prop · GS03157 · 2005-05-03 00:00:00 — Av dessa förarbeten framgår således att tanken i och för sig har varit att definitionen av begreppet fartyg i VlfL skall vara densamma som i MARPOL 73/78 och Helsingforskonventionen, dvs. omfatta även under- vattensfartyg. Definitionen av fartyg i VlfL, som även i övrigt avviker från MARPOL:s och Helsingforskonventionens, har dock inte kommit att omnämna undervattensfartyg. Frågan huruvida denna avvikelse är av- sedd har heller inte kommenterats i förarbetena. Det är således inte helt uppenbart att undervattensfartyg inte kan anses omfattade av den nu gällande definitionen av fartyg i VlfL. Mot bak- grund av den ovan redovisade skillnaden mellan definitionerna i å ena sidan MARPOL 73/78 och Helsingforskonventionen och å andra sidan VlfL kan det dock inte utan vidare slås fast att undervattensfartyg om- fattas av VlfL i nuvarande lydelse. Frågan om VlfL behöver ändras får således utredas vidare i det fortsatta arbetet med att ta fram konkreta lagtextförslag efter det att rambeslutet har antagits. Det bör dock nämnas att det faktum att undervattensfartyg skall om- fattas av definitionerna inte torde få någon större praktisk betydelse, eftersom undervattensfartyg nästan uteslutande utgörs av örlogsfartyg. I artikel 3 föreskrivs nämligen räckvidden för direktivet, vilket även avgränsar räckvidden för vad som enligt rambeslutet skall kriminaliseras. Av artikel 3 punkt 2 framgår att direktivet skall tillämpas på utsläpp av förorenande ämnen från alla fartyg, oberoende av deras flagg, med undantag av örlogsfartyg, militära hjälpfartyg eller andra far- tyg som ägs och drivs av en stat och som endast används i statlig, icke-kommersiell drift. Handlingar som skall utgöra brott Regeringens bedömning: uppfyller till övervägande del de kriminaliseringsåtaganden som följer av rambeslutet. De eventuella konsekvenser som rambeslutet i denna del kan medföra torde inte kräva ändring i lag utan kan ske i förordningsform. Utsläppsförbuden för utländska fartyg torde behöva utvidgas till att omfatta även områden som inte tillhör någon stat (dvs. det fria havet). Det särskilda undantag från vad som skall anses utgöra ett otillåtet utsläpp vid utsläpp som är följden av en skada torde behöva modi- fieras i enlighet med vad som föreskrivs i direktivet. Promemorians bedömning: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Riksåklagaren och vill med anledning av en aktuell dom från för det fortsatta lag- stiftningsarbetet uppmärksamma frågan om en komplettering av straff- rättsliga bestämmelser med myndighetsföreskrifter är förenlig med regeringsformen. Sjöfolk har anfört att allt arbete ombord ligger under befälhavaren och att ansvaret därför också ligger på befälhavaren. Skälen för regeringens bedömning MARPOL är genomförd i svensk rätt Artikel 2 i rambeslutet anger att de överträdelser som definieras i artikel 4 och 5 i direktivet skall betraktas som brott. Vad som skall bli föremål för kriminalisering framgår sålunda av artikel 4 och 5 i direktivet. Enligt artikel 4 i direktivet skall medlemsstaterna se till att utsläpp av förore- nande ämnen i något av de områden som anges i artikel 3.1 i direktivet skall betraktas som överträdelser om de skett uppsåtligen eller genom vårdslöshet eller grov oaktsamhet. I artikel 5 anges därefter vissa undan- tag dvs. utsläpp som inte skall betraktas som överträdelser. Utform- ningen av dessa undantag redovisas utförligt i avsnitt 5.2. MARPOL 73/78 är genomförd i den svenska lagstiftningen. I 10 kap. 1 § VlfL föreskrivs att den som uppsåtligen eller av oaktsamhet bryter mot något av de förbud som gäller enligt 2 kap. VlfL döms till böter eller fängelse i högst . Genom regleringen i 2 kap. VlfL jämte de undantag från 2 kap. VlfL och de ytterligare förbud som meddelats med stöd av bemyndiganden i 2 kap. VlfL är samtliga utsläpp som är för- bjudna enligt MARPOL 73/78 också kriminaliserade enligt 10 kap. VlfL. Vad gäller den subjektiva täckningen föreskrivs i VlfL att den som