prop · GT0310 · 2005-10-19 00:00:00 — Att låta hovrättens avgörande överklagas till innebär visserligen att ett slutligt avgörande av en tvist kan dröja längre. I och med att arrendenämndens avgörande skall överklagas direkt till hovrätt och man alltså utan vägen över fastighetsdomstolen uppnår en förkortning av instanskedjan bör dock en sådan ordning kunna godtas för de flesta typer av arrendeärenden. En prövning i Högsta dom- stolen bör dock förutsätta att den domstolen beviljar prövningstillstånd enligt de för den instansen gällande reglerna i 54 kap. RB. Enligt dessa ges prövningstillstånd endast i prejudikatvärda fall och i extraordinära situationer. Mot den angivna bakgrunden finner regeringen att det saknas till- räcklig anledning att koncentrera arrendefallen till en enda hovrätt. I stället bör överprövningen ske av den hovrätt inom vars domkrets arren- denämnden är belägen. Regeringen finner vidare att ett beslut av hovrät- ten i allmänhet bör kunna överklagas till . För några typer av ärenden i vilka besluten måste uppfattas som mindre ingripande och där kravet på ett snabbt slutligt avgörande är särskilt framträdande bör det emellertid råda ett principiellt förbud mot överklagande. Det gäller, som angett, fall där arrendenämnden prövat frågor om uppskov med avträde från arrende (såväl de arrendetyper som regleras i jordabalken som fiskearrenden), om byggnadsskyldighet, om ny täckdikning och om framtida investering. De sistnämnda tre frågorna får inte överklagas till hovrätt. I enlighet med utredningsförslaget bör dock hovrätten i fall av nu angivet slag ha möjlighet att bestämma att dess avgörande skall få överklagas till , under förutsättning att det finns särskilda skäl för en prövning av om prövningstillstånd skall ges enligt 54 kap. 1 § första stycket 1 RB, dvs. om det föreligger prejudikatskäl, s.k. ventil. Tillåter hovrätten ett överklagande, kommer vanliga regler om krav på pröv- ningstillstånd i att gälla. Om det i det konkreta fallet inte finns anledning för hovrätten att utnyttja den angivna möjligheten, får hovrättens avgörande laga kraft. Enligt nuvarande ordning råder det enligt 23 a § nämndlagen full- följdsförbud mot fastighetsdomstolens beslut med anledning av besvär över en arrendenämnds beslut om förordnande angående ersättning för någons medverkan i ärendet. När det gäller fastighetsdomstolens beslut med anledning av besvär över en arrendenämnds beslut om utdömande av vite eller någon annan påföljd för underlåtenhet att följa föreläggande eller straff för förseelse i förfarandet finns det dock enligt samma lagrum inte något fullföljdsförbud. Det gör det inte heller för fastighetsdom- stolens beslut med anledning av besvär över en arrendenämnds beslut i någon annan fråga som gäller rättshjälp än nämnda ersättningsbeslut. Som framgått anser regeringen att arrendenämndens beslut i fortsätt- ningen skall prövas av hovrätten. Det bör därför övervägas om det skall vara möjligt att överklaga hovrättens beslut i dessa fall till . Enligt regeringens mening finns det inte några bärande skäl för att behandla de angivna besluten på olika sätt. Det bör alltså antingen vara möjligt att överklaga dessa beslut till eller så skall inget av besluten kunna överklagas dit. I före- slås att det inte skall vara möjligt att överklaga besluten. Ett generellt fullföljdsförbud skulle leda till att det uppnås en överensstämmelse med vad som gäller för beslut meddelade av med anledning av överklagande av en hyresnämnds beslut i samma frågor (jfr 10 § lagen om rättegången i vissa hyresmål i ). En skillnad är dock att beslut meddelade i arrendetvister kommer att prövas inte som i hyres- fallen av en enda hovrätt utan av samtliga hovrätter. Detta har dock enligt regeringens mening inte någon avgörande betydelse, eftersom prejudikat- bildningen i fråga om rättshjälp m.m. tillgodoses på annat håll. Mot bak- grund av det anförda föreslår regeringen att det inte skall vara möjligt att överklaga hovrättens beslut i nu aktuella fall. Samma sak bör gälla för hovrättens beslut i de frågor som i avsnitt 4.7 föreslås kunna överklagas särskilt. Det gäller beslut om ogillande av en jävsinvändning eller en invändning om att det finns ett hinder för ärendets prövning samt om avvisning av ett ombud eller ett biträde. 