prop · GS03110d2 · 2005-03-17 00:00:00 — Paragrafen, som är ny, har behandlats i avsnitt 8.12 i den allmänna motiveringen. Den innehåller en inskränkning i exemplarframställningsrätten, spridningsrätten, rätten till överföring till allmänheten och rätten till offentligt framförande när det gäller konstverk som ingår i en film eller ett televisionsprogram om förfogandet med konstverket är av underordnad betydelse med hänsyn till filmens eller televisionsprogrammets innehåll. Vidare föreskrivs att motsvarande förfoganden får göras vad gäller konstverk som förekommer i bakgrunden av eller annars ingår som en oväsentlig del av en bild. Bestämmelsen utgör bl.a. en motsvarighet till den upphävda bestämmelsen i 20 § andra stycket. Artikel 5.3.i i direktivet har betydelse för paragrafens utformning. Paragrafen behandlar till att börja med förfoganden med konstverk genom film eller televisionsprogram. Det handlar alltså om konstverk som förekommer i bakgrunden eller annars i mindre omfattning i en film eller ett televisionsprogram. Bestämmelsen träffar enbart konstverk, inte andra typer av verk. Begreppet konstverk innefattar dock även sådant som fotografiska verk och alster av bildkonst. Vad gäller fotografiska bilder som inte utgör verk, se 49 a § som hänvisar till 20 a § URL. En förutsättning för att regeln i 20 a § skall kunna tillämpas är att det är av underordnad betydelse med hänsyn till filmens eller televisionsprogrammets innehåll att konstverket ingår däri. Bestämmelsen kan alltså inte åberopas om t.ex. en film om en konstnär innehåller bilder på konstverk som denne har skapat. Inte heller möjliggör den att konstverk annars används för att belysa eller illustrera något i en film eller ett televisionsprogram. Endast om konstverket har en underordnad betydelse i förhållande till filmen eller televisionsprogrammet, t.ex. ingår i bakgrunden eller annars återges mer tillfälligt, är bestämmelsen tillämplig (jfr förarbetsuttalanden till den motsvarande tidigare bestämmelsen avseende indirekt visning av konstverk genom film eller television, NJA II 1961 s. 203). När det gäller televisionsprogram är bestämmelsen tillämplig såväl på direktsända sådana, som på inspelade program. Vidare omfattar bestämmelsen även förfoganden beträffande konstverk som förekommer i bakgrunden av eller annars ingår som en oväsentlig del av en bild. Det innebär att bestämmelsen i vissa fall även medger förfoganden beträffande konstverk som ingår i stillbilder. Med bild avses såväl bilder som har upphovsrättsligt skydd, framför allt fotografiska verk, som sådana bilder som inte är att anse som verk (jfr 49 a §). Begreppet bild omfattar inte filmverk eller andra rörliga bilder (jfr framför allt 46 §). Bestämmelsen i denna del motsvarar vissa av de situationer när det enligt förarbetsuttalanden tidigare angavs att någon exemplarframställning inte alls skulle anses ha skett. Enligt dessa förarbetsuttalanden blev det inte fråga om exemplarframställning om ett konstverk utgör bakgrund eller annars ingår som en oväsentlig del i en bild (se NJA II 1961 s. 53). Att ett konstverk förekommer i bakgrunden av eller annars ingår som en oväsentlig del av en bild utgör ett något strängare rekvisit än kravet på att förfogandet skall vara av underordnad betydelse med hänsyn till en film eller ett televisionsprograms innehåll. Denna del av bestämmelsen träffar alltså något färre fall än dem som ryms inom den del av bestämmelsen som avser konstverk i film eller televisionsprogram. Första stycket anger även vilka förfoganden som får göras. Bestämmelsen ger var och en rätt att genom film eller television förfoga över konstverk genom att framställa och sprida exemplar av dem, framföra dem offentligt eller överföra dem till allmänheten. Motsvarande förfoganden får ske med konstverk som förekommer i bakgrunden av eller annars ingår som en oväsentlig del av en bild. När det gäller konstverk i film eller televisionsprogram innebär kravet på att förfogandena måste ske genom filmen eller televisionsprogrammet, precis som , att de inte får ske separat utan måste