prop · GS0369 · 2005-01-26 00:00:00 — Detta verkar enligt hovrätten vara svårfören- ligt med huvudsakskriteriet, vilket kan sålla bort även betydande fel om dessa förekommer i en verksamhet med stor omsättning. Förslaget gäl- lande rubricering har tillstyrkts eller lämnats utan erinran av remissin- stanserna. Skälen för regeringens förslag Bakgrund och behovet av reform Den särskilda straffskalan för grovt bokföringsbrott infördes genom lag- ändring 1982 (prop. 1981/82:85). Straffskalan omfattar fängelse mellan och . Syftet var att mer effektivt än vad som då var fallet hindra att bokföringsskyldigheten åsidosätts. Det framgår inte av författningstexten vilka faktorer som särskilt skall beaktas vid bedömningen av om ett brott är grovt. I motiven anges emel- lertid att denna bedömning på vanligt sätt skall avgöras med hänsyn till samtliga omständigheter. Bland de omständigheter som kan antas vara av betydelse är om bokföringsskyldigheten åsidosatts helt eller till stora de- lar. Bristernas karaktär och betydelse i ekonomiskt eller annat hänseende anses också vara av stor vikt. Vidare inverkar självfallet graden av för- slagenhet och planering. Som exempel på omständigheter som bör leda till att brotten bedöms som grova nämns att åsidosättandet av bokförings- skyldigheten skett systematiskt under en följd av år eller att det skett i en rörelse vars verksamhet är av stor omfattning och omsätter höga belopp. Ansvar för det grova brottet torde i praktiken komma i fråga endast vid uppsåtligt brott (a. prop. s. 31). Bestämmelsen om bokföringsbrott intar en central roll vid bekämp- ningen av ekonomisk brottslighet. Det är därför viktigt att bestämmelsen är tydlig. En uttrycklig uppräkning av vilka omständigheter som särskilt skall beaktas vid bedömningen av om ett brott är grovt ger domstolarna bättre ledning för rättstillämpningen och är ägnad att skapa en större en- hetlighet. Rättssäkerheten främjas också genom att det står klart vilka faktorer som tillmäts särskild vikt. Vi anser därför att de omständigheter som särskilt skall beaktas vid bedömningen av om ett brott är grovt skall anges uttryckligen i bestämmelsen. Vilka omständigheter skall anses försvårande? Vid bedömningen av om ett bokföringsbrott är grovt skall hänsyn tas till samtliga omständigheter vid brottet. Denna utgångspunkt har också kommit till uttryck i rättspraxis. Avsikten är inte att den skall förändras. Det finns emellertid vissa omständigheter som typiskt sett är sådana att de särskilt bör beaktas vid bedömningen av ett bokföringsbrotts svårhets- grad. En sådan omständighet är bristernas beskaffenhet. Redan för straffbar- het krävs visserligen att bristerna är så allvarliga att rörelsens förlopp, ekonomiska resultat eller ställning inte ens i huvudsak kan bedömas med ledning av bokföringen. Men även utifrån denna grundförutsättning kan bristerna vara mer eller mindre allvarliga. En allvarlig brist är att bokfö- ring helt saknas. Det får bedömas från fall till fall om brottet skall anses som grovt av det skälet, varvid hänsyn bör tas bl.a. till hur som bokföringsskyldigheten har eftersatts, omsättningen, antalet affärs- transaktioner och liknande. Så som utredaren anfört finns det anledning att se särskilt allvarligt på fall där felen avsett mycket betydande belopp. Den omständigheten bör därför införas som en särskild kvalifikationsgrund. För att bättre knyta an till det som straffbestämmelsen om bokföringsbrott reglerar, nämligen åsidosättanden av bokföringsskyldigheten enligt bokföringslagen, bör emellertid termen åsidosättande användas i stället för fel. Utgångs- punkten bör därvid vara att bristen, i likhet med den bedömning som görs vid tillämpning av huvudsakrekvisitet, skall ses i relation till rörelsen. Vi anser därför, som Hovrätten för , att rekvisitet mycket be- tydande belopp inte kan anges i absoluta tal. Motsvarande rekvisit har i bestämmelsen om grovt skattebrott i 4 § skattebrottslagen (1971:69), kommit att ges en något mer