prop · GS03144 · 2005-04-04 00:00:00 — Åklagaren har alltså möjlighet att hämta in kompletterande uppgifter från den ansökande staten utanför den angivna fristen. Om det finns behov av ytterligare tid för att pröva en ansökan, skall åklagaren anmäla detta hos den ansökande staten och beslutet skall då meddelas från ansökan, vilket har stöd i konventionen. De beslut som kan komma i fråga är åklagarens beslut att avslå ansökan, regeringens beslut med anledning av prövningen av en avslagsgrund enligt 2 kap. 14 § eller tingsrättens beslut i tillståndsfrågan. Enligt konventionen får en redan inledd åtgärd fortsätta som tillståndsprövningen pågår, men det insamlade materialet får bara användas på det sätt som där anges (artikel 20.4 b). Åklagaren skall, enligt andra stycket, genast underrätta den ansökande staten när ett slutligt beslut har meddelats i tillståndsfrågan. En underrättelse om att tillstånd inte medges skall vara skriftlig och ange skälen för beslutet (artikel 20.4 a ii). Att beslutsskäl skall lämnas följer av 2 kap. 16 §. I andra stycket föreskrivs även villkor om användningsbegränsningar som skall anges i underrättelsen för det fall tillstånd vägras. Villkoren avser material som redan har tagits upp eller hämtats in av den ansökande staten. Av konventionen följer att ett uttryckligt krav på användningsbegränsningar av detta slag måste ställas upp i det enskilda fallet (artikel 20.4 a iii). Utgångspunkten bör för svensk del vara att det redan inhämtade materialet inte får användas av den andra staten, men det kan finnas situationer där undantag kan medges. Till exempel bör materialet få användas för att vidta brådskande åtgärder för att avvärja en överhängande och allvarlig fara för allmän säkerhet, vilket motsvarar vad som gäller enligt konventionen beträffande material som hämtats in som tillståndsprövningen pågår (se artikel 20.4 b). Det ankommer på åklagaren att ställa upp eventuella undantag från det generella användningsförbudet. Tillstånd från en annan stat till gränsöverskridande hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning 4 kap. 26 c § I den nya paragrafen finns föreskrifter om gränsöverskridande hemlig teleavlyssning eller hemlig teleövervakning som sker i en svensk förundersökning, se avsnitt 6.10.5. Reglerna bygger på artikel 20 i konventionen. Paragrafen har, med vissa mindre redaktionella ändringar, utformats efter förslag från Lagrådet. Förutsättningarna för att vidta en sådan åtgärd finns i första stycket. Teleavlyssningen eller teleövervakningen kan ske när den avser någon som befinner sig i en annan EU-stat, eller samt att en sådan åtgärd får ske enligt en internationell överenskommelse som är bindande mellan och den andra staten. Artikel 20 konvention är en sådan överenskommelse. Om t.ex. den andra EU-staten inte har tillträtt konventionen är det inte möjligt att företa en sådan avlyssning eller övervakning som föreslås i aktuell paragraf. En ytterligare förutsättning är att åtgärden kan genomföras utan bistånd från myndigheterna i den berörda staten (jfr 26 §). Det kan vara fråga om hemlig teleavlyssning eller hemlig teleövervakning som genomförs av svenska myndigheter utan någon utländsk hjälp eller när åtgärden vidtas med hjälp av tekniskt bistånd från en annan stat än den stat där personen befinner sig (se kommentaren till 26 §). Vid tekniskt bistånd sker en omedelbar överföring till av telemeddelanden eller uppgifter om telemeddelanden. Avlyssningen eller övervakningen görs sedan här i landet. Om det däremot är fråga om rättslig hjälp eller tekniskt bistånd från den stat där den aktuella personen befinner sig tillämpas bestämmelsen i 26 §. Ett annat villkor är att den stat där personen befinner sig lämnar sitt tillstånd till åtgärden. Om den stat där personen finns lämnat en förklaring enligt artikel 20.7 konvention om att den staten inte behöver informeras om att en avlyssning eller övervakning pågår där, behöver ett tillstånd i det enskilda fallet inte sökas. En