prop · GS0369 · 2005-01-26 00:00:00 — Höjningen av straffmaximum för grovt respektive ringa bokförings- brott är inte avsedd att förändra påföljdsvalet för bokföringsbrott av nor- Det bör betonas att avsikten är att ge utrymme för en mer nyanserad påföljdsbestämning i de särskilt allvarliga och i de ringa fall som nämnts ovan, och inte att generellt höja straffet för bokföringsbrott. Höjningen medför inte heller någon förändring av preskriptionstiden, vare sig för grova bokföringsbrott eller för de mindre allvarliga fallen (se nedan avsnitt 5.6), eller någon förändrad syn på revisorns anmälnings- plikt enligt 10 kap. 3840 §§ aktiebolagslagen. vid har pekat på aktualiserar en höjning av straffmaximum för grovt bokföringsbrott vissa frågor angående brottskonkurrens. Sådana frågor uppkommer ofta i samband med lagföring för bokföringsbrott. Den omständigheten att vilseledande bokföring används som ett medel för bedrägeri, förskingring eller oredlighet mot borgenärer kan enligt 9 kap. 3 §, 10 kap. 3 § respektive 11 kap. 2 § föranleda att sådana brott bedöms som grova. anses gälla att den vilse- ledande bokföringen då inte skall anses utgöra ett särskilt brott. Eftersom straffskalan för grovt bokföringsbrott inte är lika sträng som straffskalor- na för grovt bedrägeri, grov förskingring och grov oredlighet mot borge- närer saknar det i sammanhanget betydelse om åsidosättandet av bokfö- ringsskyldigheten sett för sig skulle vara att bedöma som grovt bokfö- ringsbrott. Om däremot ett grovt bokföringsbrott har utgjort ett medel för grovt svindleri, som har samma straffskala som det grova bokförings- brottet, bör ansvar ådömas för båda brotten i konkurrens (prop. 1981/82:85 s. 31). När ett grovt skattebrott har begåtts med användande av vilseledande bokföring har detta i regel ansetts konsumera ansvar för bokföringsbrott. Om även ett annat skyddsintresse än det som ligger till grund för skatte- brottslagen skulle ha åsidosatts genom bokföringsbrottet kan det emeller- tid bli fråga om att döma särskilt för detta brott (prop. 1995/96:170 s. 163 f.). Genom att höja maximistraffet för grovt bokföringsbrott till fängelse högst , motsvarande vad som gäller för t.ex. grovt bedrägeri, grov förskingring och grovt skattebrott, markeras en strängare syn på allvarligare fall av bokföringsbrott. På så sätt ges utrymme att döma för dessa brott i konkurrens, i de fall det grova bokföringsbrottet har utgjort ett medel för förmögenhetsbrottet på samma sätt som det är möj- ligt vid fall av grovt bokföringsbrott och grovt svindleri. På motsvarande sätt torde det vid konkurrens mellan grovt bokföringsbrott och grovt skattebrott bli aktuellt att som huvudregel döma för båda brotten i kon- kurrens. Det ges därigenom bättre möjlighet att värna de olika skyddsin- tressen som straffbestämmelserna ger uttryck för. Straffbestämmelsen om försvårande av skattekontroll i 10 § skatte- brottslagen (1971:69) var fram till subsidiär till bestäm- melsen om bokföringsbrott. Då gjordes normala konkurrensregler till- lämpliga, vilket innebär att domstolen kan döma för såväl bokförings- brott som försvårande av skattekontroll i konkurrens. I förarbetena (prop. 1995/96:170 s. 137) anfördes att en sådan effekt inte kunde sägas vara obefogad med hänsyn till de båda bestämmelsernas delvis olika syften Vidare påpekades att saken i praktiken kunde Prop. 2004/05:69 styras genom åklagarens utformning av gärningsbeskrivningen. utredaren påpekat innebär en ändring av straffskalan för grovt bokfö- ringsbrott att straffskalorna för försvårande av skattekontroll, grovt brott, och grovt bokföringsbrott, som i många avseenden liknar varandra, inte längre kommer att korrespondera. Enligt vår mening bör ansvar för grovt bokföringsbrott som regel konsumera ansvar för försvårande av skatte- kontroll, även när sistnämnda brott är att bedöma som grovt. Det är inte ovanligt att falska verifikationer eller förfalskningar av and- ra räkenskapshandlingar används vid bokföringsbrott. Brottskonkurrens