5.2.3Formerna för överprövning och val av processordning Regeringens förslag: avgörande skall överklagas till hovrätt. Vid handläggningen i hovrätt skall de regler i ärendelagen som gäller vid överklagande av en tingsrätts beslut tillämpas. Reglerna om krav på prövningstillstånd vid överklagande till hovrätt skall inte vara tillämpliga vid överklagande av arrendenämndens beslut. Regeringens bedömning: Inga särregler i förhållande till ärendelagen bör införas i fråga om klagofrister. förslag överensstämmer med reger- ingens utom såtillvida att enligt utredningens förslag frågor om flytt- ningsersättning skall handläggas enligt och att det skall gälla ett krav på prövningstillstånd vid överklagande till hovrätten. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser godtar utredningens för- slag eller lämnar detta utan någon invändning. Juridiska fakultets- nämnden vid menar att även ärenden om flytt- ningsersättning bör hanteras enligt ärendelagen. och Jönkö- pings tingsrätt vill i stället att även förlängningstvister handläggs enligt . Kritiska mot att ärendelagen och inte görs tillämplig för de ärenden där enligt nuvarande regler skall ske till fastighetsdomstol är och Hovrätten över och . förslag skiljer sig från regeringens på så sätt att arrendenämndens avgörande skall klandras till hovrätten. Remissinstanserna: Endast några få remissinstanser uppehåller sig särskilt vid frågor om överprövningen av arrendenämndens beslut. finner att frågan om klanderinstitutet och andra frågor rörande instansordningen bör närmare övervägas innan förslagen genomförs. Hovrätten över och anser det vara högst olämpligt att det skall kunna väckas en klandertalan i hovrätten. En sådan talan är enligt hovrätten svår att hantera, eftersom förfarandereglerna för hovrätterna är uppbyggda efter principen att en hovrätt skall överpröva underinstansens avgörande. Samma hovrätt menar att åtskilliga av de arrendetvister som anges i 8 kap. 31 § JB företer stora likheter med ordinära tvistemål och att det därför är lämpligt att sådana arrendetvister överklagas till hovrät- terna och där handläggs enligt tvistemålsreglerna. Förslagen i utkastet till lagrådsremiss överensstämmer med rege- ringens. Yttranden över utkastet till lagrådsremiss: Flertalet av dem som ytt- rat sig godtar de förslag som läggs fram i utkastet. Hovrätten över och vidhåller dock i huvudsak sin tidigare inställning att arrendetvister som anges i 8 kap. 31 § JB bör handläggas enligt tviste- målsreglerna och framhåller bl.a. att arrendetvister kan röra stora värden. i menar att man för vissa fall bör göra avsteg från ärendelagens regler om klagofrister. Skälen för regeringens förslag och bedömning Två metoder är tänkbara för att åstadkomma en överprövning av en arrendenämnds beslut. Den ena metoden är att låta beslutet överklagas till hovrätten enligt förslag. Den andra metoden är att låta det klandras enligt förslag. Med som metod att föra upp fallen till hovrätten kommer den som är missnöjd med arrendenämndens avgörande att behöva ge in en stäm- ningsansökan. Hovrätten kommer att behöva iaktta reglerna om förbere- delse i 42 kap. RB. Förfarandet kan, när det bygger på klanderinstitutet, sägas börja om på nytt när det går från arrendenämnd till hovrätt. För hovrätterna är det en relativt främmande uppgift att på detta sätt hand- lägga mål som första instans. Regeringen gör den bedömningen att en prövning i en arrendenämnd har sådana kvaliteter att klanderprocessens regelsystem framstår som omotiverat för de fall där en överprövning be- höver komma till stånd. Det är i sammanhanget värt att nämna att även hyresnämndernas avgöranden tidigare skulle klandras vid fastighetsdom- stol men att detta system