prop · GT0337 · 2005-10-25 00:00:00 — likvidationsförfarande i en EES-stat skall erkännas i övriga EES-stater (artikel 4.3 och 8.2 försäkringsdirektivet resp. 3.2 och 9.1 andra stycket Förvaltaren eller rekonstruktören har en ställning som motsvarar en förvaltares ställning enligt insolvensförordningen (artikel 27.2 försäkringsdirektivet och 28.2 bankdirektivet), dvs. rekonstruktören har den behörighet som följer av hemlandets lag. Val av lag som skall tillämpas Lagvalsregleringen i försäkrings- och bankdirektiven har stora likheter med regleringen i insolvensförordningen. Lagen i det land där förfaran- det pågår gäller för förfarandet, och avsteg från den kan enbart göras när det är särskilt föreskrivet i direktiven. Underrättelser, kungöranden och registrering Direktiven innehåller bestämmelser som syftar till att förmedla informa- tion om rekonstruktionsåtgärder och likvidationsförfaranden. myndighet, i regel en domstol, som beslutar om en åtgärd eller ett förfarande skall underrätta den nationella tillsynsmyndigheten, som i sin tur skall underrätta tillsynsmyndigheter i andra EES-stater (artiklarna 5 och 8.3 försäkringsdirektivet respektive 4, 5 och 9.2 bankdirektivet). Beslut om en rekonstruktionsåtgärd eller ett likvidationsförfarande skall kungöras och kända borgenärer skall underrättas (artiklarna 6, 7, 14 och 15 försäkringsdirektivet respektive 6, 7, 13 och 14 bankdirektivet). valtaren i ett likvidationsförfarande skall hålla borgenärerna fortlöpande informerade om förfarandets förlopp (artiklarna 18.1 försäkringsdirek- tivet och 18 bankdirektivet). En i sammanhanget något udda bestämmelse i försäkringsdirektivet behandlar förmånsrätt för försäkringsfordringar. se till att försäkringstagarnas fordringar har förmånsrätt framför andra fordringar i enlighet med vad som närmare anges i direktivet (artiklarna Regleringen syftar alltså till att i viss mån harmonisera reglerna om försäkringstagares förmånsrätt. 5.1Svensk domsrätt och insolvensförordningens förfaranden Regeringens förslag: Kompletterande bestämmelser till insolvensför- ordningen tas in i en särskild lag. En ansökan om konkurs eller företagsrekonstruktion skall anses avse ett huvudinsolvensförfarande om det inte anges att den avser ett territoriellt begränsat förfarande. Sökanden skall styrka de omstän- digheter som ligger till grund svensk domstols behörighet och för det förfarande enligt förordningen som ansökan avser. Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Remissinstanserna har inte några invändningar. Skälen för regeringens förslag: I och med att insolvensförordningen trätt i kraft har rättsläget i fråga om svensk domsrätt förändrats. Svensk domsrätt i insolvensrättsliga frågor har tidigare grundats enbart på analogier från bestämmelserna om domstols nationella behörighet i 10 kap. . Enligt rättspraxis har en svensk s.k. domicil- konkurs kunnat inledas i om gäldenären har hemvist i landet. En sådan konkurs gör anspråk på att omfatta all gäldenärens egendom. En svensk s.k. särkonkurs har kunnat inledas i flera fall då det finns ett typiskt sett svagare anknytningsfaktum än hemvist, t.ex. att gäldenären har egendom i . En sådan konkurs brukar anses vara begränsad till att omfatta egendom enbart i . Huruvida domsrätten beträf- fande företagsrekonstruktion är densamma som för konkurs är såvitt känt inte prövat, men man kan utgå från att snarlika bedömningar skulle göras. Insolvensförordningen, när den är tillämplig, modifierar det ovan sagda. Förordningen är tillämplig när gäldenärens huvudsakliga intressen finns i en medlemsstat. Förordningen ger de olika medlemsstaterna domsrätt enbart i vissa fall. Svensk domsrätt vid konkurs och företags- rekonstruktion föreligger enligt insolvensförordningen när gäldenärens huvudsakliga intressen finns i samt när ett driftställe finns här och de huvudsakliga intressena i en annan medlemsstat. När förord- ningen är tillämplig kan behörighet att inleda ett insolvensförfarande inte grundas på någon