ansökan om tillstånd från en annan stat till gränsöverskridande hemlig teleavlyssning eller hemlig teleövervakning skall enligt andra stycket göras av åklagare. Vidare finns särskilda bestämmelser om ansökans innehåll. En bekräftelse att ett svenskt beslut om hemlig teleavlyssning eller hemlig teleövervakning har meddelats skall alltid lämnas. Ett sådant beslut krävs både i fråga om hemlig teleavlyssning eller hemlig teleövervakning som genomförs utan utländsk hjälp och när det gäller en sådan åtgärd som sker med tekniskt bistånd från en annan I ansökan skall åklagaren även ange hur åtgärden beräknas pågå. Ansökan om tillstånd skall enligt tredje stycket göras innan åtgärden inleds mot någon som befinner sig i den andra staten eller, om åtgärden redan har påbörjats, så snart det blivit känt att personen befinner sig i den andra staten. En redan inledd åtgärd får fortsätta som frågan om tillstånd prövas. Detta följer av konventionen (artikel 20.4 b). För det material som inhämtas och som avser telemeddelanden när personen finns i den anmodade staten föreskriver dock konventionen villkor om användningsbegränsningar. Villkor om användningsbegränsningar kan också komma att föreskrivas i den andra statens tillståndsbeslut. Svenska myndigheter skall följa dessa villkor i enlighet med bestämmelserna i 5 kap. 1 §. Såsom närmare behandlas i avsnitt 5.1.16 kommer ett utländskt tillstånd enligt denna paragraf att behöva inhämtas när den teleadress som den svenska teleavlyssningen eller teleövervakningen gäller finns i en annan stat som avses i första stycket. Avlyssningen eller övervakningen kan, i enlighet med bestämmelserna i 27 kap. 20 § , antingen avse en teleadress som den misstänkte innehar eller använder eller en teleadress som den misstänkte ringer till eller på annat sätt kontaktar. Tillstånd behöver däremot inte inhämtas på grund av att det förekommer utländska samtal till eller från en avlyssnad eller övervakad teleadress som finns i . Det är t.ex. inte nödvändigt att söka tillstånd om åtgärden avser en teleadress i som den misstänkte kontaktar från utlandet. Bestämmelserna i artikel 20 tar inte sikte på teleavlyssning eller teleövervakning av meddelanden som redan har befordrats och som lagras hos en operatör, se avsnitt 6.10.5. När hemlig teleavlyssning eller hemlig teleövervakning av sådana meddelanden sker i med stöd av bestämmelserna i 27 kap. skall alltså inget tillstånd inhämtas även om den teleadress som åtgärden avser fanns i en annan stat när meddelandet befordrades. Var teleadressen finns när avlyssningen eller övervakningen av de lagrade meddelandena sker har inte heller någon betydelse. I första stycket klargörs därför att tillstånd bara skall inhämtas när det är fråga om hemlig teleavlyssning eller hemlig teleövervakning av telemeddelanden som befordras, dvs. när åtgärden sker i realtid men inte när den äger rum i efterhand. I fjärde stycket anges att åklagaren på nytt skall söka tillstånd till hemlig teleavlyssning eller hemlig teleövervakning om den person som avlyssnas förflyttar sig från en EU-stat, eller till en annan av dessa stater. 5 kap. 1 § I första stycket, som avser villkor om användningsbegränsningar för uppgifter och bevisning som en svensk myndighet har fått i ett ärende om rättslig hjälp, har vissa förtydliganden gjorts, vilka har behandlats i avsnitt 6.8. Förtydligandet innebär att användningsbegränsningar enligt detta stycke gäller generellt och inte som tidigare enbart vid utredning av brott eller i ett rättsligt förfarande med anledning av brott. Dessutom klargörs det att bestämmelsen endast gäller för uppgifter eller bevisning som har överlämnats från en annan stat för att användas vid brottsutredningar eller rättsliga förfaranden med anledning av brott. Genom ett nytt andra stycke utvidgas tillämpningsområdet för bestämmelserna om svenska myndigheters iakttagande av villkor om användningsbegränsningar när rättslig hjälp lämnas utan samband med en ansökan (se avsnitt 6.8). Om villkor