absolut innebörd. Det har ansetts att, även om det är vanskligt att ange någon fast beloppsgräns för när ett skatte- brott är grovt enbart på grund av storleken av den undandragna skatten, det med en viss grad av säkerhet torde kunna sägas att belopp understi- gande tio basbelopp enligt nu gällande praxis sällan bedöms annat än som skattebedrägeri av normalgraden (jfr prop. 1995/96:170 s. 110 f.). Att förhållandena skiljer sig åt är emellertid naturligt med hänsyn till att bokföringsbrottet, till skillnad från skattebrottet, är konstruerat utifrån ett huvudsaksrekvisit. En annan sak är dock att det i praktiken torde vara så att det finns en yttre gräns bortom vilken ett belopp i princip alltid måste anses vara mycket betydande. I praxis har också som särskilt försvårande omständighet beaktats om gärningsmannen använt falska handlingar. Eftersom ett sådant beteende medför en påtaglig risk för att de verkliga förhållandena undandrar sig Prop. 2004/05:69 bedömning framstår det som särskilt straffvärt. Regeringen anser alltså i likhet med utredaren att användandet av falska handlingar i bokföringen bör anges som ett exempel på fall då ett bokföringsbrott kan vara att anse som grovt. Däremot finner regeringen inte skäl för att låta användande av osanna handlingar uttryckligen nämnas i författningstexten. Ett förslag till motsvarande kvalifikationsgrund har tidigare lämnats i lagrådsremis- sen med förslag till ändringar i bestämmelsen om grovt skattebrott (prop. 1995/96:170). Där föreslogs att även användandet av osanna handlingar skulle utgöra en omständighet som särskilt skall beaktas vid bedömning- en om ett skattebrott skall vara att anse som grovt. Lagrådet var emeller- tid kritiskt till förslaget och uttalade följande. Att användningen av "osanna" handlingar uttryckligen nämns utgör en avvikelse från utredningsbetänkandet. Det innebär också en skill- nad gentemot bestämmelserna om grovt bedrägeri i 9 kap. 3 § brotts- balken, där det bara talas om "falsk" handling. Enligt Lagrådets me- ning kan det ifrågasättas, om man i den nu diskuterade paragrafen bör tala om osanna handlingar. Den föreslagna lagtexten kan läsas så, att varje användning av en osann handling, t.ex. inlämnandet av en orik- tig självdeklaration, kan kvalificera ett skattebrott som grovt, något som uppenbarligen inte är meningen. Lagrådet förordar därför att "osanna" handlingar får utgå ur uppräkningen i andra stycket. Fall då någon begagnar sig av osanna handlingar, t.ex. oriktiga fakturor, på ett sätt som gör att gärningen vid en helhetsbedömning bör bedömas som grov, kan hänföras under 4 §, även om inte osanna handlingar nämns särskilt i lagtexten. Regeringen delade Lagrådets bedömning. Det finns inte skäl att göra någon annan bedömning i detta sammanhang. har i flera fall fäst vikt vid om ett bokföringsbrott ingått som ett led i en brottslighet som utövats systematiskt eller i större omfattning. Omständigheter av liknande slag skall enligt 29 kap. 2 § 6 beaktas vid bedömningen av brottets straffvärde. Den be- stämmelsen tar dock främst sikte på brottslighet som bedrivits i organise- rade former med flera inblandade. I fråga om bokföringsbrott är det dock fråga om delvis andra situationer. Det är t.ex. fråga om åsidosättanden som skett systematiskt under en lång följd av år, utan att det nödvändigt- vis skett i organiserad form. Även det förhållandet att det här på mot- svarande sätt som gäller för skattebrottslighet är fråga om viss typ av för bokföringsbrottslighet typiska försvårande omständigheter talar för att dessa bör komma till klart uttryck i bestämmelsen om grovt brott (jfr prop. 1995/96:170 s. 111 f.). För att tydliggöra att ett systematiskt åsido- sättande bör beaktas föreslår alltså regeringen att det som exempel på fall när ett bokföringsbrott skall anses grovt även anges att det ingått som ett led i en brottslighet som utövats systematiskt. Ändringen innebär när det gäller nämnda omständigheter inte någon förändring av rättsläget