får i dessa fall anses föreligga med straffbestämmelsen om urkundsför- falskning. är bestämmelsen om undertryckande av urkund subsidiär i förhållande till bokföringsbrottet. Någon förändring av synen på frågan om hur konkurrenssituationen skall bedömas i dessa fall är inte avsedd. Några andra förändringar i bestämmelsen om ringa bokföringsbrott görs inte Som redovisats ovan är vår utgångspunkt att inarbetade begrepp inte bör bytas ut om det inte finns uppenbara fördelar med det. Inte heller bör andra ändringar göras, om det inte finns särskilda behov av det. Avsikten med förslaget att ta bort beteckningen ringa bokföringsbrott och införa en särskild straffskala för brott av mindre allvarlig art är enligt promemorian inte att brott som bedöms som brott av normalgraden skall hänföras under den nya beteckningen brott av mindre allvarlig art. Behovet av den föreslagna ändringen kan därför ifrågasättas. I likhet med remissinstanserna anser vi att den snarare skulle kunna medföra en risk för en oavsiktlig förändring i synen på bokföringsbrottet. Inte heller har det framkommit något påtagligt behov av att i lagtexten uttryckligen ange vilka omständigheter som särskilt skall beaktas vid bedömningen av om ett bokföringsbrott är ringa. Någon förändring i sy- nen på vilka faktorer som är relevanta i ett sådant fall är inte avsedd. De föreslagna ändringarna bör därför och mot bakgrund av de redovisade utgångspunkterna inte genomföras. Ansvaret för att bokföringen är tillgänglig Regeringens bedömning: Det bör inte införas något utvidgat straffan- svar för den som inte tillhandahåller bokföringen. Det bör inte heller införas något förtydligande i straffbestämmelsen av bevarandeskyl- Promemorians bedömning och förslag avviker delvis från regering- I likhet med regeringen gör utredaren den bedömningen att det inte bör införas något utvidgat straffansvar för den som inte tillhandahåller I promemorian föreslås dock att straffbestämmelsen skall förtydligas i syfte att inskärpa kravet på att den bokföringsskyldige lever upp till bokföringslagens regler om att bevara räkenskapsinformation på sätt som innebär att den är tillgänglig. Remissinstanserna: Det stora flertalet remissinstanser har inte haft någon synpunkt på förslaget eller har tillstyrkt detsamma. Juridiska fa- kultetsnämnden vid och har emellertid ansett att förslaget är oklart respektive att det är tveksamt om detta förtydligande tillägg behövs. Om så skulle anses vara fallet, bör det övervägas om inte ett förtydligande hör hemma i bokföringslagen (1999:1078). har ansett att straffansvarets omfattning i denna del borde ha utvecklats mer ingående. Skälen för regeringens bedömning Bokföringslagen innehåller regler om att räkenskapsinformation skall bevaras och hur detta skall ske. Reglerna omfattar såväl själva bokfö- ringen som underlaget för denna. Enligt 4 kap. 1 § bokföringslagen skall den som är bokföringsskyldig bl.a. löpande bokföra alla affärshändelser och se till att det finns verifikationer för alla bokföringsposter. Vidare skall den bokföringsskyldige bl.a. bevara räkenskapsinformation och sådan utrustning som behövs för att presentera informationen i fråga. I 7 kap. 14 §§ bokföringslagen finns regler om formerna för bevarande och om tid och plats för förvaring av räkenskapsinformation. Enligt huvudre- geln skall dokument, mikroskrift och maskinläsbara medier som används för att bevara räkenskapsinformationen förvaras i , i ordnat skick och på betryggande och överskådligt sätt. Genom den nya bokföringslagen och senare ändring av denna (prop. 2003/04:26) skapades möjlighet att tillfälligt förvara verifikationer utom- lands, om det finns särskilda skäl till det och det är förenligt med god redovisningssed. Vidare skapades möjlighet att förvara maskinläsbara medier med räkenskapsinformation samt utrustning och system utom- lands, om vissa förutsättningar är uppfyllda. I dessa senare fall måste den bokföringsskyldige dock kunna ta fram informationen i läs- bar form i . Utrustning m.m. får också bevaras utomlands efter särskilt myndighetstillstånd om det finns särskilda skäl till det. Att inte bevara räkenskapsinformationen på föreskrivet sätt kan medföra straffan- svar för bokföringsbrott. Kravet på att räkenskapsinformation skall vår- das och bevaras innebär emellertid, såsom utredaren har redovisat, inte någon skyldighet för den bokföringsskyldige att tillhandahålla de brotts- utredande myndigheterna bokföringen. Den som inte företer sin bokfö- ring gör sig därför inte skyldig till bokföringsbrott om det faktiskt finns en komplett och korrekt förd sådan. Endast i de fall det finns en regel i någon annan lagstiftning som ålägger den bokföringsskyldige en sådan skyldighet måste han kunna förete bokföringen. Sådana bestämmelser finns bl.a. i konkurs- och skattelagstiftningen. Vidare följer av 6 kap. 2 § bokföringslagen jämfört 8 kap. 2 § årsredovisningslagen (1995:1554) att en bokföringsskyldig i vissa fall är skyldig att upprätta och ge in årsredo- visning till . Underlåtenhet att göra så kan medföra ansvar för bokföringsbrott (jfr Högsta domstolens dom i mål nr B 1412-04). Det bör inte föreslås något utvidgat straffansvar för den som inte tillhandhåller bokföringen De nya reglerna om förvaring av räkenskapsinformation och de nya tek- niska möjligheterna aktualiserar en konflikt mellan å ena sidan de brotts- bekämpande myndigheternas möjligheter att komma åt sådan räken- skapsinformation som en misstänkt inte frivilligt ställer till förfogande och å andra sidan den misstänktes rätt att förhålla sig passiv. Enligt artikel 6 i skall den som anklagas för brott betraktas som oskyldig intill dess att hans skuld har lagligen fastställts. I oskuldspresumtionen ingår en rätt att förhålla sig passiv. En misstänkt har därför ingen skyldighet att medverka i en brottsutredning eller att tillhandahålla material som senare skulle kunna användas som bevis mot honom. Detta innebär bl.a. att en bokföringsskyldig kan undanhålla bok- föringen i en brottsutredning. Den bokföringsskyldige är också oförhind- rad att, om åtal väcks, lämna in sådana delar av bokföringen som talar emot åtalet men att undanhålla andra delar som eventuellt talar i annan riktning. Om han frivilligt väljer att tillhandhålla material kan det utnytt- jas för bevisändamål. De brottsbeivrande myndigheterna måste i övrigt lita till användning av straffprocessuella tvångsmedel och sådan bevis- ning som kan inhämtas från andra än den misstänkte. Som utredaren har redovisat kan detta skapa vissa utrednings- och be- visproblem för de brottsbekämpande myndigheterna. Den är emellertid resultatet av en för enskildas rättssäkerhet grundläggande straffrättslig princip, som dessutom är bunden vid genom sina konventionså- taganden. Problemen bör inte heller överdrivas. Till viss del kan de lösas på andra sätt, t.ex. genom möjligheter att använda straffprocessuella tvångsmedel. har de brottsbekämpande myndigheterna möjlighet att använda beslag vid samtliga brott mot 11 kap. och husrannsakan vid samtliga brott utom ringa bokföringsbrott. Lagen (2000:562) om internationell rättslig hjälp i brottmål erbjuder också goda möjligheter för åklagarna att snabbt få hjälp med erforderliga tvångsåt- gärder i andra länder. I likhet med utredaren anser regeringen att det mot den nu angivna bakgrunden inte finns något utrymme för att skärpa kra- ven på att den bokföringsskyldige tillhandahåller de brottsbekämpande myndigheterna bokföringen. Det bör inte införas något förtydligande av bevarandeskyldighetens innebörd Bokföringsbrottet är, som redogjorts för ovan, konstruerat som ett s.k. blankettstraffbud. Det innebär att dess innehåll, t.ex. när det gäller de materiella kraven på bokföringsskyldigheten, framgår av bokföringsla- gen. Ett åsidosättande av bokföringslagens bestämmelser genom att t.ex. underlåta att bevara räkenskapsinformation kan alltså medföra straffan- svar för bokföringsbrott. Som nämnts innebär orden på annat sätt i be- stämmelsen om bokföringsbrott