uppsåtligen eller av oaktsamhet bryter mot utsläppsförbuden skall dömas till ansvar. Förutsättningen för ansvar enligt rambeslutet och direktivet är att utsläppet skett uppsåtligen eller genom vårdslöshet eller grov oakt- samhet. Svensk rätt uppfyller sålunda kraven i denna del. I samman- hanget kan nämnas att direktivet enligt artikel 2.2 uttryckligen utgör ett s.k. minimidirektiv. Rambeslut kan till sin natur bara omfatta minimi- bestämmelser. Den omständigheten att den svenska regleringen med krav endast på oaktsamhet måhända är något mer långtgående än vad som föreskrivs i direktivet (vårdslöshet och grov oaktsamhet) påkallar därför inte några särskilda överväganden. Enligt artikel 2 i förening med artikel Prop. 2004/05:157 4.1.a kan medlemsstaterna i mindre allvarliga fall besluta om påföljder av ett annat slag än straffrättsliga. I VlfL finns inga undantag för ringa fall. Eftersom det är en frivillig reglering i rambeslutet i denna del på- kallar inte heller detta några särskilda överväganden. På två punkter förutsätts emellertid en utvidgning av det kriminalise- rade området för att direktivet och därigenom även rambeslutet skall uppfyllas fullt ut. Det gäller dels utsläpp från utländska fartyg på det fria havet och dels utsläpp som skett till följd av skada på fartyget. Innan en redogörelse lämnas av de utvidgningar som behöver göras, vill regeringen dock, med anledning av Riksåklagarens och Kustbevak- ningens uppmärksammande av frågan om s.k. blankettstraffstadgandens förenlighet med regeringsformen, nämna följande. har i en dom i mål nr B 4466-02 prövat frågan om blankettstraffstadganden, dvs. straffbestämmelser där brottsbeskriv- ningen utfylls genom hänvisning till en primär regel på ett annat ställe i regelverket, är förenliga med regeringsformen när fängelse ingår i straff- skalan för brott mot föreskrifter som en förvaltningsmyndighet eller en kommun har meddelat. De frågor om blankettstraffstagandens giltighet som domen väcker bereds inom . Utsläpp från utländska fartyg på det fria havet Enligt artikel 4 i direktivet skall medlemsstaterna se till att utsläpp av förorenande ämnen orsakade av fartyg i något av de områden som avses i artikel 3.1 betraktas som överträdelser, om de skett uppsåtligen eller genom vårdslöshet eller grov oaktsamhet. De områden som avses är en medlemsstats inre vatten, territorialhav och ekonomiska zon, vissa sund som används för internationell sjöfart (i den mån en medlemsstat har jurisdiktion över dessa) samt det fria havet. Den svenska lagstiftningen täcker i den mån det är aktuellt dessa områden, med undantag för brott begångna på utländska fartyg på det fria havet. För att även dessa vattenområden skall komma att omfattas torde dock krävas en ändring i regelverket. Ändringar kan göras i förordning. Bemyndiganden finns i 2 kap. 2 § andra stycket och 3 § VlfL. Bestämmelsen om internationella sund föranleder inte några författ- ningsändringar för svensk del. Utsläpp som skett till följd av skada Som närmare anges i avsnitt 5.2 gäller under vissa förhållanden inte bestämmelserna om förbud mot utsläpp av olja sådana utsläpp som är en följd av en skada på fartygets och dess utrustning (2 kap. 10 § SJÖFS). Motsvarande reglering finns i 3 kap. 11 § SJÖFS 1985:19 såvitt avser utsläpp av skadliga flytande ämnen i bulk. Dessa undantagsbestämmelser ansluter till regel 11 b i bilaga I (olja) och regel 6 b i bilaga II (skadliga flytande ämnen) till MARPOL 73/78. Som också redogjorts för i avsnitt 5.2 skall denna undantagsbestäm- Prop. 2004/05:157 melse inte tillämpas på medlemsstaternas inre vatten eller i dess terri- Utsläpp av förorenade ämnen i internationella sund, ekonomiska zoner och det fria havet (artikel 3 c-e i direktivet) skall inte betraktas som överträdelser för redaren, fartygets befälhavare och besättningen när denna handlar under befälhavarens ansvar om de uppfyller kraven i undantagsbestämmelsen. Enligt rambeslutet kan därjämte övriga besätt- ningsmän i motsvarande vattenområden