annan regel. Genom insolvensförordningen har den svenska domsrätten alltså begränsats. Var de huvudsakliga intressena finns och om det finns ett driftställe har betydelse inte enbart för behörigheten utan även för vilket slag av förfarande som kan inledas. Finns de huvudsakliga intressena i , skall förfarandet vara ett huvudinsolvensförfarande som omfattar gälde- närens samtliga tillgångar. Finns de huvudsakliga intressena i en annan medlemsstat och ett driftställe i , skall förfarandet vara terri- toriellt begränsat och omfatta endast egendom i . Förutom skill- naden vad avser omfattningen av konkursen kan sökandens kostnader för förfarandet påverkas. Omfattas egendom i utlandet, kan kostnaderna förväntas bli högre. En sökande kan alltså ha intresse av att ansöka om endast det ena slaget av förfarande. Ansökan bör därför kunna avse det Prop. 2005/06:37 ena eller det andra förfarandet. Mot denna bakgrund föreslår regeringen att förordningen kompletteras med bestämmelser om att ansökan skall innehålla de uppgifter som behövs för att rätten skall kunna ta ställning till dels sin internationella behörighet, dels slag av förfarande enligt insolvensförordningen. I de allra flesta fall kommer förfarandet att gälla ett huvudinsolvensför- farande; det kan antas att territoriellt begränsade förfaranden blir säll- synta. Ansökningsförfarandet bör därför kunna förenklas så att sökanden bara skall ange om ansökan avser ett territoriellt begränsat förfarande. Om avsikten är att ansökan skall avse ett huvudinsolvensförfarande, skall sökanden alltså inte behöva ange detta. Vidare bör förordningen kompletteras med bestämmelser om att rätten kan avvisa en ansökan om den inte innehåller de uppgifter som rätten behöver för sin prövning. De ovan nämnda kompletteringarna bör lämpligen tas in i en ny lag med kompletterande bestämmelser till insolvensförordningen. Motsva- rande lagstiftning finns bl.a. för den tidigare nämnda I-förord- ningen. Det är av vikt inte bara för sökanden utan även för myndigheter och andra att veta vilket slag av förfarande som är aktuellt i det konkreta fallet. I princip är ställningstagandet bindande för domstolar, myndig- heter och andra i övriga medlemsstater (se artiklarna 16 och 17). Det kan också påpekas att artikel 21 föreskriver att ett offentliggörande av beslutet att inleda ett insolvensförfarande skall innehålla uppgift om förfarandet är ett huvudinsolvensförfarande eller ett territoriellt begränsat förfarande. Föreskrifter om detta kommer att ges i förordningsform. Kungörande av utländska insolvensförfaranden Regeringens förslag: En förvaltare skall underrätta när ett huvudinsolvensförfarande har beslutats i en annan medlemsstat och förfarandet avser en gäldenär som har ett driftställe i . skall kungöra beslutet tillsammans med vissa uppgifter I andra fall får förvaltaren begära att beslut om insolvens- förfarande skall kungöras. För kostnader för kungörande får ta ut en avgift. Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. I promemorian föreslås dock att kungörande av beslut om insolvens- förfarande skall kunna ske även utan begäran av en förvaltare. Remissinstanserna: De flesta remissinstanser tillstyrker prome- förslag eller lämnar det utan invändning. tveksamt till skyldigheten för verket att i vissa fall utan begäran från en förvaltare kungöra beslut om huvudinsolvensförfarande. Skälen för regeringens förslag: I artikel 21.1 insolvensförordningen föreskrivs att innehållet i ett beslut om att inleda ett insolvensförfarande på begäran av förvaltaren skall offentliggöras, alltså kungöras, i andra medlemsstater än den där det har fattats i enlighet med de regler som gäller för detta där. Offentliggörandet skall innehålla uppgift om vem som har utsetts till förvaltare och huruvida förfarandet är ett huvud- Prop. 2005/06:37 insolvensförfarande eller ett territoriellt begränsat förfarande. I artikel 21.2 finns en bestämmelse som möjliggör för den svenske lagstiftaren att föreskriva att det