utan utgör i stället ett förtydligande i syfte anpas- sa lagen efter rådande praxis. Gärningar av särskilt farlig art När det gäller förslaget till kvalifikationsgrund att bokföringsskyldighe- ten åsidosatts när den bokföringsskyldige haft allvarliga betalningssvå- righeter eller löpt påtaglig fara för insufficiens, delar vi den bedömning i fråga om straffvärderesonemang som flertalet remissinstanser framfört. Den föreslagna regleringen skulle träffa förfaranden och situationer som inte framstår som särskilt straffvärda och som t.o.m. uppfattas som förmildrande. Således skulle förslaget omfatta t.ex. enskilda närings- idkare med en begränsad rörelse som i ett kärvt ekonomiskt läge åsido- sätter bokföringsskyldigheten och i syfte att försöka driva rörelsen vidare prioriterar att betala leverantörsskulder i stället för arvode till någon som har hand om bokföringen. Det är enligt vår mening inte rimligt att en sådan avvägning som vore till fördel för bl.a. anställda och leverantörer om ansträngningen var lyckosam skulle kunna medföra att ett bokfö- ringsbrott bedöms som grovt. Det kan också ifrågasättas om inte det fö- reslagna rekvisitet skulle kunna medföra rättssäkerhets- och bevispro- blem. Förslaget bör därför inte genomföras. Enligt vår mening står det emellertid klart att det finns förutsättningar för att skärpa synen på vissa fall av bokföringsbrott som är av särskilt farlig art. Ett tänkbart sätt att ge uttryck för en sådan inställning skulle kunna vara det som framförts av . Genom att ut- tryckligen ange att man vid bedömningen av om ett bokföringsbrott är grovt skall beakta om gärningen varit av särskilt farlig art ges möjlighet till en allvarligare reaktion på vissa särskilt straffvärda beteenden. Mot- svarande kvalifikationsgrund återfinns i flera kapitel i och stämmer därför väl överens med den befintliga systematiken. Ett exempel på sådant beteende är om bokföringsbrottet skett i en rö- relse vars verksamhet är av stor omfattning och som därmed påverkar många personer eller som omsätter höga belopp. Som redovisats ovan anses omständigheter av sådant slag böra leda till att ett bok- föringsbrott bedöms som grovt. I motsats till utredaren anser vi emeller- tid inte att denna faktor bör anges som en särskild omständighet utan i stället bör beaktas inom ramen för bedömningen av om gärningen varit av särskilt farlig art. En annan omständighet som bör kunna medföra att ett bokföringsbrott anses som särskilt farligt är användandet av osanna uppgifter, t.ex. i luft- fakturor. Ett sådant beteende kan, på motsvarande sätt som vid använ- dande av falska handlingar, innebära stora risker för att de verkliga för- hållandena inte kan bedömas. Uppgiftens betydelse måste dock värderas utifrån omständigheterna i varje enskilt fall. Vidare kan som exempel nämnas att bokföringsskyldighet åsidosatts i syfte att dölja annan brottslighet. Ett sådant förfarande visar mått på för- slagenhet och får anses särskilt straffvärt även när det skett i enstaka fall och därmed inte skulle kunna sägas falla in under den föreslagna kvalifi- kationsgrunden att brottsligheten utövats systematiskt. För att ett bokfö- ringsbrott skall bedömas som grovt på denna grund måste det, på sedvan- ligt sätt, vara styrkt att sådan annan brottslighet har begåtts. På motsva- rande sätt som beträffande förbrott till s.k. sakhäleri enligt 9 kap. 6 § för- sta stycket 1 är det tillräckligt att det är utrett, objektivt och subjektivt, att ett brott har begåtts (jfr Lagrådets yttrande, NJA II 1980 s. 12). Däremot krävs inte att domstolen fastställer vilket konkret brott som förövats eller vem som är gärningsman. Det måste vidare krävas ett tidsmässigt samband eller andra omstän- digheter som visar att bokföringsbrottet ägt rum med avsikt just att dölja denna brottslighet. Regeringen kommer alltså till den slutsatsen att i stället för den före- Prop. 2004/05:69 slagna kvalifikationsgrunden allvarliga betalningssvårigheter eller påtag- lig fara för