undantas från kriminalisering. I de fall som undantagsbestämmelsen inte blir tillämplig, skall sålunda varje utsläpp som skett uppsåtligen, vårdslöst eller genom grov oaktsam- het omfattas av kriminalisering, även i de fall utsläppet skett som en följd av en skada på fartygets och dess utrustning. För att uppfylla denna reglering torde de uttryckliga undantagsbestämmelserna som återfinns i SJÖFS 1985:19 behöva omarbetas. Detta kan ske i förordningsform. Bemyndiganden finns i 2 kap. 2 § andra stycket och 3 § VlfL. Såvitt gäller Sjöfolks påpekande kan anföras att frågan om ansvarsför- delning mellan olika besättningsmän och betydelsen av att uttryckliga order har givits är att bedöma enligt sedvanliga straffrättsliga principer och att rambeslutet inte innebär någon nyordning i den delen. Anstiftan och medhjälp till brott Regeringens bedömning: uppfyller till övervägande del rambeslutets bestämmelser om medhjälp och anstiftan. För att fullt ut uppfylla rambeslutet torde dock en särskild regel behöva införas som föreskriver att bestämmelserna om medhjälp och anstiftan i 23 kap. 4 § skall gälla oberoende av att det inte går att döma till fängelse för gärningen med anledning av lagen (1996:517) om be- gränsning av tillämpning av svensk lag vad gäller vissa brott begångna på utländska fartyg. Promemorians bedömning: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Ingen remissinstans har yttrat sig över denna Skälen för regeringens bedömning: Av artikel 3 i rambeslutet fram- går att medlemsstaterna skall straffbelägga medhjälp, bistånd och anstiftan till de brott som avses i artikel 2 i rambeslutet, dvs. ser av artikel 4 och 5 i direktivet. Medverkansregleringen i 23 kap. 4 § torde i och för sig uppfylla artikel 3 i rambeslutet. Av 23 kap. 4 § framgår att anstiftan och medhjälp till ett brott inom specialstraffrätten är generellt straffbelagt om fängelse är föreskrivet för gärningen. Fängelse är enligt 10 kap. VlfL föreskrivet för de aktuella brotten. I lagen (1996:517) om begränsning av tillämpningen av svensk lag vad gäller vissa brott begångna på utländska fartyg (begränsningslagen) föreskrivs emellertid att fängelse i vissa fall inte kan Om ett brott mot bestämmelser om förebyggande, begränsning och kontroll av förorening av den miljön begås på ett fartyg som är registrerat i en främmande stat när fartyget befinner sig utanför svenskt inre vatten får strängare straff än böter inte dömas ut. dock inte allvarliga och uppsåtliga gärningar som avser förorening i Prop. 2004/05:157 territorialhavet. Begränsningslagen innebär att den generella regleringen i 23 kap. 4 § inte blir tillämplig på brott som enligt begräns- ningslagen bara kan föranleda böter (jfr prop. 2000/2001:139 s. 109 där en lagändring på grund av begränsningslagen ansågs nödvändig för att möjliggöra husrannsakan på utländska fartyg i bl.a. den ekonomiska zonen). För att uppfylla rambeslutet i denna del torde således behövas en bestämmelse som föreskriver att medhjälp och anstiftan till brott mot utsläppsbestämmelserna skall föranleda ansvar, oberoende av att fängelse inte kan dömas ut för gärningen på grund av bestämmelserna i begräns- ningslagen. En reglering av denna innebörd bör i så fall införas i VlfL. Påföljder och försvårande omständigheter Regeringens bedömning: Svensk rätt uppfyller rambeslutets bestämmelser om påföljder och försvårande omständigheter. Promemorians bedömning: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Ingen remissinstans har yttrat sig över denna be- Skälen för regeringens bedömning: Som tidigare nämnts skall medlemsstaterna enligt bestämmelserna i rambeslutet försäkra sig om att de brott som avses i artiklarna 2 och 3 beläggs med effektiva, proportio- nella och avskräckande straffrättsliga påföljder som, åtminstone i all- varliga fall, innefattar ett maximalt frihetsstraff på minst ett till . innebär ett krav på att fängelse i åtminstone skall finnas i straff- Straffskalan enligt 10 kap. 1 § VlfL böter eller fängelse i högst uppfyller