prop · GS03132 · 2005-03-21 00:00:00 — EG- förordningens bestämmelser om viloperioder i artiklarna 8 och 9 är emellertid relativt omfattande och skulle i så fall behöva delas upp i flera paragrafer i den nya lagen. Direktivets regler riktar sig inte heller till den enskilde arbetstagaren i första hand, utan till arbetsgivaren som har att se till att reglerna efterlevs. Eftersom direktivet vidare gäller när EG- förordningen (eller AETR-överenskommelsen) skall tillämpas måste arbetsgivaren ändå ha tillgång till även EG-förordningen. EG-förord- ningen är också direkt tillämplig och innehåller inga regler som behöver omarbetas till svensk lagstiftning. Mot bakgrund av detta och då lärlingar och praktikanter förekommer i mycket begränsad omfattning inom väg- transportsektorn, bör genomförandet av artikel 6 kunna ske genom att det i den föreslagna lagen görs genom en hänvisning till EG-förordningens bestämmelser om viloperioder. De lärlingar och praktikanter som är anställda men under om- fattas av arbetsmiljölagen (1977:1160) och kun- görelse (AFS 1996:1) om minderåriga. Enligt kungörelsen gäller bestämmelser om t.ex. maximala arbetstider, viloperioder och raster som väl motsvarar de som finns i vägarbetstidsdirektivet och EG-förord- ningen 3820/85, även om vissa undantag från reglerna om minderårigas arbetstid kan göras om särskilda skäl finns. Även arbetstidslagens bestämmelser om dygns- och veckovila kan i vissa fall ge ett bättre skydd för den enskilde än vad som gäller enligt EG-förordningens vilo- tidsregler. Lärlingar och praktikanter bör, som en särskilt utsatt grupp arbetstagare, även i fortsättningen åtnjuta det bättre skydd som dessa föreskrifter kan ge. Eftersom vägarbetstidsdirektivet är ett minimidirektiv finns inga hinder mot en sådan reglering. Regeringen föreslår således att en bestämmelse införs i 17 § i den nya lagen med innehållet att lärlingar och praktikanter när det gäller vilotider skall tillämpa EG-förordningen eller AETR-förordningen såvida inte bestämmelser i arbetsmiljölagen eller arbetstidslagen eller föreskrifter meddelade med stöd av dessa ger ett bättre skydd. Regeringens förslag: Arbetsgivaren skall vara skyldig att registrera arbetstagarnas arbetstid. Registren skall bevaras hos arbetsgivaren efter den tids- period som arbetet omfattar. Arbetsgivaren skall på begäran av arbetstagaren lämna denne en kopia av den registrerade arbetstiden. Även fackliga organisationer som före- träder arbetstagare på arbetsstället skall ha rätt att på begäran få en sådan Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens. I rege- Prop. 2004/05:132 ringens förslag har dock en annan lagteknisk formulering valts. Remissinstanserna: Trafiksektionen och anser att utredningens ambition att höja trafiksäkerheten och införa tvingande bestämmelser för företagen att registrera arbetstiden är utmärkt. VTI anser att det bör utarbetas rekommendationer avseende dokumentationen till de företag som omfattas av lagen i syfte att underlätta tillsynen. I övrigt har inga syn- punkter framförts. Skälen för regeringens förslag: Vägarbetstidsdirektivets bestämmel- ser skall kunna kontrolleras. Enligt artikel 9 b) skall arbetstiden för personer som utför mobilt arbete avseende vägtransporter därför regi- streras. Registren skall bevaras efter det att den tidsperiod som arbetet omfattar har löpt ut. Arbetsgivarna skall vara ansvariga för registreringen av de mobila arbetstagarnas arbetstid. På begäran skall arbetsgivaren vara skyldig att till de mobila arbetstagarna lämna en kopia av registreringen av de arbetade timmarna. Enligt artikel 14 i EG-förordningen 3820/85 skall vid linjetrafik för persontransporter trafikföretaget upprätta en tidtabell och en tjänst- göringslista. Tjänstgöringslistan skall innehålla t.ex. uppgifter om tids- plan för olika körpass och skall bevaras efter utgången av den period som den omfattar. Enligt EG-förordningen 3821/85 skall föraren registrera kör- och vilotider i en färdskrivare. Skrivarbladen