prop · GT0328 · 2005-12-07 00:00:00 — Det kan hävdas, som ett par remissinstanser har gjort, att det förhållan- det att inskrivningsmyndigheten inte längre behöver granska originalet och att ingivaren i stället skall intyga att den elektroniska versionen stämmer överens med originalet innebär att ansvaret för att de uppgifter som läggs till grund för lagfart läggs över på ingivaren. Fråga uppstår om detta påverkar det ersättningsansvar som staten har iklätt sig för inskriv- ningsverksamheten. Den stora mängden ärenden som hanteras vid inskrivningsmyn- digheten ställer höga krav på en effektiv och rationell ärendehantering inte minst av hänsyn till omsättningsintresset. Detta innebär att den granskning som inskrivningsmyndigheten gör är begränsad till om de formella förutsättningarna för lagfart är uppfyllda (jfr NJA 1982 s. 773). När en ansökan om lagfart görs, kontrollerar inskrivningsmyndigheten att fångeshandlingen uppfyller de formella krav som lagen ställer. Om det är fråga om en köpehandling, kontrollerar myndigheten alltså att handlingen är underskriven av både överlåtare och förvärvare, att den är bevittnad och att den innehåller en överlåtelseförklaring. Någon gransk- ning av namnteckningarnas äkthet görs inte. Är handlingarna i sin ord- ning beviljas lagfart. Om det på grund av någon särskild omständighet finns anledning att anta att det förvärv som sökanden åberopar är ogiltigt eller inte kan göras gällande eller att den sökta åtgärden på annat sätt skulle kränka någon annans rätt, skall inskrivningsmyndigheten ge den vars rätt berörs tillfälle att yttra sig. Så blir fallet om handlingen företer tydliga tecken på att vara förfalskad. Om inskrivningsmyndigheten finner att det råder tvist om sökandens rätt, får myndigheten förelägga sökanden att väcka talan vid domstol. Följer sökanden inte före- läggandet, får inskrivningsmyndigheten avvisa ansökan (se 19 kap. 16 § jordabalken). Om fångeshandlingen ges in i elektronisk form, kan inskrivningsmyn- digheten fortfarande kontrollera att den uppfyller de formella kraven som lagen ställer. Någon egentlig granskning av namnteckningens äkthet kan visserligen i praktiken inte göras. Som nämnts görs någon sådan granskning emellertid inte heller . möjlighet att granska om det finns någon särskild omständighet som tyder på att förvärvet kan vara ogiltigt eller inte kan göras gällande, eller att den sökta åtgärden på annat sätt kränker någon annans rätt, torde inte påverkas av att fångeshandlingen ges in i elektronisk form. I och för sig torde myndighetens möjligheter att reagera på uppenbara förfalskningar minska om originalhandlingen inte ges in. Vi bedömer dock inte att det finns någon risk för att detta förhållande kommer att leda till missbruk. är det synnerligen ovanligt med förfalskade fångeshandlingar. Det torde inte bero på att inskrivningsmyndighetens ytliga granskning av fångeshandlingen skulle ha någon särskilt avhållande effekt utan på andra förhållanden. Om en fångeshandling som är förfalskad eller behäftad med något annat allvarligt fel ges in elektroniskt och läggs till grund för ett beslut om lagfart, kan staten då bli ersättningsskyldig? Som tidigare nämnts skall staten ersätta ren förmögenhetsskada som vållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning (se 3 kap. 2 § skadeståndslagen). Det gäller givetvis också i ärenden där fånges- handlingen ges in elektroniskt. Om handlingen har getts in elektroniskt och inskrivningsmyndigheten har försummat den granskning som lagen förutsätter, torde staten bli ersättningsansvarig för skada. Inskrivnings- myndighetens förutsättningar att företa denna granskning torde, som nämnts, inte påverkas av att handlingen har getts in elektroniskt. Möjligheten att ålägga staten ersättningsansvar för att inte ha upptäckt andra slag av brister är mycket begränsad och torde inte heller påverkas av att handlingen har getts in elektroniskt (under nästa rubrik behandlas frågan om statens ersättningsansvar vid bl.a. vissa