rambeslutet i denna del. Bestämmelsen om andra påföljder i mindre allvarliga fall i artikel 4.1a är inte tvingande och påkallar därför ingen särskild reglering för svensk Inte heller bestämmelsen i artikel 4.2 är tvingande och påkallar där- med inte några lagändringar. Enligt artikel 4.3 skall varje medlemsstat vidta de åtgärder som är nöd- vändiga för att försäkra sig om att ett uppsåtligt brott enligt artikel 2 be- läggs med ett maximalt frihetsstraff på minst fem till om brottet har vållat betydande och omfattande skada på vattenkvaliteten, på djur eller växtarter eller på delar av dem och dödsfall eller allvarlig personskada. Stadgandet innebär ett krav på att fängelse i åtminstone skall finnas i straffskalan för dessa fall. Straffbestämmelserna i 10 kap. 1 § VlfL föreskriver ett maximistraff fängelse. dock inte gälla om gärningen är belagd med strängare straff i brotts- Vad som kan komma i fråga vid allvarliga ut- släpp är miljöbrott, grovt brott, enligt 29 kap. 1 § . 29 kap. 1 § föreskriver att den som med uppsåt förorenar vatten på ett sätt som medför eller kan medföra sådana hälsorisker för människor eller sådana skador på djur eller växter som inte är av ringa betydelse eller annan betydande olägenhet för miljön, döms för miljö- brott till böter eller fängelse i högst . Är brottet grovt utgör straff- skalan fängelse i lägst och högst . om brottet är grovt skall särskilt beaktas om brottet har vållat eller kunnat vålla varaktiga skador av stor omfattning eller om gärningen annars varit av särskilt farlig art. Rambeslutet påkallar alltså att det skall finnas ett maximistraff om fängelse i fall då brottet har vållat betydande och om- fattande skada på vattenkvaliteten, på djur eller växtarter eller på delar av dem och dödsfall eller allvarlig personskada. Rekvisiten för grovt miljö- brott att brottet vållat eller kunnat vålla varaktiga skador av stor om- fattning eller att gärningen annars varit av särskild farlig art torde få anses omfatta samtliga försvårande omständigheter enligt rambeslutet. Kravet på ett straffmaximum på mellan fem och fängelse i de allvarligaste uppsåtliga fallen torde därför vara uppfyllt i svensk rätt. Enligt artikel 4.4 skall uppsåtliga brott enligt artikel 2 beläggas med ett maximalt frihetsstraff på minst två till , om a)brottet har vållat betydande och omfattande skada på vattenkvali- teten, på djur eller växtarter eller på delar av dem, eller b)brottet begicks inom ramen för en kriminell organisation i den mening som avses i gemensam åtgärd 98/733/RIF av om att göra deltagande i en kriminell organisation i unionens medlemsstater till ett brott, oavsett den straffnivå som anges i den gemensamma åtgärden. Kravet på straffskalan ett maximistraff fängelse uppfylls genom straffbestämmelsen i 10 kap. 1 § VlfL. Enligt svensk rätt skall såsom försvårande omständighet vid bedömningen av ett brotts straffvärde särskilt beaktas bl.a. om brottet ut- gjort ett led i en brottslig verksamhet som varit särskilt noggrant planlagd eller bedrivits i stor omfattning och i vilken den tilltalade spelat en betydande roll (29 kap. 2 § 6 ). De omständigheter i övrigt som enligt rambeslutet skall föranleda ett maximistraff fängelse finns det också utrymme att beakta inom ramen för straffmät- ningen. I artikel 4.5 och 4.6 anges vilka straffskalor som medlemsstaterna minst skall föreskriva då brottet begåtts av grov oaktsamhet, dels då överträdelsen vållat betydande och omfattande skada på vattenkvaliteten, på djur eller växtarter eller på delar av dem och dödsfall eller allvarlig personskada (maximalt frihetsstraff på minst två till ) dels då överträdelsen har vållat betydande och omfattande skada på vattenkvali- teten, på djur eller växtarter eller på delar av dem (maximalt frihetsstraff på minst ett till ). Kravet på straffskalan ett maximistraff fängelse uppfylls genom straffbestämmelsen i 10 kap. 1 § VlfL. De omständigheter som enligt rambeslutet skall föranleda ett maximi- straff fängelse finns det utrymme att