skall vara obligatoriskt för en utländsk förvaltare (eller annan behörig instans i det landet) att se till att offent- liggörande sker i , om den aktuella gäldenären har ett driftställe i . Som föreslås i promemorian bör denna möjlighet utnyttjas. Offentliggörande bör ske genom kungörande i Post- och . , som är en central registermyndighet med mång- skiftande uppgifter, framstår som den myndighet i som är bäst lämpad som mottagare av en utländsk begäran om kungörande. I promemorian föreslås att kungörande skall kunna ske även om får kännedom om beslutet på annat sätt än genom förvalta- ren (eller annan motsvarande instans). Som anför kan det dock blir svårt för verket att kontrollera vederhäftigheten i uppgifter som lämnas av t.ex. enskilda. Regeringen anser därför att kungörande endast skall ske på förvaltarens, eller annan behörig instans, begäran. Av artikel 21.1 framgår att ett kungörande, förutom själva beslutet, skall innehålla uppgift dels om vem som är förvaltare, dels om för- farandet är ett huvudinsolvensförfarande eller ett territoriellt begränsat förfarande. Föreskrifterna om vilka uppgifter en kungörelse skall inne- hålla bör lämpligen tas in i förordning. I lagen bör tas in ett bemyn- digande som ger regeringen rätt att meddela sådana föreskrifter. Enligt artikel 23 skall kostnader för offentliggörande anses som kostnader för förfarandet. verksamhet är avgiftsfinansie- rad, och kostnaderna för kungörande skall alltså finansieras genom ansökningsavgifter. Det bör vara en uppgift för regeringen att bestämma avgiftens storlek. Registrering av utländska insolvensförfaranden Regeringens förslag: Det som enligt svensk rätt gäller i fråga om registrering av beslut om konkurs gäller också i fråga om registrering av beslut om insolvensförfarande som fattats i en annan medlemsstat. Beslutet skall anmälas till , som skall se till att det registreras i offentliga register. Promemorians förslag: I promemorian föreslås att registrering skall ske endast om förvaltaren begär det. Förslaget i utkastet till lagråds- remiss överensstämmer i huvudsak med regeringens. Remissinstanserna: föreslår att det upprättas ett särskilt register för uppgifter om beslut om inledande av huvudinsolvensförfaran- anser att registeråtkomst över beslut om insolvensför- faranden på något sätt bör möjliggöras. De myndigheter och organisa- tioner som har givit synpunkter på förslaget i utkastet till lagrådsremiss stödjer förslaget i huvudsak eller har ingen invändning. Skälen för regeringens förslag: I artikel 22.1 insolvensförordningen föreskrivs att förvaltaren kan begära att ett beslut om att inleda ett huvudinsolvensförfarande skall registreras i inskrivningsregistret, handelsregistret eller annat offentligt register som förs i de andra Bestämmelsen ger alltså förvaltaren en möjlighet till registrering i andra länders register. I artikel 22.2 sägs att medlems- staterna får föreskriva att registreringen skall vara obligatorisk. I svensk rätt finns föreskrifter på ett flertal olika håll om att svenska beslut om konkurs eller företagsrekonstruktion skall registreras. Av 12 § konkursförordningen framgår att ett stort antal myndigheter och andra skall underrättas om ett konkursbeslut. Motsvarande bestämmelse dock mindre omfattande finns i 3 § förordningen (1996:783) om företags- rekonstruktion. Hos förs ett centralt konkursregister (se 15 kap. 5 § första stycket konkurslagen). Där registreras enligt 15 kap. 7 § konkurslagen vissa uppgifter om en konkurs. Vidare finns i aktie- bolagslagen (1975:1385), handelsregisterlagen (1974:157) och lagen (1987:667) om ekonomiska föreningar föreskrifter om att konkurs skall registreras beträffande ett aktiebolag, ett handelsbolag m.fl. respektive en ekonomisk förening. Att någon har försatts i konkurs registreras också i utsöknings- och indrivningsdatabasen enligt lagen (2001:184) om behandling av uppgifter i kronofogdemyndigheternas verksamhet. Det saknas däremot föreskrifter om obligatorisk registrering