godtrosförvärv av fast egendom). Enskildas möjlighet att få ersättning av staten för fel eller försummelse vid handläggning av inskrivningsärende förändras alltså inte av att ansökan ges in elektroniskt. Något behov av författ- ningsändringar finns därför inte. Statens ersättningsansvar vid godtrosförvärv på grund av inskrivning I 18 kap. jordabalken finns regler om godtrosförvärv på grund av inskrivning. Reglerna innebär bl.a. följande. Har fast egendom förvärvats genom överlåtelse och var överlåtaren inte rätt ägare till egendomen därför att hans eller någon hans företrädares åtkomst var ogiltig eller av annat skäl inte gällde mot rätte ägaren, är förvärvet likväl giltigt, om lagfart på egendomen vid över- låtelsen var beviljad för överlåtaren och förvärvaren vid överlåtelsen eller, när egendomen därefter överlåtits till annan, denne vid sitt förvärv varken ägde eller bort äga kännedom om att överlåtaren inte var rätt ägare (se 18 kap. 1 § första stycket). Om ett förvärv till följd av dessa regler skulle gälla mot rätte ägaren, har denne rätt till ersättning av staten för sin förlust (se 18 kap. 4 § första stycket). Om den rätte ägaren har förlorat lagfarten till sin fastighet därför att någon har förfalskat en överlåtelsehandling och fått lagfart på den, är det inte möjligt för en senare förvärvare att göra något godtrosförvärv (se 18 kap. 3 § 1). En senare förvärvare som är i god tro blir alltså i dessa situationer inte ägare till fastigheten men kan i stället få ersättning av staten för den förlust han eller hon gör (se 18 kap. 4 § andra stycket). Det finns i 18 kap. jordabalken också bestämmelser om rätt till ersättning för fastighetens rätte ägare, när lagfart har beviljats med stöd av en förfalskad fångeshandling. Den rätte ägaren har då rätt till skälig ersättning av staten för sina kostnader för att få den oriktiga lagfarten och senare beviljade lagfarter undanröjda (se 18 kap. 4 a § första stycket). Om en godtroende förvärvare förpliktas att betala ersättning för rättegångskostnader till rätte ägaren, har också han eller hon i vissa fall rätt till skälig ersättning för kostnaderna av staten (se 18 kap. 4 a § andra stycket). Ett införande av en möjlighet att ge in fångeshandlingar elektroniskt påverkar inte möjligheten för enskilda att få ersättning av staten enligt de nämnda bestämmelserna. Om t.ex. en skannad version av en förfalskad fångeshandling läggs till grund för lagfart, har alltså den som därefter i god tro förvärvar fastigheten samma rätt till ersättning som han eller hon skulle ha haft om lagfarten hade beviljats med stöd av en i original ingiven fångeshandling. De nuvarande reglerna ger sålunda enskilda ett gott skydd även när fångeshandlingen ges in elektroniskt. Vi bedömer alltså att ett elektroniskt ansökningsförfarande inte kommer att leda till att antalet oriktiga fångeshandlingar som läggs till grund för lagfart ökar och att ersättningsanspråken mot staten inte kommer att öka. Skada på grund av obehörig ansökan Möjligheten att ansöka elektroniskt kan antas föra med sig att ombud allt oftare agerar utan att visa upp någon skriftlig fullmakt i inskrivnings- ärenden (se avsnitt 5.4). I lagen (1994:448) om pantbrevsregister har det införts en bestämmelse om att ombud inte behöver visa upp skriftlig fullmakt annat än om anser att det behövs (20 a §). I förarbetena (prop. 2002/03:57 s. 30) konstaterades att det får antas att, om den som uppträder som ombud står under särskild tillsyn, denne omgående kommer att se till att en felaktig registrering ändras och att eventuell skada ersätts. Rör det sig om en svensk bank, riskerar den annars att vidtar åtgärder. Också i de fall då den obehöriga åtgärden har vidtagits av någon som inte står under särskild tillsyn finns det normalt inte anledning att anta annat än att denne vidtar rättelseåtgärder och ersätter uppkommen skada. I förarbetena konsta- terades vidare att man kan räkna med att vid bedöm- ningen av om fullmakt behöver visas upp eller