insufficiens det som försvårande omständighet skall anges att gärningen varit av särskilt farlig art. Sammanfattningsvis bör som kvalifikationsgrunder vid bedömningen av om ett brott är att anse som grovt anges att åsidosättandet avsett mycket betydande belopp, att gärningsmannen använt falsk handling el- ler att gärningen ingått som ett led i en brottslighet som utövats systema- tiskt eller att gärningen annars varit av särskilt farlig art. Som nämnts ovan finns redan nu en särskild straffskala för grovt bokfö- ringsbrott. I likhet med utredaren anser vi att allvaret i brottsligheten in- skärps om det grova brottet även ges en egen brottsbenämning. Vidare har en sådan ändring den fördelen att det fortsättningsvis blir möjligt att i brottsstatistiken skilja ut de olika graderna av bokföringsbrott. Med den centrala betydelse som bokföringsbrottet har i bekämpningen av den ekonomiska brottsligheten framstår en sådan lösning som välmotiverad. Som utredaren föreslagit bör rubriceringen vara grovt bokföringsbrott och brott av normalgraden bör även fortsättningsvis benämnas bokfö- ringsbrott. 5.4Straffskalorna för grovt bokföringsbrott respektive ringa bokföringsbrott bör skärpas Regeringens förslag: Straffskalorna för grovt bokföringsbrott och för bokföringsbrott av det lindrigaste slaget skärps. För grovt bokförings- brott höjs maximistraffet till fängelse och för ringa brott höjs straffmaximum till fängelse . Regeringens bedömning: I övrigt bör det inte genomföras några för- ändringar i bestämmelsen om ringa bokföringsbrott. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens när det gäll- er förslaget till skärpta straffskalor. När det gäller ringa bokföringsbrott har utredaren därutöver föreslagit att beteckningen ringa bokföringsbrott tas bort och att bokföringsbrott av normalgraden i stället får en särskild straffskala för brott av mindre allvarlig art. Det har vidare föreslagits att det i lagtexten skall anges vilka omständigheter som särskilt skall beaktas vid bedömningen av om brottet är mindre allvarligt. Remissinstanserna: De flesta instanserna har tillstyrkt förslaget till skärpta straffskalor eller har inte haft något att erinra mot det. Hovrätten för har invänt mot förslaget och ansett att det inte är rim- ligt att bestraffa bokföringsbrotten hårdare enbart av den anledningen att de är frekventa i statistiken eller för att de är enklare att utreda och bevi- sa. Hovrätten har vidare ifrågasatt om ett förhöjt straffmaximum skulle leda till den skärpning av påföljdspraxis som utredaren åsyftar och menat att en höjning av straffminimum till fängelse sannolikt skulle vara betydligt effektivare för att uppnå detta syfte. vid har ifrågasatt om det finns empiriska belägg för att en höjning av straffskalan skulle ha en brottspreventiv verkan samt anfört att det från straffvärdesynpunkt knappast kan hävdas att fängelse inte är tillräckligt som högsta straff för ett enstaka bokförings- brott. De problem som förknippas med straffskalan för bokförings- brott som är ringa bör enligt fakultetsnämndens mening undanröjas ge- nom att denna grad av brottet avskaffas och straffskalan för bokförings- brott bestäms till böter eller fängelse i högst . Juridiska fakultets- nämnden vid har anfört att den föreslagna höj- ningen av straffskalan skulle leda till brottskonkurrens mellan grovt bok- föringsbrott och t.ex. bedrägeri, förskingringsbrott och brottet oredlighet mot borgenärer. Det bör enligt fakultetsnämnden utredas om bedrägeri och förskingringsbrott respektive brottet oredlighet mot borgenärer fort- farande skall graderas upp med hänvisning till att vilseledande bokföring använts. De flesta av de instanser som kommenterat förslaget till för- ändring av beteckningen ringa bokföringsbrott, bl.a. , , Åklagarmyndigheterna i och och har avstyrkt förslaget eller haft invändningar mot det. Det har bl.a. anförts att strävan att skärpa synen på brottsligheten kan motverkas genom förslaget samt att det finns en up- penbar fara