av utländska insolvensbeslut. Som artikel 22 utformats har det lämnats till de enskilda medlemsstaterna att avgöra om det finns anledning att införa föreskrifter om att huvudinsolvensförfaranden i en annan medlemsstat skall registreras i den egna staten. Eftersom ett utländskt insolvensbeslut genom förordningen får verkningar i på motsvarande sätt som ett svenskt beslut, är det, som uttalar, lämpligt att besluten registreras. Beslutet innebär i allmänhet att gäldenären förlorar rådig- heten över sin egendom och ibland att gäldenären inte får driva viss verksamhet så länge förfarandet pågår. Det är därför rimligt att exempel- vis den som står i begrepp att ingå avtal med gäldenären kan skaffa sig kunskap om beslutet. En registrering kan också vara avgörande vid bedömning av om ett förvärv har skett i god tro. Regeringen föreslår därför att en registreringsskyldighet för utländska insolvensbeslut införs. I enlighet med förordningen bör en sådan registrering ske endast i register som är tillgängliga för allmänheten. VPC AB:s avstämnings- register över kontohavares finansiella instrument bör alltså inte omfattas, inte heller beskattningsdatabas. I övrigt torde dock de register i vilka inhemska beslut om konkurs och företagsrekonstruktion genom tingrättens försorg antecknas vara offentliga i förordningens mening. För att utländska insolvensförfaranden skall få den verkan i insolvensförordningen kräver förutsätts vidare att anteckning också sker i utsöknings- och indrivningsdatabasen. Ett huvudinsolvensförfarande om- fattar ju även eventuell egendom i . I regel torde verkan av konkursen, som bestäms enligt hemlandets lag, hindra utmätning. För att hindra att utmätning sker bör alltså uppgift om ett utländskt huvud- insolvensförfarande antecknas i utsöknings- och indrivningsdatabasen om egendom finns som kan utmätas av kronofogdemyndigheten. Den föreslagna regleringen innebär att det i svensk lag införs en skyl- dighet för utländska subjekt med kanske förhållandevis svag anknytning till . Det kan diskuteras huruvida det är principiellt riktigt att i svensk lag införa åligganden som riktar sig direkt mot sådana utländska subjekt; normalt är ju detta en sak för det andra Insolvensförordningen kan dock sägas utgå från att Prop. 2005/06:37 sådana ordningar införs och ger alltså möjlighet till detta också för Förordningen är här ömsesidig, dvs. andra medlemsstater har möjlighet att införa motsvarande bestämmelser beträffande svenska subjekt. Med hänsyn till vad som sagts ovan om registreringens betydelse för enskildas rättigheter och för att ett utländskt insolvensförfarande skall kunna få den verkan som är avsedd i anser regeringen att det i detta fall är motiverat att införa den aktuella bestämmelsen. föreslår att verket blir central registermyndighet med ansvar för ett särskilt register med uppgifter om utländska insolvens- beslut. Det primära syftet med uppgiftslämnandet och registrerings- möjligheten enligt förordningen är dock inte att uppgifterna skall samlas i ett register. Enligt regeringens mening är det lämpligast att redan tillgängliga register används. Den kompletterande bestämmelsen i den nya lagen bör därför utformas så att det i befintliga register, där insolvensgäldenären i fråga förekommer, t.ex. som en fastighetsägare i fastighetsregistret, görs en anteckning på motsvarande sätt som vid inhemska beslut. Det är alltså inte fråga om nya slag av registreringar. För en utländsk förvaltare (eller annan behörig instans) kan det emellertid, som anför, innebära problem att avgöra vilken myndighet i som är behörig att ta emot en anmälan om registrering beträffande viss egendom eller viss verksamhet. Kungörande av utländska beslut om insolvensförfaranden föreslås bli skött av . Det framstår som naturligt att även får uppgiften att ta emot och sedan vidarebefordra besluten till rätt instans för anteckning i det register som berörs. En utländsk förvaltare kan då vända sig till en och samma myndighet, oavsett av vilken