ändrades så att ett nämndavgörande skulle överklagas till domstol. Mot den angivna bakgrunden finner regeringen övervägande skäl tala för att arrendenämndens avgöranden i de nuvarande klandersituationerna bör kunna överklagas till hovrätten. Under remissbehandlingen av och Dom- stolsverkets förslag har några remissinstanser förespråkat att en ar- rendenämnds avgörande i hovrätten skall överprövas enligt rättegångs- balken, medan andra förespråkat en långtgående tillämpning av ärende- lagen. Oavsett vilken lösning man väljer krävs det vissa särbestämmelser för de nuvarande klanderfallen. De skäl som under remissbehandlingen har anförts till stöd för en lösning byggd på bestäm- melser har varit att de fall som enligt de nu gällande reglerna tas upp av domstol efter från en arrendenämnd kan innehålla betydande inslag av rättskipning, att fallen kan gälla stora värden och att det ofta förekommer intressemotsättningar mellan parterna. Ingen remissinstans förespråkar att handläggningen i hovrätt skall ske enligt reglerna i 52 kap. RB om överklagande av tingsrätts beslut. Lagen om rättegången i vissa hyresmål i bygger på regleringen i 52 kap. RB. Ärendelagen är dock en betydligt modernare och mer komplett förfarandelag än den lagen, som för övrigt redan från början angavs vara ett provisorium (se prop. 1993/94:200 s. 54). Valet står alltså mellan ordinära regler och ärendelagens regler. är byggd på principer om muntlighet, omedelbarhet och koncentration, även om flera reformer som skett har haft till följd att dessa principer inte längre tillämpas lika strikt som . Ärendelagen är en lag byggd på skriftlighet som dock för åtskilliga fall ger parterna rätt till muntlig handläggning. Att som huvudregel har muntlighet medan ärendelagen har skriftlighet bör inte tillmätas någon avgörande betydelse. Båda lagarna tillåter att ett fall hanteras på annat sätt än enligt huvudregeln, även om på den punkten inte är lika flexibel som ärendelagen. Det primära tillämpningsområdet för är egentligen all rättskipning i klassisk mening (stridig rättsvård eller jurisdictio conten- tiosa). Ärendelagens primära tillämpningsområde är den frivilliga rätts- vården (jurisdictio voluntaria). I dagens samhälle finns det mycket som inte passar in under det klassiska motsatsparet. Att diskutera i termer av vad som är rättskipning och vad som inte är rättskipning ställer sig därför ofta svårt. I åtskilliga fall har lagstiftaren ansett sig ha anledning att ge- nom särskilda bestämmelser markera att eller ärende- lagen skall vara tillämplig för den situation det gäller. Vägledande har då i en del fall varit huruvida det har förelegat likheter med mål som hand- lagts enligt , t.ex. angående frågor om ersättning, eller om det tvärtom förekommit likheter med ärenden som handlagts enligt ärendelagen. Det är svårt att ge en mer allmän karakteristik av arrendenämndsären- dena i termer av stridig eller frivillig rättsvård. Det naturliga i de fall där den klassiska uppdelningen inte ger ledning bör vara att helt enkelt ta ställning till vilken förfarandelag som passar bäst för de frågor det gäller. Om man utifrån ändamålsöverväganden vill jämföra rättegångsbalks- alternativet med en ärendehantering måste beaktas att lagstiftaren tidigare var tvungen att välja det förra alternativet om de frågor som skulle prövas hade stor betydelse för parterna eller samhället, t.ex. om de gällde stora värden. Den ärendelag som gällde från införandet av rätte- gångsbalken fram till antagandet av den nu gällande ärendelagen var nämligen avsedd endast för sådana relativt enkla rättsvårdsärenden som tidigare förekom i de allmänna domstolarna, t.ex. boupptecknings- ärenden, och regleringen var därmed mycket enkel och relativt ofull- ständig. Den nuvarande ärendelagen överensstämmer emellertid i stora drag med de allmänna förvaltningsdomstolarnas förvaltningsprocesslag och den lagen passar också för frågor som är av mycket stor betydelse eller som är svåra att bedöma. Vad gäller intressemotsättningar