göras som motsvarande förfogande med filmen eller televisionsprogrammet. Det är alltså inte möjligt att med stöd av bestämmelsen t.ex. göra kopior av en stillbild ur filmen eller televisionsprogrammet som föreställer Prop. 2004/05:110 konstverket. Bestämmelsen innebär självklart inte heller någon rätt att förfoga upphovsrättsligt med filmen, televisionsprogrammet eller bilden. Dessa förfoganden måste ha stöd i avtal eller i någon annan inskränkningsbestämmelse i 2 kap. URL. 20 a § innebär i detta hänseende endast att om upphovsrättsliga förfoganden med filmen, televisionsprogrammet eller bilden får ske behöver man inte inhämta ett separat samtycke till motsvarande förfogande avseende det konstverk som ingår däri. I bestämmelsens andra stycke anges ytterligare förutsättningar för att inskränkningen skall vara tillämplig. Förfoganden får endast ske med stöd av bestämmelsen om förlagan till det exemplar som framställs när konstverket tas in i filmen, televisionsprogrammet eller bilden är ett exemplar som omfattas av en utgivning eller ett exemplar som överlåtits av upphovsmannen. Det kan förekomma att ett konstverk ingår i en direktsändning i television, dvs. en direkt överföring av ett televisionsprogram, utan mellanliggande exemplarframställning. Enligt andra stycket andra punkten gäller då motsvarande krav på utgivning eller överlåtelse det exemplar som direkt överförs till allmänheten genom televisionsprogrammet. Förutsättningarna för att ett verk skall anses utgivet framgår av 8 § andra stycket URL. Enligt denna bestämmelse anses ett verk utgivet om exemplar av det med upphovsmannens samtycke förts i handeln eller annars blivit spridda till allmänheten. Var och en får, med undantag för filmverk och sceniska verk, framföra offentliggjorda verk offentligt 1.vid tillfällen där framförandet av sådana verk inte är det huvudsakliga, tillträdet är avgiftsfritt och anordnandet sker utan förvärvssyfte samt 2.vid undervisning eller gudstjänst. samt statliga och kommunala myndigheter får i fall som avses i första stycket 1 även framföra offentliggjorda filmverk och sceniska verk. Verken får framföras endast genom en uppkoppling till ett externt nätverk som tillhandahålls i syfte att tillgodose ett allmänt informationsintresse. Framförandet får ske endast i eller myndigheternas egna lokaler. Första stycket 2 ger inte rätt att i förvärvssyfte framföra sammanställningar vid undervisning. Paragrafen innehåller regler om inskränkning i upphovsmannens ensamrätt till offentliga framföranden av verket. Den har behandlats i avsnitt 8.13. En förutsättning för att 21 § skall vara tillämplig är att det som framförs är ett utgivet verk. Detta krav har bytts ut mot ett krav på att skall vara offentliggjort. Med detta begrepp avses enligt 8 § att lovligen gjorts tillgängligt för allmänheten. uttrycket lovligen är enligt förarbetena till 8 § att tillgängliggörandet skett med upphovsmannens samtycke eller med stöd av lag (NJA II 1961 s. 94). Många verk som finns utlagda på Internet har offentliggjorts men har det blivit allt vanligare att t.ex. bibliotek till allmänheten tillhandahåller datorer med tillgång till Internet. Det har inte prövats i rättspraxis om ett sådant tillhandahållande innebär ett offentligt framförande av verk som finns på Internet. Rättsläget är alltså oklart på den punkten. Det är dock inte uteslutet att ett sådant tillhandahållande i vart fall i vissa situationer skulle vara att anse som ett offentligt framförande (jfr NJA 1980 s. 123). Genom att kravet på att verket skall vara utgivet nu har ändrats till ett krav på att det skall vara offentliggjort underlättas den angivna typen av tillhandahållande av datorer med Internetuppkoppling till allmänheten. I den tidigare lydelsen av 21 § anges i andra stycket att första stycket inte gäller sceniska verk och filmverk och inte ger rätt att sända ut verk i ljudradio eller television. I detta lagstiftningsärende har föreslagits en ändring i innebörden av begreppet offentligt framförande. Distansöverföringar kommer fortsättningsvis inte alls att klassificeras som