att i princip samtliga bestämmelser i bokföringslagen och de lagar och lagrum i andra författningar som den lagen hänvisar till är straffsanktionerade. Den uppräkning av straffbara förfaranden som finns i 11 kap. 5 § är således endast exemp- lifierande. Utredaren har föreslagit att straffbestämmelsen om bokföringsbrott Prop. 2004/05:69 skall förtydligas på så sätt att det i lagtexten anges att skyldigheten att bevara räkenskapsinformation skall fullgöras på sätt som innebär att in- formationen är tillgänglig. Som skäl för det har anförts att det finns ut- rymme för tvekan huruvida bristande efterlevnad av bokföringslagens regler om bevarande av räkenskapsinformation m.m. i tillräcklig ut- sträckning täcks av den nuvarande straffbestämmelsen. Utredaren har ifrågasatt om inte ett otillåtet bevarande utomlands faller utanför det straffbara området, eftersom det inte påverkar bedömningen av den ekonomiska situationen. Ett bevarande av räkenskapsinformation utomlands som är otillåtet enligt bokföringslagen är straffbart som bokföringsbrott, under förutsättning att huvudsakrekvisitet är upp- fyllt. Är inte detta rekvisit uppfyllt är inte gärningen straffbar. Enligt vår mening finns det därför inte skäl att på denna grund förtydliga straffbe- stämmelsen i något avseende. Det har vidare anförts att den tekniska utrustningen och de system som krävs för att ta del av räkenskapsinformationen inte tillhör räkenskapsin- formationen så som denna definieras i 1 kap. 2 § bokföringslagen. Detta skulle enligt utredaren eventuellt kunna få till konsekvens att underlåten- het att bevara utrustningen inte anses utgöra sådan straffbar underlåten- het att bevara räkenskapsinformation som regleras i straffbestämmelsen om bokföringsbrott. Som anförts ovan är uppräkningen av straffbara för- faranden i straffbestämmelsen endast exemplifierande. Enligt 4 kap. 1 § bokföringslagen innebär bokföringsskyldigheten att ett företag skall be- vara räkenskapsinformation och sådan utrustning och sådana system som behövs för att presentera räkenskapsinformationen i läsbar form. Om en underlåtenhet att bevara utrustning utgör ett åsidosättande av denna be- stämmelse i bokföringslagen faller den också inom det straffbara området för bokföringsbrott, under förutsättning att huvudsakrekvisitet är upp- fyllt. Det centrala i reglerna om bevarande är, såsom utredaren påpekat, både att räkenskapsinformationen skall finnas kvar och att det skall vara praktiskt möjligt att ta del av den. krävs enligt 7 kap. 1 § bokföringslagen att den är i läsbar form eller genom omedelbar utskrift kan tas fram i sådan form. Vidare krävs enligt huvudregeln i 7 kap. 2 § bokföringslagen att den är åtkomlig här i landet om inte behörig myn- dighet tillåtit annat även om utrustning m.m. får finnas utomlands (7 kap. 3 a4 §§ bokföringslagen). För det tredje måste den bokföringsskyl- dige enligt huvudregeln i 7 kap. 2 § bokföringslagen behålla den tekniska utrustning och de system som behövs för att göra informationen läsbar. Vi ifrågasätter därför i likhet med om det finns ett praktiskt behov av att förtydliga bestämmelsen på sätt som utredaren har föreslagit. Förslaget bör inte genomföras. 5.6Ändringar i preskriptionsbestämmelserna? Regeringens bedömning: Det bör inte genomföras några förändringar i bestämmelserna om preskription av bokföringsbrott. Promemorians förslag avviker från regeringens. Utredaren har före- slagit att preskriptionsreglerna för den lindrigaste formen av bokförings- brott ändras på så sätt att regeln om förlängd preskriptionstid vid konkurs eller beslut om skatte- eller taxeringsrevision i 35 kap. 4 § tredje stycket skall göras tillämplig på sådana brott. Enligt promemorian får förslagen till följd att samma regler kommer att gälla för alla typer av bokföringsbrott. Remissinstanserna: De allra flesta remissinstanserna har tillstyrkt för- slaget eller har avstått från att kommentera det. Hovrätten för har avstyrkt förslaget. Hovrätten för har anfört: I promemorian