mellan parter kan sådana förekomma i alla slags processer. Skall man göra ändamålsöverväganden måste dessa ta sin utgångs- punkt i de skillnader som föreligger mellan och den nuvarande ärendelagen. Som nämnts bygger på munt- lighets-, omedelbarhets och koncentrationsprinciperna. När balken kom till ville man genom dessa principer komma till rätta med långdragna processer och åstadkomma de allra bästa förutsättningarna för en fri bevisprövning. Man ville skapa garantier för att rätten skulle ha tillgång till ett fullgott utredningsmaterial vid sitt avgörande. De berörda principerna leder till att förfarandet oftast behöver vara uppdelat i ett förberedelseskede och ett huvudförhandlingsskede. Vikten av att de berörda principerna iakttas behöver ses utifrån vad ett ordinärt tvistemål handlar om. Utgångspunkten är regelmässigt ett rättsförhållande som uppstått före processen och i målet gäller det typiskt sett att ta ställning till vad som har förekommit i förfluten tid. I mycket stor utsträckning måste parter och vittnen höras om vad som har förekommit. Att likartade ställningstaganden måste ske i ett brottmål är up- penbart. Vid en prövning enligt ärendelagen sker ingen uppdelning i ett förbere- delseskede och ett huvudförhandlingsskede. Ärendelagen ger i stället utrymme för ett i det konkreta fallet mindre formbundet förfarande. Ärendelagen ger också generellt sett ett snabbare förfarande än rätte- gångsbalken. Det kan dessutom konstateras att det i en ärendelagsprocess typiskt sett inte fokuseras på vad som förekommit i förfluten tid. När det gäller de fall som enligt nuvarande regler förs till domstol ge- nom av en arrendenämnds beslut intar frågor om utredning av äldre förhållanden typiskt sett inte samma framskjutna plats som i tvis- temålen och brottmålen och muntlig bevisning har i allmänhet en annan karaktär än den har i tvistemål och brottmål. Den utredning som före- kommer är i de allra flesta fall av det slaget att den mycket väl kan hante- ras inom ramen för en handläggning enligt ärendelagen. Det går otvivelaktigt att finna arrendetvister som minst lika väl kan hanteras enligt som enligt ärendelagen och man kan därför tänka sig att låta vissa fall överklagas enligt regler och andra överklagas enligt ärendelagens. Regeringen ser dock stora fördelar med ett enhetligt system. Regeringen vill i detta samman- hang som exempel peka på att flera remissinstanser i sina yttranden har uppehållit sig vid betydelsen av det nära förhållande som ofta finns mel- lan frågor om flyttningsersättning och frågor om förlängning av arrende- avtal. Att som föreslår låta de förra frå- gorna hanteras enligt och de senare enligt ärendelagen kan ge upphov till problem. Regeringen kan inte finna att det skulle förekomma någon typ av överklaganden från arrendenämnd som inte på ett fullgott sätt skulle kunna hanteras enligt ärendelagen. Mot den bak- grunden bör utgångspunkten vara att samtliga överklaganden från arrendenämnd till hovrätt handläggs enligt ärendelagens bestämmelser. beslut bör därvid anses vara ett tingsrättsbeslut. Bestämmelser om ärendelagens tillämpning bör tas in i anslutning till de bestämmelser som finns i olika lagar om rätt till överprövning av arrendenämndens beslut. Enligt 38 § ärendelagen skall den som vill överklaga ett tingsrättsbeslut göra detta skriftligen. Skrivelsen skall ha kommit in till den domstol som meddelat beslutet för beslutet om beslutet innebär att ärendet avgjorts, om beslutet har meddelats vid ett samman- träde eller om det vid ett sammanträde har angetts när beslutet kommer att meddelas. I annat fall är klagotiden från den dag då klaganden fick del av beslutet. Enligt 23 a § jämförd med 23 § nämndlagen skall arrendenämnden överklagas från den dag då beslutet meddelades i vissa avvisnings- och avskrivningsfall samt om nämnden förordnat angående ersättning för någons medverkan i ärendet, utdömt vite eller någon annan påföljd för underlåtenhet att följa föreläggande eller straff för förseelse