inte tar hänsyn till ombudets vilja och förmåga att rätta en felaktig registrering och ersätta skada (i avsnitt 5.12.2 behandlas frågan om ingivares ersättningsansvar). Det konstaterades också att om har låtit bli att kräva in fullmakt där det fanns objektiva skäl att göra det, gällande skadestånds- regler normalt får till effekt att staten blir skadeståndsansvarig, eftersom den obehöriga åtgärden hade undvikits om verket hade krävt in fullmakt. Samma bedömning bör kunna göras i de nu aktuella fallen. Uppkommer det någon skada på grund av att någon har vidtagit en inskrivningsåtgärd utan att visa upp en fullmakt, bör staten bli skadeståndsskyldig, om det har funnits objektiva skäl att kräva in en fullmakt. Detta följer av allmänna skadeståndsbestämmelser (se 3 kap. 2 § skadeståndslagen). Några lagändringar, såvitt avser statens ersättningsansvar, fordras därför inte. I samband med registrering av uppgifter i fastighetsregistret kan det ock- så uppkomma skada på grund av något tekniskt fel, t.ex. i en anordning för automatiserad behandling. I jordabalken finns en särskild bestäm- melse om skadestånd vid tekniskt fel (se 19 kap. 37 § jordabalken). Enligt denna bestämmelse har den som lider skada till följd av tekniskt fel i fastighetsregistrets inskrivningsdel eller i en anordning som är anslu- ten till registrets inskrivningsdel hos , en inskrivnings- myndighet eller en lantmäterimyndighet rätt till skadestånd av staten. När det införs en möjlighet att lämna ansökan om inskrivning på elektronisk väg kommer nya anordningar för automatiserad behandling att tas i bruk. I dessa anordningar, liksom i de som används, kan det uppstå tekniska fel. I vilken utsträckning bör då staten bära det ekonomiska ansvaret för skador som uppstår på grund av dessa tekniska fel? Det är enligt vår mening knappast rimligt att staten tar på sig något ansvar för tekniska fel i datorer eller annan utrustning som används hos en ingivare, t.ex. hos en bank. Staten bör inte heller ha något ansvar för tekniska fel i ledning eller annan anordning som används för att överföra ett elektroniskt dokument till den server som har anvisats som mottagningsställe för elektroniska dokument (jfr prop. 1993/94:197 s. 51 och 52 och prop. 2001/02:9 s. 35 och 36). Det gäller även om det elektroniska dokumentet har upprättats i samband med uppkoppling mot inskrivningsmyndigheternas webbplats och felet har uppstått i server som är ansluten till webbplats eller i en an- ordning för att överföra dokumentet från denna server till mottagnings- stället. Liksom vanliga brev bör elektroniska dokument anses befordrade på avsändarens risk. Det bör i detta sammanhang framhållas att den som skickar en elektronisk ansökan kommer att få en kvittens som utvisar om ansökan har kommit in till myndigheten. När en ansökan har ankommit till mottagningsstället, skall den anses ha kommit in till myndigheten. Det är därför naturligt att staten bär ett ansvar för tekniskt fel i den anordning som har anvisats som mottag- ningsställe. Av samma skäl bör staten ansvara för fel i anordningar som därefter används för behandling av dokumentet. Statens nuvarande ansvar för tekniska fel har utformats som ett strikt ansvar. Det innebär att staten ansvarar för skador som uppkommer oavsett om det föreligger någon vårdslöshet eller inte på statens sida. Det kan givetvis ifrågasättas om det bör finnas ett starkare skadeståndsskydd vid behandlingen av elektroniska dokument än vid behandlingen av skriftliga dokument. Dessutom kan noteras att staten enbart har ett s.k. kontrollansvar för pantbrevsregistret. Det innebär att staten inte ansvarar för fel som uppkommer vid förandet av pantbrevsregistret om den visar att felaktigheten beror på en omständighet utanför kontroll (se 21 § lagen [1994:445] om pantbrevsregister). Med hänsyn till intresset av att upprätthålla den allmänna tilltron till inskrivningssystemet något som i sin tur är viktigt för att trygga kreditmarknadens funktion bör dock statens