skall bevaras . I det fall fordonen är utrustade med digitala färdskrivare skall enligt 6 kap. 1 och 2 §§ förordningen (2004:865) om kör- och vilotider samt färdskrivare, m.m. uppgifter från färdskrivarna och förarkorten kopieras och bevaras . Det finns i och för sig ingen total samstämmighet mellan de uppgifter som således skall registreras eller dokumenteras på annat sätt24 enligt EG-förordningarnas regler och direktivets regler om registrering. I stor omfattning torde dock arbetsgivaren för att uppfylla vägarbetstids- direktivets krav kunna använda sig av den dokumentation som tas fram genom tillämpning av EG-förordningarna, men vissa kompletteringar kan behövas. Ett annat underlag som arbetsgivaren kan använda sig av är arbetstidsböcker som redan används inom åkeribranschen. VTI har efterfrågat rekommendationer om dokumentationskraven. Regeringen konstaterar därvid att det ligger inom ramen för Arbetsmiljö- verkets uppgifter enligt 2 § 3 förordningen (2000:1211) med instruktion för att meddela bl.a. allmänna råd med stöd av arbets- tidslagstiftningen. Verket skall enligt 3 § i instruktionen samråda med bl.a. arbetsmarknadens parter och andra organisationer i den utsträckning som behövs för verksamheten. Verket har således möjlighet att till- sammans med aktörerna på arbetsmarknaden avgöra om det skall meddelas allmänna råd om den dokumentation som skall finnas enligt den nya lagen. Regeringen föreslår att direktivets krav på registrering av arbetstiden genomförs i 20 § i den nya lagen. Eftersom all arbetstid som omfattas av 24 har i en dom från bestämt att viss annan arbetstid skall antecknas på färdskrivarblad, se mål nr C-297/99 (), Celex 61999J0297. lagen skall registreras, kommer det av registren att gå att utläsa bl.a. om Prop. 2004/05:132 och när nattarbete har utförts och när raster har varit förlagda. kommer t.ex. övertid och mertid att omfattas av registreringsskyldig- heten. På så sätt kommer arbetsgivarens nuvarande skyldighet enligt arbetstidslagen att föra anteckningar om arbetstagarnas övertid och mer- tid att finnas även enligt den nya lagen. Uppgifterna skall förvaras hos arbetsgivaren. Arbetsgivaren skall på begäran av arbetstagaren lämna denne en kopia av den regi- strerade arbetstiden. I likhet med vad som gäller enligt arbetstidslagen föreslås även att fackliga organisationer som företräder arbetstagare på arbetsstället skall ha rätt att på begäran få en sådan kopia. Regeringens förslag: Om det inte kan träffas kollektivavtal om undantag från de bestämmelser som är dispositiva skall få medge undantag (dispens) från de dispositiva bestämmelserna. Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Några synpunkter har inte framförts. Skälen för regeringens förslag: I artikel 8 i vägarbetstidsdirektivet ges möjlighet att göra undantag från direktivets regler om maximal arbetstid och nattarbete. Möjligheten till undantag från reglerna om maximal arbetstid har dock en yttre gräns, ett sådant undantag får inte resultera i införandet av en referensperiod som överstiger för beräkning av den maximala genomsnittliga veckoarbetstiden . I första hand får undantag göras genom kollektivavtal. Om detta inte är möjligt får undantag medges genom lag. Denna systematik ansluter väl till motsvarande systematik i arbetstidslagen. Merparten av de bestämmelser som införs från arbetstidslagen (1982:673), se avsnitt 7.10, är också möjliga att göra undantag från genom kollektivavtal eller dispens i den lagen. (Detta gäller dock om inte undantag från arbetstidslagen har gjorts i dess helhet, då i stället gäller att samtliga regler kan undantas.) Regeringen föreslår därför att skall kunna medge undantag (dispens) från lagens samtliga dispositiva regler, se avsnitt 7.2, om kollektivavtal inte kan träffas. Dispens skall alltså kunna medges dels från de nämnda bestämmelserna som härrör från vägarbetstidsdirektivet, och dels från de regler som förslås införas från arbetstidslagen och som är möjliga att dispensera från i