sammanställningar av personuppgifter ta in känsliga personuppgifter eller uppgifter i övrigt om ömtåliga personliga förhållanden. Undantag från förbudet görs dock i paragrafen bland annat ifråga om sådan verksamhet som sagts. Undantaget omfattar dock inte uppgift som omfattar medlemskap i fackförening. Något hinder för SiS att för uppföljningsändamål behandla känsliga personuppgifter i sammanställningar finns således inte under förutsättning att övriga krav enligt lagen om behandling av personuppgifter inom och personuppgiftslagen (1998:204) är tillgodosedda. Som ett allmänt krav för att behandla känsliga personuppgifter och vissa andra personuppgifter gäller därvid bland annat att uppgifterna har lämnats i ett ärende eller är nödvändiga för verksamheten (jfr 7 § lagen om behandling av person- uppgifter inom ). Som framgår av den allmänna moti- veringen skall SiS få en lagfäst skyldighet att följa upp verksamheten enligt LVM. Denna uppföljning skall avse såväl vårdtiden som tiden efter avslutad vård. En bestämmelse härom införs därför i paragrafens första stycke. Genom att göra uppföljningen till en lagstadgad skyldighet enligt LVM kommer inhämtade uppgifter att omfattas av sekretess enligt 7 kap. 4 § sekretesslagen (1980:100). För att SiS skall kunna fullgöra den föreslagna skyldigheten att följa upp vården av sina klienter måste SiS kunna inhämta sekretessbelagda uppgifter om enskilda klienter från socialnämnden och detta även efter vårdtidens slut. En sekretessbrytande regel härom införs därför i paragrafens andra stycke. Förslaget behandlas i avsnitt 7.3. Genom ändringen blir det obligatoriskt att på ett LVM-hem om- händerta de i paragrafen uppräknade föremålen och andra föremål som är särskilt ägnade att användas för missbruk eller annan befattning med narkotika. Även annan egendom som kan vara till men för vården eller ordningen vid hemmet skall omhändertas. Härvidlag är det viktigt att det i beslutet anges på vilket sätt den omhändertagna egendomen är till men för vården eller ordningen vid hemmet. Ändringen i första stycket innebär att paragrafen har gjorts könsneutral. Ändringen i andra stycket är föranledd av att proportionalitets- principen kommer till allmänt uttryck vad avser de särskilda befogen- heterna i den föreslagna 36 a §. Den nuvarande bestämmelsen i före- varande paragraf av samma innebörd blir då överflödig. Förslaget behandlas i avsnitt 7.2 och innebär att skyldigheten för den intagne att lämna blod-, urin- eller utandningsprov utvidgas något. Den intagne blir skyldig att lämna sådana prov när som helst under vistelsen vid LVM-hemmet och inte som enbart vid ankomsten till LVM- hemmet och i samband med vistelse i annan form enligt 27 §. Som en allmän förutsättning för skyldigheten att lämna prov skall alltjämt gälla att det kan misstänkas att den intagne är påverkad av något förbjudet medel. Ändringen innebär att reglerna om vem som får fatta beslut i fråga om inskränkning i rätten att föra telefonsamtal förs över till en ny 36 b §. I samband därmed föreslås också att beslutanderätten skall ankomma på SiS som myndighet. Bestämmelserna om föreståndarens beslutanderätt utmönstras ur lagen, se närmare kommentaren till 25 §. I övrigt är ändringen av redaktionell karaktär. Paragrafen är ny och behandlas i avsnitt 7.1. En proportionalitetsprincip liknande de som finns i lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångvård (LPT) och lagen (1991:1129) om rättspsykiat- risk vård (LRV) lagfästs i LVM. Bestämmelsen är avsedd att tillämpas vid varje tvångsåtgärd enligt 3235 §§ LVM. Proportionalitetsprincipen blir inte tillämplig på omhändertagande av sådan egendom som avses i 31 §. Detta följer av att omhändertagande av sådan egendom skall vara obligatorisk. Den föreslagna proportionalitetsregeln, som anknyter till innehållet i 2 kap. 12 § regeringsformen, innebär att skälen för att vidta en tvångs- åtgärd inom ramen för vården enligt LVM skall ställas i relation till de olägenheter ingripandet innebär för den enskilde i fråga bland annat om dennes självbestämmande och integritet. Det betyder att en tvångsåtgärd skall stå i rimlig proportion till vad som står att vinna med åtgärden och den nytta som tvångsåtgärden kan ha för den enskilde klienten. Genom den föreslagna lagregeln får de personer som har att tillämpa bestämmel- serna om de s.k. särskilda befogenheterna vid LVM-hemmen sin upp- märksamhet tydligt riktad på dessa frågor. Om syftet med tvångsåtgärden kan tillgodoses genom någon mindre ingripande åtgärd, skall den åt- gärden väljas. Proportionalitetsregeln ger således uttryck för att minsta möjliga tvång skall användas för att nå det avsedda syftet och innebär en erinran om att tvånget får användas endast om syftet med åtgärden inte kan tillgodoses genom mindre ingripande åtgärder. Vid användningen av de s.k. särskilda befogenheterna skall således en av- vägning alltid göras i de avseenden som anges i denna paragraf. Bestämmelsen kommer som sagts att vara tillämplig vid all tvångs- användning enligt de angivna paragraferna såsom exempelvis beslut om vård vid låsbar enhet, beslut om