nuvarande strikta ansvar för tekniska fel i fastighets- registrets inskrivningsdel bestå. Att införa en något avvikande skade- ståndsregel som gäller tekniska fel i anordningar som enbart är anslutna till registret hos en inskrivningsmyndighet framstår från såväl syste- matisk som praktisk synpunkt som olämpligt. Staten bör sålunda ha ett strikt ansvar för tekniskt fel i alla anordningar som används i ett inskrivningsärende för behandlingen av ett elektroniskt dokument. Enligt 19 kap. 37 § första stycket jordabalken har staten ett strikt ansvar för tekniskt fel i anordning som är ansluten till registrets inskriv- ningsdel hos bl.a. eller en inskrivningsmyndighet. Bestämmelsen får anses omfatta de ovan nämnda anordningarna för vilka staten bör ha ett strikt ansvar. Det finns därför inte något behov av någon särskild skadeståndsbestämmelse i jordabalken. Regeringens förslag: Den som uppsåtligen eller av oaktsamhet orsakar ren förmögenhetsskada skall ersätta skadan, om skadan orsakas genom oriktigt bestyrkande av att en fångeshandling som ges in till inskrivningsmyndigheten i elektronisk form stämmer överens med originalet, eller oriktig uppgift om behörighet att företräda någon annan i ett inskrivningsärende. Om skadan vållas i tjänsten av en arbetstagare, skall skadan ersättas av arbetsgivaren. Rätten till skadestånd skall falla bort, om den som har lidit skada inte väcker talan från det att det inskrivningsärende som skadan kan hänföras till avgjordes. Rätten till skadestånd skall inte kunna avtalas bort till nackdel för den skadelidande. Promemorians förslag: I promemorian har det inte lämnats något förslag i denna del. Remissinstanserna: Remissinstanserna har inte kommenterat frågan. Förslaget i utkastet till lagrådsremiss: I utkastet till lagrådsremiss har det föreslagits att ersättningsansvar skall inträda om skadan orsakats uppsåtligen eller av grov oaktsamhet. Vidare har det föreslagits att rätten till skadestånd skall falla bort, om den som har lidit skada inte underrättar den som skall ersätta skadan inom skälig tid efter det han eller hon har märkt eller bort märka att skada har uppkommit. Förslaget motsvarar i övrigt regeringens förslag (se utkastet till lagrådsremiss s. 5155). Remissinstanserna: i , Inskriv- ningsmyndigheten i , i , i , Kammarkollegiet och har förordat att ersättningsansvar skall gälla även vid oaktsamhet av normalgraden. Kammarkollegiet och advokat- samfund har vidare ansett att rätten till ersättning inte skall falla bort om den som har lidit skada inte underrättar den som skall ersätta skadan inom skälig tid efter det att han eller hon har märkt eller bort märka att skada har uppkommit. Remissinstanserna har i övrigt inte haft några invändningar mot förslaget. Skälen för regeringens förslag Det bör införas en särskild regel om ingivares ansvar för skada Enligt det förslag som vi har lämnat i avsnitt 5.3 och 5.5 skall det bli möjligt att ge in en fångeshandling eller ett bevis på makes samtycke i en elektronisk version i stället för i original. En förutsättning för detta skall vara att den elektroniska handlingens överensstämmelse med originalet är bestyrkt av ingivaren. Det går inte att utesluta att en ingivare trots kravet på bestyrkande ger in en version som inte stämmer överens med originalet. Detta kan leda till skada för fastighetens rätte ägare eller Fråga uppstår vilket ersättningsansvar som ingivaren då bör ha. Den skada som kan uppstå är ren förmögenhetsskada. Om det före- ligger ett avtalsförhållande mellan ingivaren och den som lider skada, kan skadan ersättas på avtalsrättslig grund (se 1 kap. 1 § skade- ståndslagen [1972:207]). I en del fall kommer det emellertid inte att finnas något avtals- förhållande mellan ingivaren och den som lider skada. Enligt 2 kap. 2 § skadeståndslagen gäller då att ren förmögenhetsskada ersätts om skadan vållas genom brott. Som har nämnts föreslår vi att det införs en särskild straffbestämmelse i jordabalken som avser oriktigt bestyrkande av att