för att domstolarna i stället skulle bedöma åtskilliga fall som bedöms av normalgraden som mindre allvarliga. Ekobrottsmyndig- heten Östra avdelningen har vidare anfört: Brottet ringa eller mindre all- varligt bokföringsbrott bör utgå. Det finns inte behov av en kriminalise- ring av sådana synnerligen ömmande och ursäktliga fall som skulle kunna rubriceras som ringa. Till det kommer att reglerna om åtalsunder- låtelse och påföljdseftergift skulle tillämpas på dessa fall. , , och har påtalat att förslaget kan påverka bedömningen av vilka bokföringsbrott som fal- ler under revisorns anmälningsplikt enligt 10 kap. 3840 §§ aktiebolags- lagen. Skälen för regeringens förslag och bedömning Straffskalorna för bokföringsbrott av normalgraden och för ringa bokfö- ringsbrott har varit oförändrade sedan bestämmelsens tillkomst. Straffen för dessa brott är fängelse i högst respektive böter. Som nämnts ovan infördes för grova fall av bokföringsbrott 1982 en särskild straff- skala omfattande fängelse mellan och . Allmänt sett kan konstateras att grovt bokföringsbrott har en lägre straffskala än grov oredlighet mot borgenärer, grovt skattebrott och de grova fallen av huvudbrotten i 810 kap. , dvs. stöld, bedrä- geri och förskingring. För respektive grovt brott är straffskalan fängelse i lägst och högst . bokföringsbrott har också en lägre straffskala än motsvarande ringa fall av förmögenhetsbrott, dvs. snatteri, bedrägligt beteende och undandräkt. För dessa fall är straffska- lan böter eller fängelse . En höjning av straffskalorna Bokföringen är ett oundgängligt underlag för att bedöma den ekonomiska utvecklingen i företaget för den som bedriver näringsverksamhet och för företagets intressentgrupper som aktieägare, kreditgivare m.fl. samt för myndigheters kontroll av att företagare och andra följer lagstiftningen. Bokföringen är bärare av information i olika avseenden och den riktar sig till en bred grupp av intressenter. Den kraftiga ökningen av antalet aktieägare i har medfört att betydelsen av en korrekt bild av börsnoterade företag har ökat för en mängd småsparare. Bokfö- ringen bildar också utgångspunkten för beskattningen. Den har central betydelse för att motverka illojala beteenden, t.ex. illojal konkurrens, och andra oegentligheter i näringsverksamhet. Det är mot denna bakgrund man skall se straffbestämmelsen om bokföringsbrott. De negativa följ- derna av att bokföringen försummas, tillförs felaktiga uppgifter eller för- störs är att det är möjligt att med bokföringens hjälp skaffa sig en korrekt bild av rörelsens förlopp, ekonomiska ställning eller resultat. Bokföringsbrott förekommer emellertid i olika former. En typ av bok- föringsbrott av normalgranden utmärks av småföretagare med blygsam omsättning, få externa intressenter och närmast obefintlig bokföring. enbart till den typen av bokföringsbrottslighet saknas i och för sig skäl att genomföra någon förändring av straffskalan. Å andra sidan förekommer också att bokföringen förstörs eller försummas systematiskt och i viss utsträckning i organiserad form bl.a. i syfte att dölja skattebrott, brott mot borgenärer eller annan brottslighet. Brottsligheten kan i dessa fall föregås av ingående planering, varvid risken för lagföring och straff vägs in. Det kan antas att det i sådana sammanhang har betydelse att maximistraffet för grovt bokföringsbrott är väsentligt lägre än för andra grova förmö- genhetsbrott som t.ex. grovt bedrägeri eller grov förskingring. Det är sistnämnda typ av fall som gjort att bestämmelsen om bokföringsbrott successivt har kommit alltmer i fokus när det gäller bekämpning av eko- nomisk brottslighet. Även om bokföringsbrott inte medför någon för gärningsmän- nen, måste det konstateras att straffen för de grova brotten ligger lågt vid en jämförelse med bl.a. förmögenhetsbrotten, trots att bokföringsbrotten representerar förhållandevis allvarlig brottslighet med samhällsekono- miska konsekvenser som följd. I dessa fall då bokföringsbrotten är av sådan