om användningsbegränsningar har ställts upp av en utländsk myndighet beträffande uppgifter som den myndigheten har lämnat på eget initiativ skall bestämmelserna i första stycket också tillämpas. Uppgifterna skall ha överlämnats för att användas vid utredning av brott eller i ett rättsligt förfarande med anledning av brott. Som har konstaterats i avsnitt 6.8 har artikel 7 ett vidsträckt tillämpningsområde och omfattar även överlämnande av information som är att hänföra till internationellt polisiärt samarbete. I 3 § polissamarbetslagen finns redan bestämmelser om användningsbe- gränsningar som också omfattar information som överlämnas spontant utan samband med ett pågående ärende. Den lagen omfattar dock endast internationellt polisiärt samarbete och inte rättslig hjälp som den nya bestämmelsen i andra stycket gäller. För att avgränsa den nya bestämmelsens tillämpningsområde i förhållande till andra bestämmelser om användningsbegränsande villkor föreskrivs uttryckligen att de nya reglerna i andra stycket avser rättslig hjälp. Det torde huvudsakligen röra sig om situationer då information överlämnas spontant till en svensk åklagare eller domstol. De användningsbegränsande villkoren skall emellertid även iakttas av andra svenska myndigheter. 5 kap. 2 § Tillämpningsområdet för paragrafens bestämmelser om villkor som svenska myndigheter får ställa upp i förhållande till en annan stat har utvidgats. Villkor får också ställas i fråga om uppgifter och bevisning som en svensk myndighet har lämnat på eget initiativ utan samband med ett ärende om rättslig hjälp till en annan stat för att uppgifterna eller bevisningen skall användas vid utredning av brott eller rättsligt förfarande med anledning av brott. Tillägget har tillkommit med anledning av föreskrifterna om s.k. informationsutbyte på eget initiativ enligt artikel 7 , men varken uppgiftslämnande av detta slag eller uppställandet av villkor är beroende av att det finns föreskrifter i en internationell överenskommelse. I stället gäller även för dessa villkor, enligt andra stycket, att de inte får ställas upp om de strider mot en internationell överenskommelse som är bindande för . Frågorna har behandlats i avsnitt 6.8. Uppgiftsskyldighet och meddelandeförbud m.m. 5 kap. 10 § I ett nytt andra stycke har tillkommit en hänvisning till de nya bestämmelserna i olika finansrättsliga lagar om meddelandeförbud och om ansvar för den som bryter mot ett sådant förbud, se avsnitt 6.11. I första stycket har endast en redaktionell ändring gjorts. Förslaget till lag om ändring i lagen (2002:149) om utgivning av elektroniska pengar 4 kap. 6 och 7 §§ I lagen finns särskilda bestämmelser om skyldighet att lämna ut uppgifter om enskildas förhållanden till institutet när detta begärs av undersökningsledaren i en svensk förundersökning eller av åklagare i ett ärende om rättslig hjälp i brottmål. Paragraferna, som är nya, innehåller bestämmelser om meddelandeförbud angående sådan uppgiftslämning och om ansvar för brott mot ett sådant förbud. Motsvarande bestämmelser införs även bl.a. i lagen (1991:981) om värdepappersrörelse och de beskrivs närmare i avsnitt 9.2. 9.9Förslaget till lag om ändring i lagen (2003:389) om elektronisk kommunikation 6 kap. 8 och 21 §§ Paragraferna har ändrats med anledning av införandet av rättslig hjälp genom tekniskt bistånd i lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål. Ändringarna har tagits upp i avsnitt 6.10.16.10.4. De innebär att reglerna om behandling av trafikuppgifter och om tystnadsplikt tillämpas på samma sätt i fråga om rättslig hjälp genom tekniskt bistånd som när det gäller svenska beslut om hemlig teleavlyssning eller hemlig teleövervakning. 