den elektroniska versionen stämmer överens med originalet (se avsnitt 5.3). Bestämmelsen medför att ersättning för ren förmögen- hetsskada kan utgå i vissa fall. Om t.ex. en banktjänsteman mot bättre vetande intygar att en skannad version av en fångeshandling stämmer överens med originalet trots att så inte är fallet något som enligt vårt förslag i avsnitt 5.3 kommer att utgöra ett brott kommer alltså banken att kunna bli ersättningsskyldig (se 3 kap. 1 § första stycket 2 skadeståndslagen). Den föreslagna straffbestämmelsen i jordabalken omfattar enbart upp- såtliga brott. Eftersom oriktigt bestyrkande som sker av oaktsamhet inte omfattas av straffansvaret kommer skadestånd i dessa fall inte att kunna utdömas enligt 2 kap. 2 § skadeståndslagen. Visserligen har man i praxis gjort avsteg från principen om att ansvar för ren förmögenhetsskada förutsätter kontrakt eller brottslig gärning. Bland annat har ansvar ålagts för ett felaktigt värderingsintyg mot annan än intygets beställare (se NJA 1987 s. 692, jämför dock NJA 2001 s. 878). Det framstår dock som osäkert om ett oaktsamt oriktigt bestyrkande av en fångeshandlings överensstämmelse med originalet kan leda till något motsvarande ersättningsansvar. Som har nämnts kan en möjlighet att ansöka elektroniskt också antas föra med sig att ombud allt oftare agerar utan att visa någon skriftlig fullmakt (se avsnitt 5.4). Också i denna situation är utgångs- punkten att ersättningsansvar för ren förmögenhetsskada förutsätter kontrakt eller brott. En obehörig ansökan som görs av oaktsamhet torde inte vara straffbar. Ingivarens ersättningsansvar får också i denna situation anses oklart. Finns det då anledning att införa en bestämmelse som klargör och skärper ingivares ersättningsansvar i samband med ansökningar om inskrivning? Som har nämnts (avsnitt 5.12.1) bedömer vi risken för att ett elektroniskt ansökningsförfarande skall leda till att förfalskade fånges- handlingar läggs till grund för lagfartsbeslut eller andra falsarier som liten. Det är emellertid av stor vikt att de som ger in elektroniska ver- sioner av pappersbaserade handlingar utför arbetet med det elektroniska ingivandet med stor omsorg. Risken att drabbas av ett skadeståndsansvar utgör ett starkt incitament för ingivarna att utföra arbetet på ett kvalitativt bra sätt. Även skadeståndsansvarets reparativa funktion talar för att in- givares ersättningsansvar bör tydliggöras. Vi anser mot denna bakgrund att ersättningsansvaret vid ansökan om inskrivning bör klargöras genom en särskild ersättningsregel. Den ersättningsregel som diskuteras bör tydliggöra rätten till ersätt- ning för skador som kan uppkomma vid ett elektroniskt ansöknings- förfarande. Den bör sålunda omfatta skador som orsakas genom ett oriktigt bestyrkande av att en elektronisk kopia av en fångeshandling eller ett samtycke av make eller maka stämmer överens med originalet. Eftersom det kan antas att det kommer att bli vanligare att ombud agerar utan att visa upp en skriftlig fullmakt, bör ersättningsregeln också omfatta skada som uppstår till följd av oriktig uppgift om behörighet att företräda någon annan i inskrivningsärende. I övrigt bör ersättning utgå enligt bestämmelserna i skadeståndslagen. I utkastet till lagrådsremiss har det föreslagits att ersättningsansvar skall förutsätta att ingivaren har orsakat skadan uppsåtligen eller av grov oaktsamhet. Ersättningsansvar skall alltså, enligt förslaget i utkastet, inte inträda vid oaktsamhet av normalgraden. Förslaget i denna del har godtagits av bl.a. , och Företagarna. Flera remissinstanser i Hässle- holm, i , i , i , Kammarkollegiet och har emellertid ansett att ett ersättningsansvar bör gälla även vid oaktsamhet av normalgraden. Enligt vår mening är det angeläget att de eventuella risker som ett elektroniskt ansökningsförfarande kan medföra minimeras. Ett ersätt- ningsansvar som inträder vid oaktsamhet av normalgraden kommer att ställa högre krav på ingivarna att handlägga ärendena med noggrannhet