beakta inom ramen för straffmätningen. Sammantaget görs den bedömningen att bestämmelserna om påföljder iartikel 4 punkterna 16 inte påkallar några lagändringar för svenskt vidkommande. I artikel 4 punkt 7 anges följande: i fråga om frihetsstraff skall denna artikel tillämpas om inte annat följer av internationell rätt, särskilt artikel 230 i . Enligt artikel 230 i havsrättskonventionen får endast ekonomiska på- följder ådömas, när det gäller överträdelser av nationella lagar och andra författningar eller tillämpliga regler och normer för förhindrande, begränsning och kontroll av förorening av den miljön, vilka Prop. 2004/05:157 begåtts av utländska fartyg utanför territorialhavet. Vidare sägs följande i punkt 2 i artikel 230. Endast ekonomiska påföljder får ådömas, när det gäller överträdelser av nationella lagar och andra författningar eller tillämpliga internationella regler och normer för förhindrande, begränsning och kontroll av förorening av den miljön, vilka begåtts av utländska fartyg i territorialhavet, utom i fall av uppsåtliga och allvarliga gärningar avseende förorening i territorialhavet. Denna folkrättsliga begränsning i möjligheterna att använda frihetsstraff har i genomförts genom lagen (1996:517) om begränsning av tillämpningen av svensk lag vad gäller vissa brott begångna på utländska fartyg. Inte heller i denna del bedöms att rambeslutet påkallar någon ny reglering för svensk del. Ansvar och påföljder för juridiska personer Regeringens bedömning: Svensk rätt uppfyller de krav som rambeslutet ställer i fråga om ansvar för juridiska personer. För att uppfylla kravet enligt artikel 6 (Påföljder för juridiska personer) gällande nivån för den maximala påföljden (till ) för de allvarligaste fallen, torde det krävas lagändring. Kravet kan i första hand genomföras genom att maximibeloppet för företagsbot, vilket för närvarande är , höjs. Promemorians bedömning: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: anser att bestämmelserna om företagsbot behöver ses över för att skall ha en effektiv och avskräckande påföljd för juridiska personer och att i detta arbete vatten- föroreningsavgiften särskilt bör beaktas. En anpassning av den nämnda avgiften skulle enligt kunna vara tillräckligt för att genomföra rambeslutet i denna del. Skälen för regeringens bedömning: Bestämmelserna om ansvar och påföljder för juridiska personer i artiklarna 5 och 6 innebär att påföljder i form av bötesstraff eller administrativa avgifter under vissa förutsätt- ningar skall kunna åläggas juridiska personer när brott har begåtts till Vidare får vissa andra påföljder införas. Något krav på att införa ett straffrättsligt ansvar för juridiska personer finns alltså inte. anpassning av vattenföroreningsavgiften torde således, som Kustbevak- ningen uppger, kunna vara tillräckligt för att genomföra rambeslutet i Från bl.a. en systematisk synpunkt torde dock en sådan lös- ning vara mindre lämplig av följande skäl. Bestämmelserna utgör standardbestämmelser som återkommer i flera andra antagna rambeslut inom ramen för samarbetet i rättsliga och Motsvarande bestämmelser finns bl.a. i EU:s rambeslut om förstärkning av skyddet mot förfalskning i samband med införandet av euron (EGT L 140, , s. 1). I samband med att god- kände det rambeslutet gjordes den bedömningen att de svenska reglerna om företagsbot (36 kap. 710 §§ ) motsvarar de krav som ställs i rambeslutet (prop. 1999/2000:85, bet. 1999/2000:JuU20, rskr. 1999/2000:217). Samma bedömning gjordes i det lagstiftningsärende som behandlade de lagändringar som ansågs nödvändiga till följd av det rambeslutet (prop. 2000/01:40, bet. 2000/01:JuU9, rskr. 2000/01:138). I den rapport som Europeiska kommissionen upprättade avseende med- lemsstaternas genomförande av rambeslutet (KOM[2002] 771 slutlig) angavs också som en av åtta medlemsstater som har lagstiftning varigenom juridiska personer kan ställas till rättsligt ansvar för de brott som omfattas av rambeslutet. Även i fråga om förevarande rambeslut får