9.10 Förslaget till lag om ändring i lagen (2003:1174) om gemensamma utredningsgrupper för brottsutredningar Lagen har fått ett nytt och bredare tillämpningsområde, se 1 §, och omfattar numera även internationellt samarbete med kontrollerade leveranser och brottsutredningar som genomförs av tjänstemän med skyddsidentitet. Den har därför fått en ny rubrik: Lag om vissa former av internationellt samarbete i brottsutredningar. I paragrafen finns bestämmelser som anger lagens tillämpningsområde. Lagens ursprungliga bestämmelser som gäller gemensamma utredningsgrupper finns i 29 §§. Av paragrafens första stycke framgår att lagen bara gäller för gemensamma utredningsgrupper som inrättas med stöd av vissa internationella överenskommelser. området har dock utvidgats. Utöver sådana grupper som inrättas med stöd av rådets rambeslut av omfattas nu även grupper inrättade med stöd av . Att även grupper som inrättas med stöd av avtalet mellan och och av den 19 omfattas, framgår (av lagtekniska skäl) av författnings- förslaget i avsnitt 2.11. Däremot omfattas inte utredningsgrupper enligt mindre långtgående bestämmelser i andra internationella instrument, främst i tullsamverkanskonventionen (II) och FN:s konvention mot gränsöverskridande brottslighet (Palermokonventionen), se vidare i Prop. 2004/05:144 avsnitt 6.5. Enligt andra stycket innehåller lagen även vissa bestämmelser om internationellt samarbete med kontrollerade leveranser. Dessa bestämmelser, som finns i nya 1014 §§, gäller generellt om inte annat särskilt anges, se avsnitt 6.6. Vidare har det i lagen tillkommit bestämmelser om samarbete med myndigheter i en annan stat beträffande brottsutredningsåtgärder som utförs av tjänstemän med skyddsidentitet. Detta framgår av tredje stycket och närmare överväganden finns i avsnitt 6.7. Bestämmelserna i lagen om denna typ av åtgärder gäller bara i fall som anges i tredje stycket. Det måste alltså vara fråga om en brottsutredning och utredningsåtgärder som skall vidtas av en tjänsteman. Eventuellt samarbete med liknande åtgärder i andra situationer omfattas däremot inte. Samverkan som t.ex. genomförs inom ramen för polisens brottsbekämpande verksamhet, utan samband med en brottsutredning, faller utanför lagen och utgör i stället internationellt polissamarbete. I paragrafens andra stycke har bestämmelserna om åklagares behörighet att ingå en överenskommelse om att inrätta en gemensam utrednings- grupp ändrats med anledning av den pågående omorganisationen av åklagarväsendet. Ändringen har redovisats i avsnitt 6.5. Den nya får ingå en sådan överenskommelse. Paragrafen har utformats enligt förslag från Lagrådet. Paragrafen innehåller bestämmelser angående villkor om användnings- begränsningar som svenska myndigheter skall iaktta i fråga om uppgifter som de fått genom en gemensam utredningsgrupp. Bestämmelserna har dock ändrats så att det framgår att de gäller både för villkor som föreskrivs direkt i en internationell överenskommelse och för villkor som en annan stat ställer i det enskilda fallet med stöd av en sådan överenskommelse. Därmed omfattas även villkor som ställs vid informationsutbyte på eget initiativ enligt artikel 7 EU- konvention. Behovet av ett förtydligande har diskuterats i avsnitt 6.8. En anpassning till lagens utvidgade tillämpningsområde enligt 1 § har också gjorts. Vissa redaktionella ändringar har också gjorts. I fråga om motsvarande villkor i ärenden om samarbete med kontrollerade leveranser och brottsutredningar som utförs av tjänstemän med skyddsidentitet, se 13 och 16 §§. 6 och 7 §§ Paragraferna har förändrats med anledning av det utvidgade tillämpningsområdet enligt 1 § första stycket. Paragrafen är ny och innehåller grundläggande bestämmelser för internationellt samarbete med kontrollerade leveranser, se avsnitt 6.6. En utländsk ansökan om svenskt biträde med en sådan åtgärd skall hand- läggas av åklagare. Det är åklagaren som beslutar om biträde med en kontrollerad leverans skall lämnas. I sak återspeglar detta vad som gäller . Kontrollerad leverans är en arbetsmetod som har använts i brottsbekämpningen och som grundar sig på den möjlighet till s.k. interimistisk passivitet som finns ifråga om polisingripanden i allmänhet. Metoden är inte särskilt reglerad i lag utöver de allmänna reglerna i 