framhålls att brotten normalt upptäcks i samband med konkurs och att tiden därefter är för knapp för lagföring. En senareläggning av utgångstiden för beräkning av preskriptionstid i enlighet med förslaget till ändring av 35 kap. 4 §, men med en bibehållen preskriptionstid av , synes inte medföra någon förbättring med av- seende på detta problem. har ifrågasatt om det från resurssynpunkt är önskvärt med ett ökat inflöde av mindre allvarlig brottslighet när rättsväsendet är redan hårt belastat. Skälen för regeringens bedömning: Allmänna bestämmelser om pre- skription finns i 35 kap. . Preskriptionstiden är bestämd till ett visst antal år beroende på det straff som högst kan följa på brottet (35 kap. 1 § ). Preskriptionstiden löper enligt huvudregeln från den dag då brottet begicks till och med den dag som har samma datum som denna. Preskriptionstiden skall dock beräknas på särskilt sätt för vissa angivna brott. I 35 kap. 4 § tredje stycket finns två särskilda preskrip- tionsregler för bokföringsbrott som inte är ringa, som innebär att pre- skriptionstiden i vissa fall räknas med utgångspunkt i en annan tidpunkt än när bokföringsbrottet begicks. Har den bokföringsskyldige från brottet försatts i konkurs, fått eller erbjudit ackord eller inställt sina betalningar, skall preskriptionstiden enligt första punkten räknas från den dag då detta skedde. Om denne från brottet blivit före- mål för skatte- eller taxeringsrevision räknas enligt andra punkten pre- skriptionstiden från den dag då revisionen beslutades. Första punkten infördes i samband med att konkurs eller motsvarande avskaffades som särskild åtalsförutsättning (prop. 1981/82:85). Andra punkten in- fördes 1996 i samband med ändringar i skattebrottslagen (prop. 1995/96:170). Om ingen av de uppräknade situationerna föreligger pre- skriberas bokföringsbrott av normalgraden och grovt bokföringsbrott fem respektive från brottet. För ringa bokföringsbrott beräknas pre- skriptionstiden alltid enligt huvudregeln i 35 kap. 1 § , dvs. från från brottets fullbordan. Som skäl för den särskilda bestämmelsen om beräkning av preskrip- tionstid angavs att en tillämpning av vanliga regler om preskriptionsbe- räkning skulle medföra en sådan förkortning av preskriptionstider som när det gäller bokföringsbrott som inte är ringa inte kunde accepteras med hänsyn till effektiviteten i brottsbekämpningen (prop. 1981/82:85 s. 18 f., JuU 1981/82:31, rskr. 1981/82:159). På motsvarande sätt har det när det gäller sexualbrott ansetts att endast allvarliga kränkningar bör omfattas av bestämmelserna om förlängd preskriptionstid i 35 kap. 4 § andra stycket (prop. 1994/95:2, bet. 1994/95:JuU5, rskr. 2004/05:69 1994/95:58 och prop. 2004/05:45). Ovan angivna utgångspunkt har fortfarande fog för sig. Straffvärdet för ringa bokföringsbrott torde även med en höjning av straffmaximum till fängelse i de allra flesta fall motsvara böter. Med hänsyn till de rättspolitiska skäl som bär upp reglerna om preskription kan det inte komma i fråga att göra de särskilda bestämmelserna tillämpliga på alla bokföringsbrott oavsett brottets allvar. En utvidgning av sådant slag rimmar enligt vår mening mindre väl med den begränsning som alltjämt bör prägla denna speciella preskriptionsreglering, nämligen att den för- längning som reglerna innebär är motiverad endast då det rör sig om brott med ett högre straffvärde. Tillräckliga skäl att göra avsteg från hu- vudregeln för beräkning av preskriptionstid föreligger inte. Förslaget bör därför inte genomföras. Preskriptionsreglerna för ringa bokföringsbrott kommer även i övrigt att vara oförändrade. 