anledning en registrering skall ske. Närmare föreskrifter om uppgift att vidarebefordra anmälningar om registrering till registerförande myndig- het kommer att ges i förordningsform. I likhet med vad som gäller för kungörande skall kostnader för hanteringen av anmäl- ningar om registrering avgiftsfinansieras. I svenska insolvensförfaranden har alltså en förvaltare eller en rekonstruktör alltid rätt att begära registrering i ett utländskt offentligt register enligt ovan nämnda bestämmelser i insolvensförordningen. Om sådan registrering är obligatorisk i en annan medlemsstat, bör det åligga förvaltaren eller rekonstruktören att tillse att registrering görs enligt det landets bestämmelser. Underrättelse till utländska borgenärer Regeringens förslag: Konkursförvaltaren eller rekonstruktören skall vara skyldig att, i enlighet med insolvensförordningens krav, efter det att en konkurs eller företagsrekonstruktions har beslutats underrätta kända borgenärer som befinner sig utomlands. Promemorians förslag: Frågan om vem som skall svara för under- rättelser till kända borgenärer utomlands regleras inte i förslaget. Förslaget i utkastet till lagrådsremiss överensstämmer med Remissinstanserna: De flesta myndigheter och organisationer som Prop. 2005/06:37 givit synpunkter på förslaget i utkastet till lagrådsremiss lämnar det utan och anser att rätten skall svara för underrättelser till kända borgenärer. Skälen för regeringens förslag: När ett insolvensförfarande har inletts skall enligt förordningen domstolen eller förvaltaren under- rätta kända borgenärer med hemvist eller säte i andra medlemsstater (artikel 40.1). Underrättelsen skall skickas till var och en av borgenärerna och innehålla upplysningar av olika slag som borgenärerna kan behöva för att bevaka sin rätt (artikel 40.2). För att undanröja oklarheter bör det uttryckligen anges i lagen vem som skall underrätta kända borgenärer. Enligt 31 § konkursförordningen skall domstolen i och för sig underrätta borgenärer. Skyldigheten inträder dock först efter edgångssammanträdet och syftar till att underrätta borgenärer om att de kan påräkna utdelning eller, i förekommande fall, att konkursen har avskrivits. Enligt insolvensförordningen däremot skall utländska borgenärer, som förordningen får förstås, möjligt efter beslutet om ett insolvensförfarande underrättas om beslutet samt vad de skall göra för att ta tillvara sin rätt. Enligt regeringen är det därför lämpligast att placera denna skyldighet på konkursförvaltaren respektive rekonstruktören. Det är förvaltaren, eller rekonstruktören, som enligt svensk rätt är den som närmast har att göra med gäldenären och borgenärerna och alltså är den som snabbast kan ombesörja att utländska borgenärer underrättas i enlighet med insolvensförordningens bestäm- melse. En lag om internationella förhållanden rörande försäkringsföretags och kreditinstituts insolvens Regeringens förslag: Direktiven genomförs i en lag om interna- förhållanden rörande försäkringsföretags och kreditinstituts Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: De flesta remissinstanser tillstyrker prome- förslag eller lämnar det utan invändning. Skälen för regeringens förslag: I ett svenskt insolvensrättsligt perspektiv finns varken på bank- eller försäkringsområdet någon egentlig Konkurslagen gäller sålunda även för försäkringsföretag samt banker och andra kreditinstitut. Regler om likvidation finns i den associationsrättsliga regleringen av försäkringsföretag och banker. den skiljer sig inte i någon större utsträckning från vad som gäller för företag med annan verksamhet. Däremot finns det en tämligen om- fattande näringsrättslig reglering i försäkringsrörelselagen och lagen om bank- och finansieringsrörelse. Som en utgångspunkt gäller att verksam- heterna är tillståndspliktiga. Regleringen gäller sedan i huvudsak rörel- sens bedrivande, redovisning och revision, skuldtäckning respektive Prop. 2005/06:37 kapitaltäckning samt kontroll och tillsyn. Den samhälleliga