8 § polislagen. De brottsutredande myndigheterna avvaktar med att ingripa mot misstänkt brottslighet för att under kontroll följa leveransen och ingripa i syfte att också kunna identifiera och lagföra mottagare av leveransen m.m. Metoden innebär alltså inte att myndigheterna underlåter att ingripa mot brott, utan enbart att ingripandet skjuts upp. Traditionellt har metoden främst använts inom narkotikabekämpningen men den kan användas även vid bekämpningen av annan brottslighet, t.ex. vid leveranser av alkohol- och tobaksvaror och andra illegala eller exportkontrollerade varor. Beträffande gränsöverskridande leveranser har metoden utvecklats i praxis med utgångspunkt i internationella åtaganden, se avsnitt 5.1.11. De villkor för åtgärden och dess genomförande som enligt praxis gäller skall även fortsättningsvis tillämpas. Det innebär bl.a. att de allmänna principer som gäller för allt polisarbete iakttas, t.ex. de principer om behov och proportionalitet som föreskrivs i 8 § polislagen (1984:387). Användande av en kontrollerad leverans förutsätter bl.a. att det finns misstanke av viss styrka om allvarlig brottslighet och att åtgärden syftar till att identifiera och lagföra de inblandade personerna. En ytterligare förutsättning för användning av metoden är att leveransen skall kunna övervakas på ett tillfredställande sätt. När leveransen är avsedd för en mottagare i ett annat land krävs det ett åtagande från den andra statens myndigheter att ingripa mot brottet. Bestämmelserna tar sikte på frågan om beslutsbehörighet som av skäl som angetts ovan bör ligga hos åklagaren. De är inte avsedda att förändra dagens praktiska hantering av ärenden av detta slag, vilken bl.a. innebär att ansökningar och andra kontakter i praktiken ofta sker mellan polis- och tullmyndigheter i olika länder, i många fall via sambandsmän i ett annat land. I denna nya paragraf fastställs vem som får göra en svensk ansökan om en kontrollerad leverans utomlands, se avsnitt 6.6. En sådan ansökan får göras av åklagare, polismyndighet, eller . En förutsättning för att någon annan än åklagare skall få göra en sådan ansökan är dock att ett tillstånd till åtgärden inhämtas från åklagare. I paragrafen lämnas en upplysning om att regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer meddelar föreskrifter om vilka åklagare som är behöriga att handlägga ärenden om kontrollerade leveranser såväl i som utomlands. Paragrafen har utformats enligt förslag från Lagrådet. En motsvarande bestämmelse har kommenterats i anslutning till 2 kap. 7 § lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål. Paragrafen, som är ny, innehåller bestämmelser angående villkor om användningsbegränsningar. Frågorna har diskuterats i avsnitt 6.8. De bestämmelserna som gäller för gemensamma utredningsgrupper enligt 5 7 §§ skall tillämpas även i ett ärende om kontrollerad leverans enligt lagen. Svenska myndigheter är skyldiga att iaktta sådana villkor bara om detta följer av en internationell överenskommelse som är bindande för . Villkor som en svensk myndighet ställer upp får inte vara oförenliga med en internationell överenskommelse som är tillämplig. Aktuella överenskommelser kommer att framgå av ett tillkännagivande till lagen. Den särskilda regleringen om skadeståndsansvar som finns i 8 och 9 §§ skall också tillämpas när det är fråga om utländska tjänstemän som medverkar vid en kontrollerad leverans enligt lagen i eller svenska tjänstemän som medverkar i en sådan åtgärd utomlands. Skadeståndsreglerna innebär en fördelning av ersättningsansvaret mellan de berörda staterna och förutsätter därmed en internationell överens- kommelse. Reglerna har redovisats i avsnitt 6.9. Paragrafen, som är ny, innehåller vissa bestämmelser om internationellt samarbete i brottsutredningar som genomförs av tjänstemän med användning av skyddsidentitet (i konventioner ofta benämnda hemliga utredningar). Frågorna har behandlats i avsnitt 6.7. Denna särskilda spaningsmetod används främst när det