särskilt allvarlig beskaffenhet att de bör bedömas som grova, finns det anledning att ifrågasätta om nuvarande straffskala är tillräckligt vid. Enligt regeringens mening är det viktigt att det i vissa sådana fall ges utrymme för en strängare bedömning än den som hitintills kommit till uttryck i praxis. Vi anser att ett sätt att uppnå den eftersträvade möjlighe- ten till en skärpt syn på sådana fall är att höja straffmaximum för grovt bokföringsbrott till fängelse . Genom en sådan höjning skapas utrymme för en strängare syn på straffvärdet av bokföringsbrott av sär- skilt farlig art. Omständigheter som då bör vägas in är om brottsligheten genomförts på ett särskilt förslaget sätt, t.ex. genom att osanna handling- ar använts eller om den ägt rum i syfte att dölja annan allvarlig ekono- misk brottslighet. I likhet med utredaren anser regeringen att det också finns anledning att se allvarligare på den lindrigaste formen av bokföringsbrott än vad som är fallet . Ett skäl till detta är att det inte är ovanligt med återfall i bokföringsbrott. Ett annat är att s.k. målvakter kan stå under åtal för bokföringsbrott i flera olika juridiska personer och att vart och ett av brotten inte är särskilt allvarligt. I sådana fall som har nämnts mås- te det finnas utrymme att i det enskilda fallet kunna välja annan påföljd än böter. Flertalet brottsbalksbrott som är indelade i flera grader har en straffskala för det ringa brottet som går upp till fängelse . Det är naturligt att välja samma lösning för den ringa formen av bokfö- ringsbrott. En höjning av straffskalan för grovt bokföringsbrott medför inte någon förändring i förhållande till överlappningen av straffskalan för bokfö- ringsbrott av normalgraden. En höjning av straffskalan för ringa bokfö- ringsbrott till fängelse medför en överlappning i för- hållande till brott av normalgraden . Detta mot- svarar vad som gäller för stöld, bedrägeri och förskingring och deras mindre allvarliga motsvarigheter. Höjningen av straffskalan för ringa brott är inte avsedd att leda till några ändringar i fråga om gräns- dragningen mellan normalgradsbrottet och den lindrigaste brottsformen. Särskilt om påföljdsval, m.m. Uppsåtliga bokföringsbrott av normalgraden, liksom grova brott, anses vara av sådan art att påföljden normalt bör bestämmas till fängelse, även om straffvärdet inte skulle vara särskilt högt och den tilltalade inte heller tidigare begått brott i sådan utsträckning att det av den anledningen är uteslutet att döma till annan påföljd. Frågan om valet av påföljd för bokföringsbrott av normalgraden har varit föremål för Högsta domstolens prövning (se t.ex. NJA 1983 s. 205, 1984 s. 710, 1987 s. 130, 1998 s. 300, samt 2001 s. 397 och s. 618). Förutom sådana personliga förhållanden som ålder, hälsotill- stånd och familjesituation, har som skäl för att döma till annan påföljd än fängelse anfört att rörelsen varit av blygsam omfatt- ning, att det inte funnits några anställda, att syftet med den straffbara åt- gärden inte varit att undandra skatt eller annars utgjort ett led i planerad ekonomisk brottslighet, samt att den tilltalade saknat förmåga att själv organisera och sköta bokföringen på ett acceptabelt sätt och till följd av svag ekonomi också haft svårt att bekosta sådana yrkesmässig hjälp som han behövt för att lägga upp ett system för bokföringen. För bokförings- brott med ett straffvärde av fängelse en månad dömdes i NJA 2001 s. 397 till villkorlig dom med föreskrift om samhällstjänst . I NJA 2001 s. 618, där brottet ansågs ha ett straffvärde , be- stämdes påföljden till villkorlig dom med föreskrift om samhällstjänst . När brottet har ett straffvärde om fängelse måste det emel- lertid enligt praxis krävas alldeles särskilda skäl för att gå ifrån presum- tionen för fängelse och välja annan påföljd (NJA 1999 s. 769). Detsam- ma har ansetts gälla vid bokföringsbrott med ett straffvärde om sex må- nader (NJA 2000 s. 195, en ledamot skiljaktig i fråga om rubricering och påföljd).