kontrollen på dessa områden utövas först och främst genom den tillsyn som Finans- inspektionen svarar för. Vid genomförandet av direktiven finns det fördelar med att hålla samman regleringen. Direktiven har en internationellt privat- och processrättslig karaktär som gör dem särpräglade. Det är inte naturligt att ta in sådana bestämmelser i t.ex. försäkringsrörelselagen, lagen om bank- och finansieringsrörelse eller konkurslagen. Vidare är det lättare att få en god överblick över genomförandet om detta sker samlat. Dessutom innehåller direktiven bestämmelser som skulle behöva införas på samma sätt i ett flertal olika lagar, vilket onödigtvis skulle komplicera genom- förandet. I valet mellan en särskild lag för vart och ett av direktiven eller en gemensam lag för dem båda förefaller det vara en fördel att genomföra båda direktiven i en gemensam lag. Direktiven är strukturellt och innehållsmässigt mycket lika, även om en del detaljavvikelser förekommer. Tillsynsuppgiften beträffande de slags verksamheter som är föremål för de båda direktiven är nära nog identisk, och det är samma myndighet () som har en huvudroll i båda fallen. För domstolar, konkursförvaltare och andra torde det också vara en fördel om nu aktuella frågor kan hanteras i en gemensam lag. Regeringen föreslår alltså att direktiven genomförs i en lag om internationella förhållanden rörande försäkringsföretags och kreditinstituts insolvens. Regeringens förslag: Lagen skall vara tillämplig vid rekonstruk- tionsåtgärder och likvidationsförfaranden för försäkringsföretag och kreditinstitut inom EES. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Remissinstanserna har i huvudsak ingen invänd- ning mot förslaget. Skälen för regeringens förslag: I artikel 1.1 försäkringsdirektivet anges att direktivet skall tillämpas på rekonstruktionsåtgärder och likvidationsförfaranden som rör försäkringsföretag. I artikel 1.1 bank- direktivet sägs i sak detsamma beträffande kreditinstitut. Lagen bör alltså gälla för försäkringsföretag och kreditinstitut med ett EES-land som hemland. direktivet sådana företag som har auktoriserats i enlighet med de direktiv som finns om detta (artikel 2 a försäkringsdirektivet). vara tillämplig på företag som har tillstånd att bedriva försäkringrörelse enligt försäkringsrörelselagen, dock inte återförsäkringsrörelse, eller lagen om utländska försäkringsgivares verksamhet i . direktivets bestämningar motsvarar banker, under förutsättning att bankens rörelse omfattar kreditgivning, och kreditmarknadsföretag som har tillstånd enligt lagen om bank- och finansieringsrörelse samt sådana pengar som träffas av definitionen i det aktuella Av artikel 1.2 försäkringsdirektivet och artikel 1.2 bankdirektivet följer att direktiven skall tillämpas även på filialer till försäkringsföretag och kreditinstitut som har sitt huvudkontor utanför gemenskapen. I lagrådsremissen gjordes den tolkningen att direktivens bestämmelser (med undantag av artikel 30.2 försäkringsdirektivet samt artiklarna 8 och 19 bankdirektivet) endast är tillämpliga när det finns en filial etablerad i endast en EES-stat (artiklarna 1.2 och 30 försäkringsdirektivet respektive 1.2, 8 och 19 bankdirektivet). Lagrådsremissens lagförslag var därför begränsat till att gälla försäkringsföretag och kreditinstitut som beviljats tillstånd att bedriva verksamhet genom filial i endast en EES-stat. Enligt Lagrådet synes direktiven i tillämpliga delar avse bl.a. dels det fall att en filial till ett företag i tredje land finns i endast ett medlemsland, dels att företaget har filialer i flera medlemsländer. Regleringen av ett svenskt likvidationsförfarande skulle då också, enligt Lagrådet, i tillämp- liga delar äga tillämpning även när fråga är om en filial till ett försäkringsföretag eller kreditinstitut med huvudkontor utanför EES som har filialer i andra stater inom EES. Regeringen kan ansluta sig till Lagrådets synpunkter att det är motiverat att lagen får ett något större tillämpningsområde.