gäller grov organiserad brottslig- het och innebär att åtgärder vidtas av tjänstemän som använder sig av en skyddsidentitet (dvs. fingerade personuppgifter). Internationellt sam- arbete av detta slag förekommer . Av första stycket framgår att bestämmelserna bara gäller brotts- utredningar med användning av skyddsidentitet som äger rum i en brottsutredning, vilket också följer den internationella regleringen på området. Vidare är det bara fråga om åtgärder som utförs av tjänstemän med skyddsidentitet. I likhet med gemensamma utredningsgrupper för brottsutredningar förutsätter detta internationella samarbete att en överenskommelse träffas mellan myndigheter i olika stater. Reglerna om samarbetet har därför utformats enligt samma principer som de som gäller för inrättande av en gemensam utredningsgrupp (se 3 §). Därmed skall dessa frågor i första hand handläggas av en åklagare eller polismyndighet som leder en förundersökning beträffande den brottslighet som åtgärden avser. Förundersökningar som leds av eller omfattas inte. Om ingen svensk förundersökning avseende aktuell brottslighet pågår eller inleds får en överenskommelse i stället ingås i enlighet med andra stycket. Även dessa regler överensstämmer med bestämmelserna som gäller för gemensamma utredningsgrupper, dock med skillnaden att och inte ges behörighet att i den egna brottsbekämpande verksamheten ingå överenskommelser om bistånd av detta slag. Föreskrifterna är vidare utformade med hänsyn tagen till åklagarväsendets nya organisation, se kommentaren till 3 §. Innan någon överenskommelse ingås förutsätts samråd ske mellan de Prop. 2004/05:144 myndigheter som berörs av åtgärden. Åklagaren skall alltid underrättas. Åtgärdens varaktighet och övriga praktiska frågor skall framgå av överenskommelsen, vilket föreskrivs i tredje stycket. Det gäller särskilt de närmare villkoren för utländska tjänstemäns medverkan, skydds- identiteter och säkerhetsarrangemang för de tjänstemän som medverkar. På samma sätt som i fråga om kontrollerade leveranser, se 13 §, skall, enligt denna nya paragraf, bestämmelserna angående villkor om användningsbegränsningar i 57 §§ tillämpas också i fråga om ärenden om samarbete med en brottsutredning med användning av skydds- identitet enligt lagen. Frågorna har redovisats i avsnitt 6.8. Reglerna om skadestånd i 8 och 9 §§ skall, enligt denna nya paragraf, även tillämpas i ett ärende om samarbete med en brottsutredning med användning av skyddsidentitet enligt lagen om detta följer av en internationell överenskommelse som är bindande för . Regleringen motsvarar vad som gäller för samarbete med kontrollerade leveranser (se 14 §) och har behandlats i avsnitt 6.9. 9.11Förslaget till lag om ändring i lagen (2003:1174) om vissa former av internationellt samarbete i brottsutredningar Paragrafen ansluter till lagförslaget som kommenteras i avsnitt 9.10. Till skillnad från övriga ändringar som rör 1 § träder ändringen i kraft den dag regeringen bestämmer, se avsnitt 8. 9.12Förslaget till lag om ändring i lagen (2004:46) om investeringsfonder 2 kap. 20 a och 20 b §§ I lagen finns särskilda bestämmelser om skyldighet att lämna ut uppgifter om enskildas förhållanden till fondbolaget eller förvaringsinstitutet när detta begärs av undersökningsledaren i en svensk förundersökning eller av åklagare i ett ärende om rättslig hjälp i brottmål. Paragraferna, som är nya, innehåller bestämmelser om meddelandeförbud angående sådan uppgiftslämning och om ansvar för brott mot ett sådant förbud. Motsvarande bestämmelser införs även bl.a. i lagen (1991:981) om värdepappersrörelse och de beskrivs närmare i avsnitt 9.2. 9.13Förslaget till lag om ändring i lagen (2004:297) om bank- och finansieringsrörelse 1 kap. 12 och 13 §§ I lagen finns särskilda bestämmelser om skyldighet att lämna ut uppgifter om enskildas förhållanden till kreditinstitutet när detta begärs av undersökningsledaren i en svensk förundersökning eller av åklagare i ett ärende om rättslig hjälp i brottmål.