vård i enskildhet eller beslut om att den enskilde skall hållas i avskildhet samt beslut om kroppsvisitation och ytlig kroppsbesiktning. Paragrafen är ny. Förslaget behandlas i 7.4. Som tidigare redovisats utmönstras bestämmelserna om föreståndarens beslutanderätt ur lagen, se närmare kommentaren till 25 §. I första stycket i förevarande paragraf föreslås en samlad reglering av i vilka fall beslut fattas av (SiS). I andra stycket föreslås en motsvarighet till den nuvarande bestämmelsen i 43 § andra stycket. Ändringen innebär endast att paragrafen har gjorts könsneutral. Ändringen innebär att det nuvarande andra stycket flyttats till en ny 36 b § som kommer att utgöra en samlad reglering rörande beslut som fattas av (SiS). Som tidigare redovisats utmönstras bestämmelserna om föreståndarens beslutanderätt ur lagen, se närmare kommentaren till 25 §. I fjärde punkten föreslås att begreppet den som förestår vården vid ett LVM-hem byts ut mot (SiS). Det får i stället ankomma på SiS att i sin arbets- och delegationsordning ange vem inom myndigheten som har rätt att begära handräckning. Ändringen innebär att begreppet den som förestår vården vid LVM- hemmet byts ut mot (SiS). Ändringen innebär att paragrafen görs könsneutral. Lagändringarna föreslås träda i kraft . Av övergångsbestämmelserna punkten 2 framgår att beslut om omhändertagande som före ikraftträdandet av de nya be- stämmelserna fattats av socialnämnden eller av polismyndigheten skall handläggas enligt de tidigare reglerna. Av övergångsbestämmelserna punkten 3 framgår att tidigare beslut av en institutionschef vid ett LVM-hem skall i och med att de nya bestäm- melserna träder i kraft anses fattade av . Inte heller beslut fattade av institutionschefen med stöd av de äldre reglerna förlorar således sin giltighet i och med att de nya bestämmelserna träder i Prop. 2004/05:123 kraft. 11.2Förslaget till ändring i lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU) I tredje stycket byts föreståndaren för hemmet ut mot Statens institu- tionsstyrelse (SiS). SiS får sedan i sin arbets- och delegationsordning reglera vem som skall underrättas. Paragrafen är ny och behandlas i avsnitt 8. Enligt 7 § förordningen (2001:637) om behandling av personuppgifter inom får (SiS) behandla per- sonuppgifter för bland annat tillsyn, uppföljning, utvärdering, kvalitets- säkring och administration av verksamheten. I 7 a § lagen (2001:454) om behandling av personuppgifter inom finns emellertid ett generellt förbud mot att i sammanställningar av personuppgifter ta in känsliga personuppgifter eller uppgifter i övrigt om ömtåliga personliga förhållanden. Undantag från förbudet görs dock i paragrafen bland annat ifråga om sådan verksamhet som sagts. Undantaget omfattar dock inte uppgift som omfattar medlemskap i fackförening. Något hinder för SiS att för uppföljningsändamål behandla känsliga personuppgifter i sammanställningar finns således inte under förutsättning att övriga krav enligt lagen om behandling av personuppgifter inom och personuppgiftslagen (1998:204) är tillgodosedda. Som ett allmänt krav för att behandla känsliga personuppgifter och vissa andra personuppgifter gäller därvid bland annat att uppgifterna har lämnats i ett ärende eller är nödvändiga för verksamheten (jfr 7 § lagen om behandling av person- uppgifter inom ). Som framgår av den allmänna moti- veringen skall SiS få en lagfäst skyldighet att följa upp verksamheten enligt LVU. Denna uppföljning skall avse såväl vårdtiden som tiden efter avslutad vård. En bestämmelse härom införs därför i paragrafens första stycke. Genom att göra uppföljningen till en lagstadgad skyldighet enligt LVU kommer inhämtade uppgifter att omfattas av sekretess enligt 7 kap. 4 § sekretesslagen (1980:100). För att SiS skall kunna fullgöra den före- slagna skyldigheten att följa upp vården av sina klienter måste SiS kunna inhämta sekretessbelagda uppgifter om enskilda klienter från social- nämnden och detta även efter vårdtidens slut. En sekretessbrytande regel härom införs därför i paragrafens andra stycke. Förslagen behandlas i avsnitt 7.4. Bestämmelserna om föreståndarens beslutanderätt utmönstras ur lagen. I stället anges att beslut fattas av (SiS). Angi- vandet av att beslut i vissa fall skall fattas av föreståndaren torde utgöra en rest från tiden innan SiS bildades och får numera anses vara otids- enligt; SiS och dess institutioner utgör ju en sammanhållen myndighet. likhet med vad som gäller beträffande lagen (1998:603) om verkställig- het av sluten ungdomsvård (LSU) bör det vara SiS som myndighet som i lagtext pekas ut som beslutsfattande. SiS får sedan i sin arbets- och dele- gationsordning reglera vem som har rätt att fatta beslut på myndighetens vägnar i olika frågor. Förslaget behandlas i avsnitt 7.3. Genom ändringen blir det obligatoriskt att på ett hem för särskilt noggrann tillsyn omhänderta de i paragrafen uppräknade föremålen och andra föremål som är särskilt ägnade att användas för missbruk eller annan befattning med narkotika. Även annan egendom som kan vara till men för vården eller ordningen vid hemmet skall omhändertas.