än vad ett ansvar som inträder först vid grov oaktsamhet kommer att göra. Det talar för att ersättningsansvar bör inträda vid oaktsamhet av normalgraden. Det underlättar också möjligheten för den skadelidande att få ersättning. Det bör vidare beaktas att banker och kreditinstitut enligt lagen (2003:862) om finansiell rådgivning till konsumenter vid finansiell rådgivning ansvarar för ren förmögenhetsskada som orsakas av oaktsamhet. Ett ersättningsansvar för motsvarande skada vid ingivning av inskrivningsansökningar som orsakas av oaktsamhet avviker alltså inte från det ansvar som gäller på liknande områden. har ansett att ett ersättningsansvar som in- träder vid oaktsamhet kan bli betungande för ingivarna, i synnerhet mot bakgrund av att ingivarna kan rikta regresskrav mot anställda som orsakat skada först om det finns synnerliga skäl (jfr 4 kap. 1 § skadeståndslagen [1972:207]). Enligt vår bedömning torde ersättnings- ansvar i praktiken komma i fråga mycket sällan, varför ansvaret inte bör medföra några ekonomiska konsekvenser av betydelse för ingivarna. Som nämnts har ingivarna ett culpaansvar enligt viss annan lagstiftning. Vid en samlad bedömning anser vi att ingivaren bör ansvara såväl för skada som orsakas uppsåtligen eller av grov oaktsamhet som för skada som orsakas av oaktsamhet av normalgraden. Ersättning bör utgå för ren förmögenhetsskada. Det som därvid bör ersättas är det s.k. negativa kontraktsintresset. Om det finns ett kontraktsförhållande mellan parterna är det möjligt att avtala om att ett strikt ansvar skall gälla. I vart fall i kommersiella avtalsförhållanden är det också möjligt att avtala bort en parts ersättningsansvar. Syftet med den regel som diskuteras är att skydda mot att skada uppstår vid elektronisk ingivning av fångeshandlingar och makesamtycken och att säkerställa att arbetet med elektronisk ingivning utförs på ett kvalitativt bra sätt. Det är mot denna bakgrund naturligt att det inte bör vara möjligt att avtala bort ansvaret. Avtal som är till nackdel för en skadelidande bör alltså inte gälla. Däremot bör det vara möjligt att avtala om ett strängare ersättningsansvar än det som kommer att följa av lagen. Om ett ombud gentemot sin huvudman har utfäst ett strikt ansvar, bör det alltså gälla. Enligt 3 kap. 1 § första stycket 2 skadeståndslagen skall ren förmögen- hetsskada som arbetstagaren i tjänsten vållar genom brott ersättas av arbetsgivaren. Om skada som diskuteras orsakas av oaktsamhet, torde den dock normalt inte kunna kopplas till någon brottslig gärning. I vissa fall har arbetsgivare dock ålagts ett s.k. utomobligatoriskt ersättnings- ansvar för skada som arbetstagare har vållat i tjänsten trots att det inte har rört sig om brott. Förutsättningarna för ett sådant ansvar är dock oklara (se NJA 2000 s. 639, jämför 2002 s. 34). Vi föreslår därför att det tydliggörs att arbetsgivare är ersättningsansvarig för skada som avses och som har orsakats i tjänsten av arbetstagare. Härigenom kan en bank bli ersättningsansvarig för skada som en banktjänsteman av oaktsamhet har orsakat i tjänsten när han eller hon har biträtt med en ansökan om inskrivning. I utkastet till lagrådsremiss har det föreslagits att den skadelidande skall inom skälig tid underrätta den som har vidtagit den skadebringande handlingen. Om den skadelidande underlåter att göra detta, skulle han eller hon enligt förslaget förlora rätten till ersättning. Förslag har kritiserats av Kammarkollegiet och , bl.a. på den grunden att det kan vara svårt för den enskilde att urskilja tidpunkten för underrättelseskyldighet. Vi delar remissinstansernas uppfattning. Den skadelidande bör inte förlora rätten till ersättning enbart därför att han eller hon underlåter att underrätta den som har vidtagit den skadelidande handlingen inom skälig tid. Om den skadelidandes underlåtenhet att underrätta inom skälig tid medför att skadan blir större än vad den annars skulle ha blivit, bör det i och för sig kunna påverka ersättningens storlek.