i förfarandet eller beslutat i någon annan fråga som gäller rättshjälp än som avser ersättning för någons medverkan i I avsnitt 4.7 föreslås att beslut om ogillande av en jävsinvänd- ning eller en invändning om att det finns ett hinder för ärendets prövning samt om avvisning av ett ombud eller ett biträde skall läggas till i uppräkningen i 23 §. En tillämpning av ärendelagen i stället för bestämmelsen i nämndlagen får alltså den konsekvensen att den dag klaganden fick del av beslutet och inte beslutsdagen blir avgörande i de angivna fallen. dock endast under förutsättning att nämnden inte har meddelat beslutet vid ett sammanträde eller vid sammanträdet har angett när beslutet kommer att meddelas. Regeringen konstaterar att ärendelagens reglering för de nu angivna fallen överensstämmer med den som skulle gälla om tillämpades och i praktiken också med den som skulle gälla om förvaltningsprocesslagen (1971:291) eller förvaltningslagen (1986:223) tillämpades. Att man för de undantagsfall det gäller har olika klagofrister för avgöranden av arrendenämnd respektive hyresnämnd är visserligen inte helt tillfredsställande. För avgöranden av hyresnämnden kommer klagofristen även i fortsättningen vara från den dag då beslutet meddelas. Regeringen finner dock att övervägande skäl talar för att välja ärendelagens regler som är modernare än nämndlagens föreslår att det skall gälla ett krav på prövningstillstånd vid överklagande av arrendenämndens beslut. 2004/05:131 om en modernare rättegång har regeringen föreslagit gene- rella regler om krav på prövningstillstånd vid överklagande från tingsrätt till hovrätt i tvistemål och domstolsärenden men avstått från att införa ett sådant krav när det gäller de fall där ett avgörande av en förvaltnings- myndighet överklagas till hovrätt (a. prop. s. 182). Det gäller beslut av övervakningsnämnd, hyresnämnd, inskrivningsmyndighet och Statens förslag (bet. 2004/05:JuU29, rskr. 2004/05:307). Regeringen menar mot den bakgrun- den att frågan om införande av krav på prövningstillstånd vid överkla- gande av en arrendenämnds beslut tills vidare bör anstå. Särregler för handläggningen i domstol Regeringens förslag: I hovrätten får utöver lagfarna ledamöter ingå en teknisk ledamot, om målets beskaffenhet eller något annat särskilt skäl föranleder det. I fråga om kvalifikationskrav för en teknisk leda- mot, möjlighet för hovrätten att uppdra åt bl.a. en teknisk ledamot att verkställa undersökning på platsen och teknisk utredning som en teknisk ledamot verkställt, skall 1416 §§ lagen om domstolar i fastig- hetsmål tillämpas. Vidare skall en part i domstolen kunna höras under sanningsförsäkran. Regeringens bedömning: Nuvarande regler om parts ansvar för motparts kostnader vid överprövning av en arrendenämndens avgö- rande bör i princip behållas oförändrade. Inga särskilda regler bör in- föras om förlikningsverksamhet, tilltrosbevisning eller om domstols- avgörandenas rättskraft. förslag skiljer sig från regeringens på så sätt att utredningen föreslår särregler även när det gäller förlik- ningsverksamhet, tilltrosbevisning i hovrätten, parternas rättegångskost- nadsansvar och domstolsavgörandens rättskraft. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser godtar utredningens för- slag eller lämnar detta utan någon invändning. Hovrätten för land vill dock ha en mer renodlad tillämpning av ärendelagen och anser kompletterande hänvisningar till vara onödiga. menar att det inte behövs någon särskild regel om rättskraft. i vill se en begränsning av möj- ligheterna att åberopa ny bevisning i hovrätt. Förslagen och bedömningen i utkastet till lagrådsremiss överens- stämmer med regeringens utom såtillvida att det i utkastet till lagråds- remiss inte finns något förslag om att en teknisk ledamot skall få ingå i hovrätten eller om att 1416 §§ lagen om domstolar i fastighetsmål skall gälla. Yttranden över utkastet till lagrådsremiss: Nästan alla remiss- instanser godtar de förslag som läggs fram. anser dock att