den lagen. Samma villkor som gäller för att bevilja dispens enligt arbetstidslagen förslås gälla, dvs. det skall före- ligga särskilda skäl. Verkets dispenser måste naturligtvis också hållas inom ramen för vad som medges i vägarbetstidsdirektivet. Det finns en omfattande praxis i form av beslut av (tidigare Arbetarskyddsstyrelsen) i fråga om tillämpningen av arbets- tidslagen. Den nya lagens regler kan knyta an till denna praxis i de fall det handlar om samma bestämmelser. Bestämmelser om dispens förslås tas in i 21 §. Bestämmelser med förebild i arbetstidslagen Regeringens förslag: Bestämmelser om ordinarie arbetstid, övertid, nöd- fallsövertid, mertid, pauser, information om arbetstidens förläggning och övertidsavgifter skall tas in i den nya vägarbetstidslagen. serna utformas med förebild i motsvarande bestämmelser i arbetstids- lagen (1982:673) och skall som utgångspunkt ha i princip samma lydelse Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: anser att möjligheten att tillämpa annan beräkningsperiod avseende veckobe- greppet än de som anges i lagförslaget inte skall få ske på annat sätt än Förbundet anser också att det behövs sanktioner mot missbruk av mertid på samma sätt som övertidsavgifterna. att veckobegreppet när det gäller ordinarie arbetstid bör omfatta när en vecka börjar till när slutar, förslagsvis på timnivå. anser att begreppet vecka i den bestämmelse om ordinarie arbetstid som överförs från arbetstidslagen kan skapa problem i förhållande till vecko- begreppet när det gäller vägarbetstidsdirektivets bestämmelser om och anser att regeringens beslut i ärendet N2000/9379/ARM att införa paus efter 2,5 timmars körning skall inarbetas i lagen. anser också att införandet av arbetstids- lagens bestämmelse om paus i nuvarande ordalydelse i den nya lagen möjligen kan komma i konflikt med regeringens tolkning av arbets- miljölagen (1977:1160) i det åberopade ärendet. VTI menar att ordet behövs i bestämmelsen om paus bör definieras då man kan fråga sig om ordet t.ex. innebär att det skall planeras så att det finns möjlighet att stanna om man blir trött. uttrycket verksamhetens art i bestämmelsen om besked om arbets- tidens förläggning bör utgå då uttrycket ger alltför stort utrymme åt oprecisa och oönskade undantag från direktivet. Promemorians förslag: I promemorian föreslås att bestämmelsen om ordinarie arbetstid inte skall innehålla någon reglering av veckobegreppet utan att det veckobegrepp som skall tillämpas vid beräkning av den sammanlagda arbetstiden skall gälla för all arbetstid som omfattas av Remissinstanserna: , Järnvägsstyrelsen, Kon- kurrensverket, , Rikstrafiken, Tingsrätt, och Vägtrafikinspektionen vid Väg- verket har inga synpunkter på förslaget. förbund, , och Transportgruppen uppger att ett veckobegrepp utan möjlighet till en annan beräkningsperiod än måndagsöndag skapar problem vid schema- planering, lönekalkylering m.m. hos alla de företag som har ett transport- upplägg som utgår från en arbetsvecka som börjar och slutar är vedertagen i branschen och av Ändringsförslaget kommer att leda till att åkeri- näringen tvingas att arbeta med olika veckobegrepp. Detta kommer att bli opraktiskt och förorsaka ökad administration och högre kostnader. Skälen för regeringens förslag Den nya lag som föreslås i denna proposition är avsedd att tillämpas i stället för arbetstidslagen när det gäller mobila arbetstagare inom väg- transportsektorn. Denna grupp arbetstagare omfattas av arbets- tidslagen. En följd av förslagen i avsnitt 7.8 är att arbetstidslagens bestämmelser om registrering av övertid och mertid i arbetstidslagen kommer att omfattas nya lagen när det gäller de mobila arbetstagarna. Därutöver behöver regler om ordinarie arbetstid, övertid, nödfallsöver- tid, mertid, besked om arbetstidens förläggning och pauser tas in i den nya vägarbetstidslagen för att enbart vägarbetstidslagen skall kunna tillämpas när det gäller samtliga arbetstidsfrågor för de nu berörda arbetstagarna. Bestämmelserna