6 Oredlighet mot borgenärer I straffbestämmelsen om oredlighet mot borgenärer (11 kap. 1 § brotts- balken) har flera sinsemellan olika förfaranden kriminaliserats. Gemen- samt för dessa är att de innefattar ett illojalt handlande av gärningsman- nen i förhållande till hans borgenärer. Till en början föreskrivs straff för den som förstör eller genom gåva el- ler någon annan liknande åtgärd avhänder sig egendom av betydande värde i en situation då han är på obestånd eller då påtaglig fara föreligger för att han skall komma på obestånd. Straffansvaret omfattar även det fallet att han genom en sådan förmögenhetsförsämrande åtgärd försätter sig på obestånd eller framkallar påtaglig fara för obestånd. Med obestånd avses i 11 kap. i princip detsamma som i konkurslagen, nämligen att gäldenären inte rätteligen kan betala sina skulder och att denna oförmåga inte är endast tillfällig. Som oredlighet mot borgenärer straffbeläggs vidare det förfarandet att en gäldenär lämnar oriktiga uppgifter om sina tillgångar eller skulder vid skuldsanering enligt skuldsaneringslagen (1994:334), konkurs eller för- handling om offentligt ackord och därigenom framställer sin ekonomiska situation som sämre än den i verkligheten är. Däremot går gäldenären fri från ansvar om den oriktiga uppgiften rättas innan den beedigas eller an- nars läggs till grund för förfarandet. Även det förfarandet att en gäldenär i samband med annan exekutiv förrättning åberopar en oriktig handling eller ett skenavtal och därigenom hindrar att erforderlig egendom genom förrättningen tas i anspråk för att ge borgenär betalning eller säkerhet är straffbart som oredlighet. Straffbestämmelsen omfattar vidare det förfarandet att en gäldenär, då konkurs är förestående, ur riket bortför tillgång av betydande värde med uppsåt att egendomen skall undanhållas konkursen. För oredlighet mot Prop. 2004/05:69 borgenärer skall slutligen också den gäldenär dömas som i konkurs un- dandrar eller undanhåller konkursförvaltningen tillgång. För grov oredlighet mot borgenärer föreskrivs ansvar i 11 kap. 2 § . I lagtexten anges vilka omständigheter som särskilt skall beaktas vid bedömningen av om brottet är grovt. Till dessa hör att gär- ningsmannen har beedigat en oriktig uppgift. Vidare kan brottet bedömas som grovt om gärningsmannen har använt falsk handling eller vilsele- dande bokföring eller om brottet har varit av betydande omfattning. Straffet för oredlighet mot borgenärer är fängelse i högst . För grov oredlighet mot borgenärer är straffskalan fängelse i lägst sex måna- der och högst . Bestämmelsen förenklas och förtydligas Regeringens förslag: Straffbestämmelsen om oredlighet mot borge- närer renodlas och förenklas. Vissa förfaranden förs över till en ny straffbestämmelse som behandlar gäldenärens straffansvar för brott mot upplysningsplikten i konkurs m.m. Såväl oredlighet mot borgenä- rer som grovt sådant brott behandlas i samma paragraf. för försök till grov oredlighet mot borgenärer förtydligas. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. rian har dock inte lämnats något förslag till förtydligande i fråga om straffansvaret för försök till grov oredlighet mot borgenärer. Remissinstanserna: Samtliga instanser som har yttrat sig över försla- get har tillstyrkt det. lertid anfört att oredlighet mot borgenärer är en förlegad brottsrubricering som få förstår och som därför inte har någon normativ effekt. målsenligt vore enligt myndigheten att brottet oredlighet mot borgenärer fortsättningsvis kunde rubriceras som exempelvis konkursbrott. Skälen för regeringens förslag: I bestämmelsen om oredlighet mot borgenärer straffbeläggs, som tidigare nämnts, en rad sinsemellan olika I första stycket kriminaliseras för det första vissa förmögen- hetsförsämrande åtgärder som någon vidtar när han är på obestånd eller när påtaglig fara för obestånd föreligger. För det andra är det fråga om motsvarande förmögenhetsförsämrande åtgärder som föranleder obestånd eller som framkallar påtaglig fara för obestånd. I andra stycket straffbe- läggs ett antal förfaranden där en gäldenär förtiger tillgångar, uppger obefintliga skulder eller på annat sätt bryter mot den upplysningsskyldig- het han har i ett förfarande om konkurs, offentligt ackord eller skuldsane- Vidare föreskrivs straff för den gäldenär som åberopar oriktig hand- ling eller skenavtal i samband med annan exekutiv förrättning.