reglerna om företagsbot i och för sig anses uppfylla de krav som upp- ställs vad gäller ansvar för juridiska personer. I ett avseende avviker bestämmelsen om påföljder för juridiska per- soner från det sätt på vilket motsvarande bestämmelser har utformats. Det föreskrivs nämligen i artikel 6 att de böter eller administrativa avgifter som skall utdömas mot juridiska personer skall ha ett maximum på mellan till . I de allvarligaste fallen, inklusive åtminstone de uppsåtliga brott som omfattas av artikel 4.3 och 4.4 i rambeslutet, skall påföljder innefatta bötesstraff eller administrativa avgifter på till . De medlemsstater som inte har euron som valuta skall tillämpa den växelkurs mellan euron och deras egen valuta som offentliggörs i Europeiska unionens officiella tidning den dag rambeslutet antas. Företagsbot skall enligt 36 kap. 8 § fastställas till mellan och . De nivåer företagsboten kan dömas ut till uppfyller således inte kraven enligt rambeslutet. I departementspromemorian Företagsbot (Ds 2001:69) föreslås att maximibeloppet för företagsbot skall höjas till . För- slaget har ännu inte lett till lagstiftning men är föremål för beredning inom . En höjning på det sätt som föreslås i departe- mentspromemorian skulle innebära att rambeslutets krav på maximi- nivåer uppfylls. De omständigheter som enligt artikel 6.1 i) andra streck- satsen skall kunna föranleda en maximipåföljd på minst mellan och , är sådana som torde vara möjliga att beakta vid bestämmandet av företagsbotens storlek. Den reformering av företagsbotssystemet som pågår syftar utöver att höja maximibelopppet till att institutet skall bli mer effektivt, lättillämpat och därtill omfatta även brott av lindrig natur. Sammantaget görs den bedömningen att , under förutsättning att reformen genomförs, kommer att uppfylla artiklarna 5 och 6 i ram- beslutet. Även om bestämmelsen om påföljder för juridiska personer till viss del avviker från det sätt på vilket motsvarande bestämmelser har utformats får en förändring av reglerna om företagsbot anses vara det lämpligaste sättet att genomföra bestämmelserna. Domsrätt på det fria havet Regeringens bedömning: Rambeslutets krav på domsrätt uppfylls till övervägande del redan av svensk lagstiftning. För att uppfylla rambe- slutet fullt ut torde det dock behövas en särskild bestämmelse om s.k. hamnstatsjurisdiktion beträffande utsläpp som skett från utländska fartyg på det fria havet. bör på det sätt som föreskrivs i rambeslutet lämna under- rättelse om att inte kommer att tillämpa bestämmelserna om behörighet i artikel 7.1 e). Frågan om skall lämna underrättelse om att inte kommer att tillämpa bestämmelsen om behörighet i artikel 7.1 d) bör bli föremål för fortsatta överväganden. Promemorians bedömning: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: delar bedömningen i prome- Skälen för regeringens bedömning: Enligt artikel 4 i direktivet skall medlemsstaterna se till att utsläpp av förorenande ämnen orsakade av fartyg i något av de områden som avses i artikel 3.1 betraktas som över- trädelser om de skett uppsåtligen, genom vårdslöshet eller grov oaktsam- het. De områden som avses är en medlemsstats inre vatten, territorialhav och ekonomiska zon, vissa sund som används för internationell sjöfart (i den mån en medlemsstat har jurisdiktion över dessa) samt det fria havet. Enligt artikel 2 i rambeslutet skall medlemsstaterna se till att de över- trädelser som avses i artikel 4 i direktivet betraktas som brott. I avsnitt 6.2 görs den bedömningen att tillämpningsområdet för VlfL:s utsläppsbestämmelser torde behöva utvidgas när det gäller utländska fartyg till att avse även utsläpp på det fria havet för att uppfylla direktivet och rambeslutet i denna del. I rambeslutets artikel 7 finns en bestämmelse om domstols behörighet. I artikeln anges att varje medlemsstat skall vidta de åtgärder som är nöd- vändiga för att fastställa sin behörighet i enlighet med internationell rätt med avseende på de aktuella brotten om brotten har begåtts