bör utformas med förebild i motsvarande bestämmelser i arbetstidslagen och som utgångspunkt ha i princip samma lydelse och innehåll. Dessa regler är således inte nya utan har funnits tidigare och varit tillämpliga på de mobila arbetstagarna. Flera remiss- instanser har dock haft synpunkter på hur införandet av dessa regler i den nya lagen skall ske. Några kommentarer är således behövliga. Utredningen har föreslagit att bestämmelsen om ordinarie arbetstid i arbetstidslagen (5 §) skall föras in i den nya lagen med oförändrat inne- håll. Detta innebär att vid den ordinarie arbetstiden skall veckan räknas från och med måndag, om inte annan beräkning tillämpas på arbets- stället. I promemorian föreslås emellertid att veckobegreppet i bestäm- melsen om ordinarie arbetstid skall utgå eftersom det kan komma att strida mot det tvingande veckobegreppet i vägarbetstidsdirektivet och som blir tillämpligt när en beräkning av den sammanlagda arbetstiden skall göras. Ett flertal remissinstanser understryker dock att det måste finnas en möjlighet att på arbetsställena tillämpa en annan veckoberäk- ning än den kalendermässiga om gods skall kunna vara framme hos kunderna . Vid schemaläggning, lönekalkylering m.m. kommer enligt dessa remissinstanser ändå en annan beräkningsperiod att tillämpas av arbetsgivarna vid sidan om den reglering av veckan som direktivet anvisar. Det är angeläget att inte ingripa i onödan i arbetsgivarnas rutiner och administration när det gäller schemaläggning m.m. av de anställdas ordi- narie arbetstider. Veckobegreppet vid det löpande ordinarie arbetet på ett arbetsställe behöver av praktiska skäl vara flexibelt. Det bör därför även enligt den nya lagen finnas en möjlighet att tillämpa en annan beräk- ningsperiod av veckan på arbetsstället. har därvid ansett att möjligheten att tillämpa annan beräkningsperiod på veckobegreppet än det som anges i lagförslaget inte skall få ske på annat sätt än genom kollektivavtal. Införandet av regler om bl.a. ordinarie arbetstid med motsvarighet i arbetstidslagen har som tidigare nämnts gjorts för att samtliga regler om arbetstidsförhållanden för de mobila arbetstagarna skall återfinnas i en och samma lag. Utgångspunkten är att dessa regler inte skall avvika från arbetstidslagens motsvarande regler vare sig när det gäller lydelse eller innebörd, om det inte finns särskilda skäl. En ordning där ett frångående av veckobegreppet kräver kollektivavtal i den nya lagen, men kan frångås på arbetsstället i arbetstidslagen är inte motiverad. Regleringen bör i detta avseende överensstämma med arbetstidslagens så långt det är möjligt. Någon anledning att reglera begreppet vecka mer detaljerat i detta sammanhang än i arbetstidslagen, något som VTI har efterfrågat, finns därmed inte heller, bl.a. eftersom det ändå finns en möjlighet att avvika från begreppet på arbetsstället. För det fall det på arbetsstället tillämpas ett annat veckobegrepp än det som anges i lagen behöver arbetstiden räknas om när en kontroll av den sammanlagda arbetstiden skall göras. Den tvingande regleringen av veckobegreppet som gäller vid beräkningen av den sammanlagda vecko- arbetstiden (se avsnitt 7.4) sätter dock inga hinder för en annan veckobe- räkning vid det löpande schemaläggningsarbetet, lönekalkylering etc. av den ordinarie arbetstiden. Det torde inte finnas någon anledning att befara att begreppet vecka i bestämmelsen om ordinarie arbetstid kan skapa några större problem i förhållande till det tvingande veckobe- greppet vid beräkningen av den sammanlagda arbetstiden. Utredningen har föreslagit att bestämmelsen om paus i den nya lagen skall ha samma lydelse och innehåll som arbetstidslagens bestämmelse i om paus (17 §). Enligt bestämmelsen i arbetstidslagen skall arbetsgivaren bl.a. ordna arbetet så att arbetstagarna kan ta de pauser som behövs ut- över rasterna. Några tidsgränser när paus skall tas finns inte i bestämmel- sen, inte heller hur långa pauserna skall vara. Trafiksektionen och har ansett