vid överklagande vardera parten skall svara för sina kost- nader, om det inte föreligger fall som avses i 18 kap. 6 § RB, dvs. fall där en part gjort sig skyldig till en processuell försummelse. Hovrätten över och påpekar att det inte finns något förslag om att en teknisk ledamot skall få ingå i hovrätten. Skälen för regeringens förslag och bedömning: Att de regler i ärendelagen som gäller vid överklagande av en tingsrätts beslut skall vara tillämpliga vid överklagande av en arrendenämnds beslut innebär inte att alla frågor behöver regleras enligt bestämmelserna i ärendelagen. föreslår ett flertal särbestämmelser. Utred- ningens förslag bör dock ses mot bakgrund av att ärendelagen enligt utredningen bör vara tillämplig såväl vid arrendeärendenas primära pröv- ning i fastighetsdomstol som vid överklagande till hovrätt och . Enligt 3 § ärendelagen tillämpas när det gäller hovrättens sammansätt- ning bestämmelser för tvistemål. Detta innebär att hovrätten i normalfallet är domför med tre lagfarna ledamöter. föreslår att efter hovrättens bestäm- mande en teknisk ledamot skall få ingå i hovrätten, om målets beskaffen- het eller något annat särskilt skäl föranleder det. Med utredningens för- slag, som bygger på att lagen om domstolar i fastighetsmål skall tillämpas i fråga om domstolarna och deras sammansättning, kommer de kvalifikationskrav som anges i 14 § den lagen att gälla i fråga om sådan teknisk ledamot. Det kommer vidare att finnas möjlighet att låta bl.a. den tekniske ledamoten verkställa en sådan undersökning som avses i 9 § samma lag. Dessutom kommer 16 § i samma lag att gälla i fråga om sådan teknisk utredning som en teknisk ledamot verkställt. Det kan näm- nas att även innehåller regler om medverkan av teknisk ledamot i hovrättsförfarandet. Ingen remissinstans har haft något att invända och regeringen finner att förslag i sak bör godtas. Eftersom lagen om domstolar i fastighetsmål inte kommer att vara tillämplig, bör regle- ringen ske i anslutning till de bestämmelser som anger att ärendelagen skall tillämpas. föreslår en särbestämmelse i förhållande till ärendelagen som innebär att domstolen, om det är lämpligt med hän- syn till ärendets beskaffenhet och övriga omständigheter, skall verka för att parterna förliks. Om parterna inte förliks efter förslag av någondera parten och det inte är uppenbart att förutsättningar för förlikning saknas, skall domstolen lägga fram förslag till förlikning. Bestämmelsen har sin motsvarighet i 12 § nämndlagen och bakom utredningsförslaget ligger att utredningen menar att den långtgående förlikningsskyldighet som åligger nämnderna skall bestå även så som utredningens förslag är utformat vid handläggning av arrendeärendena i fastighetsdomstol. När enligt nuvarande regler ett beslut av en arrendenämnd klandras gäller inte nämndlagens regler utan de allmänna bestämmelserna i rätte- För tingsrätter finns inga så långtgående bestämmelser om förlikning som i nämndlagen och för hovrätter saknas det helt och hållet bestämmelser om förlikningsverksamhet. kommer visserligen i hovrätterna även efter ett överklagande men rege- ringen kan inte finna att det skulle behövas någon särbestämmelse i det hänseendet för hovrätternas hantering av arrendeärendena. När det gäller bevisningen i domstol föreslår Hyreslagstiftningsutred- ningen en särbestämmelse som innebär att en part skall kunna höras under sanningsförsäkran enligt regler. kan enligt 37 kap. RB hållas i bevissyfte i tvistemål, även om lagstiftaren på olika sätt försökt att minska användningen av den typen av förhör. Under ett förhör som hålls under sanningsförsäkran talar parten under straffansvar, vilket han eller hon annars inte gör. Varken ärendelagen eller förvaltningsprocesslagen upptar några bestämmelser om partsförhör under sanningsförsäkran. Enligt 19 a § nämndlagen kan dock en arrende- nämnd höra en part under sanningsförsäkran. Bevismedel som är tillåtna i en första instans bör regelmässigt vara tillåtna även vid en överpröv- ning.