att regeringens beslut i ärendet N2000/9379/ARM att en förare skall ha rätt till paus efter högst 2,5 timmars körning skall inarbetas i lagen. Enligt kan införandet av 17 § arbetstidslagen i nuvarande orda- lydelse i den nya lagen möjligen komma i konflikt med regeringens tolk- ning av arbetsmiljölagen i det åberopade ärendet. VTI har efterfrågat en närmare förklaring av vilket behov av paus som skall kräva en plane- ring av arbetsgivaren. Genom regeringens beslut i ärendet N2000/9379/ARM fastställdes dåvarande Arbetarskyddsstyrelsens (nu ) beslut att skall se till att bussförarna skall ges möjlighet till avbrott i arbetet (pauser). Körning får enligt beslutet pågå utan avbrott för paus eller rast och varje paus skall vara . Pauserna skall vidare vara schema- lagda och normalt förläggas till plats med tillgång till toalett. Frågan i det ärendet gällde en särskild verksamhet inom transport- sektorn, nämligen lokal busslinjetrafik. De särskilda förhållanden som råder inom den sektorn, bl.a. den mycket tidtabellstyrda arbetstiden, innebär att regeringens avgörande knappast kan appliceras på samma sätt på alla andra verksamheter inom vägtransportsektorn. Det är inte alls säkert att en paus efter 2,5 timmars körning behövs eller bör eftersträvas vid alla vägtransporter. 17 § arbetstidslagen tillkom genom att mot- svarande paragraf, 4 kap. 3 § i arbetsmiljölagen, flyttades till arbets- Prop. 2004/05:132 tidslagen.25 Arbetsmiljölagens bestämmelse om paus hade exakt samma lydelse som den som infördes i arbetstidslagen. I förarbetenas allmän- motivering till arbetsmiljölagen anfördes bl.a. följande. Med angivna utgångspunkter får den närmare bestämningen av när särskilt paus- system skall tillämpas liksom av pausernas antal och längd i första hand ske av- talsvägen. Det skall emellertid vid behov ankomma på tillsynsmyndighet att ge råd och vägledning samt i sista hand ta ställning rörande tillämpningen i det enskilda fallet.26 I specialmotiveringen till bestämmelsen anfördes bl.a. följande. I vissa arbeten finns utrymme för tillfredsställande naturliga pauser. När arbets- förhållandena inte medger sådana pauser skall i stället särskilda arbetspauser läggas ut. Enligt den föreslagna lydelsen av paragrafen skall det vara arbetsförhållan- dena som avgör om och i vilken utsträckning särskilda pauser skall inrymmas i arbetstiden. Det förutsätts att lokala överenskommelser om dessa spörsmål regelmässigt kan uppnås mellan parterna efter överläggningar och förhandlingar. I sista hand blir det tillsynsmyndighetens sak att ta ställning i tillämpningsfrågor som hänskjuts dit.27 Regeringen saknar anledning att se på frågan om rasternas förläggning och längd på annat sätt . Att detaljreglera pauserna i lagstiftning är inte lämpligt. Detta gäller även frågan om vilka behov som skall styra pauserna. I förarbetena till arbetsmiljölagen i denna fråga uttalades bl.a. följande i allmänmotiveringen. Enligt utredningen ger pausbestämmelsen i arbetarskyddslagen en alltför snäv infallsvinkel för tillämpningen. Det nuvarande kravet på ihållande anspänning eller särskilt stor påfrestning har sålunda ansetts inte böra vidhållas. Utredningen har föreslagit att i arbetsmiljölagen föreskrivs att särskilda arbetspauser utöver raster skall anordnas i den utsträckning som det är påkallat med hänsyn till arbetsförhållandena [---]. I alla sysslor finns behov av tillfällig avkoppling genom kortare avbrott då och då under arbetsdagen. Ofta finns möjligheter till naturliga pauser eller annan omväxling i arbetet. Strävan bör vara att organisera arbetet så att arbetstagaren har ett rimligt mått av frihet att göra arbetspaus när han fysiskt eller psykiskt känner behov därav. Detta följer av de grundläggande bestämmelserna om arbetsmiljöns beskaffenhet. [---]. Vid bedömningen av pausbehovet skall i enlighet med tidigare förordade bestämmelser om arbets- givarens skyldigheter beaktas även sådana förhållanden som att arbetet i fråga är avsett att utföras av äldre eller handikappade arbetstagare.28 Som framgår av uttalandet ansågs den tidigare regleringen av behovs- rekvisitet som alltför snävt, och i den nya arbetsmiljölagen infördes ett mer allmänt behovskrav. Även om den nu aktuella lagstiftningen i och för sig avser en relativt avgränsad sektor av arbetsmarknaden är det i princip omöjligt att i lag- stiftningen på ett rättvisande sätt ange vilka behov som skall vara giltiga 1981/82:154, s. 73. 1976/77:149, s. 306307. 1976/77:149 s. 408. 1976/77:1160, s. 306. för att få ta paus. Arbetsplatser är olika utformade, verksamheter skiljer sig åt och arbetstagarna har olika fysiska och psykiska förutsättningar. En reglering skulle endast kunna bestå av en förmodligen mycket lång icke exklusiv uppräkning av godkända behov. En sådan bestämmelse torde knappast underlätta rättstillämpningen. Regeringen finner således sammanfattningsvis att någon närmare reglering av pausfrågan inte bör göras i den nya lagen utan i stället med fördel bör lösas lokalt och i sista hand av rättstillämpningen. Information om arbetstidens förläggning har ansett att uttrycket verksam- hetens art i den föreslagna bestämmelsen om information om arbets- tidens förläggning bör utgå då uttrycket ger alltför stort utrymme åt oprecisa och oönskade undantag från direktivet. I 12 § arbetstidslagen finns bestämmelser om arbetstagarens rätt att få besked om förändringar i sin arbetstid i förväg. Utredningen har föreslagit att bestämmelsen om besked om arbetstidens förläggning skall ha i sak samma lydelse i den nya lagen, med ett undantag. Eftersom några regler om jourtid inte föreslås i den nya lagen bör inte heller den nu aktuella bestämmelsen innehålla en hänvisning till jourtid, vilket bestämmelsen i arbetstidslagen gör. Utgångspunkten är att de regler som har sin förebild i motsvarande bestämmelser i arbetstidslagen och som alltså inte har sina krav i vägar- betstidsdirektivet, så långt det är möjligt skall vara desamma som de som gäller för den övriga arbetsmarknaden och som således återfinns i arbetstidslagen. Det är därför inte lämpligt att göra materiella ändringar i de regler som införts från arbetstidslagen utan att göra motsvarande änd- ringar i samma regel i arbetstidslagen. En sådan skillnad skulle t.ex. kunna bli olycklig när det gäller praxisbildningen. Någon ändring av regeln i arbetstidslagen är inte aktuell . Så länge så är fallet anser regeringen i likhet med utredningen att någon ändring inte bör göras i den från arbetstidslagen införda regeln om besked om arbets- tidens förläggning. Regeringen föreslår att bestämmelser om ordinarie arbetstid, nödfalls- övertid, information om arbetstidens förläggning och pauser, skall tas in i den nya vägarbetstidslagen. Utgångspunkten skall vara att dessa bestämmelser skall ha i princip samma lydelse och med samma innebörd som motsvarande bestämmelser i arbetstidslagen. Regeringen föreslår också att bestämmelser om övertid och mertid förs in i den nya vägarbetstidslagen. Även när det gäller dessa regler tas arbetstidslagens motsvarande bestämmelser som förebild, dock inte dess hänvisningar till jourtid. Detta eftersom några regler om jourtid inte föreslås införas i den nya vägarbetstidslagen. Enligt artikel 3 a) i väg- arbetstidsdirektivet avses med arbetstid nämligen bl.a. de perioder då den mobila arbetstagaren inte fritt kan disponera sin tid och måste befinna sig på sin arbetsplats, beredd att utföra sitt normala arbete. närmast begreppet jourtid i 6 § arbetstidslagen. Denna tid omfattas av de Prop. 2004/05:132 regler i direktivet som genomförs i den nya lagen. mycket begränsad omfattning i vägtransportsektorn. Den nya lagen kommer också att innehålla en begränsning av den sammanlagda vecko- arbetstiden som skall inkludera sådan arbetstid som kan anses vara jour- tid. Någon särskild begränsning av jourtid föreslås således heller inte. Reglerna med förebild i motsvarande bestämmelser i arbetstidslagen föreslås införas i 59 §§, 16 § respektive 19 § i den nya lagen.