offentliga framföranden utan hamnar i stället i den nya kategorin överföring till allmänheten. Detta innebär att radio- och televisionsutsändningar av verk fortsättningsvis inte kommer att bedömas som offentliga framföranden utan som överföring till allmänheten. Begränsningen i andra stycket när det gäller rätt att sända ut verk i ljudradio eller television har mot denna bakgrund tagits bort. Det innebär, som framgått, inte någon ändring av rättsläget. Resterande del av andra stycket har flyttats till första stycket. Där anges nu som huvudregel att filmverk och sceniska verk inte får framföras offentligt med stöd av bestämmelsen. I andra stycket har införts ett undantag från denna huvudregel. Enligt detta är det tillåtet för samt statliga och kommunala myndigheter att även framföra offentliggjorda filmverk och sceniska verk i fall som avses i första stycket 1 (dvs. när framförandet av sådana verk inte är det huvudsakliga, tillträdet är avgiftsfritt och anordnandet sker utan förvärvssyfte). Verken får dock framföras endast genom en uppkoppling till ett externt nätverk som tillhandahålls i syfte att tillgodose ett allmänt informationsintresse. Vidare får framförandet ske endast i eller myndigheternas egna lokaler. Även denna ändring har betydelse för exempelvis biblioteks möjlighet att tillhandahålla datorer med Internetuppkoppling till allmänheten, i den mån de därmed framför verk offentligt. Såväl filmverk som sceniska verk förekommer på Internet. Genom ändringen möjliggörs för bibliotek och andra myndigheter att tillhandahålla datorer med Internetuppkoppling i sina lokaler, även om de därmed skulle anses framföra filmverk och sceniska verk. Det blir däremot förstås inte möjligt för dem att med stöd av bestämmelsen arrangera en särskild filmförevisning eller en teaterföreställning. Det bör understrykas att 21 § endast behandlar offentligt framförande enligt den nya begränsade innebörden av detta begrepp. Bestämmelsen ger alltså inte i något fall möjlighet att utföra distansöverföringar av verk, t.ex. lägga ut ett verk på en webbplats på Internet eller sända ut det i radio eller television. Återgivning av konstverk och byggnader Offentliggjorda konstverk får återges 1.i anslutning till texten i en vetenskaplig framställning som inte framställts i förvärvssyfte, 2.i anslutning till texten i en kritisk framställning, dock inte i digital form och 3.i en tidning eller tidskrift i samband med en redogörelse för en dagshändelse, dock inte om verket har skapats för att återges i en sådan publikation. Första stycket gäller endast om återgivningen sker i överensstämmelse med god sed och i den omfattning som motiveras av ändamålet. Paragrafen, som har behandlats i avsnitt 8.15, rör återgivning av konstverk i vissa angivna fall. De ändringar som gjorts i paragrafen i sak är föranledda av direktivet (artiklarna 5.3.a och 5.3.o). En redaktionell uppdelning har gjorts beträffande första stycket punkten 1 på så sätt att den nya punkten 1 avser vetenskapliga framställningar och den nya punkten 2 avser kritiska framställningar. Vetenskapliga framställningar omfattas även fortsättningsvis av inskränkningen, dock med den begränsningen att den endast gäller ickekommersiella framställningar, dvs. sådana framställningar som inte har framställts i förvärvssyfte. Med sådana framställningar avses exempelvis doktorsavhandlingar och andra vetenskapliga framställningar som inte har tryckts i överupplaga för att säljas. Liksom tidigare är återgivningen av konstverk i vetenskapliga framställningar inte begränsad till vissa former av förfoganden. Återgivning enligt bestämmelsen kan alltså fortfarande ske i såväl analog som digital form. I kritiska framställningar kan däremot, enligt den nya lydelsen av bestämmelsen, återgivningen av konstverk inte längre ske i digital form, t.ex. på Internet. Om ett konstverk återges i samband med en redogörelse för en dagshändelse, t.ex. i en recension av en ny utställning eller av en utkommen konstbok, kommer emellertid återgivningen fortfarande att kunna ske även i digital form enligt första stycket 3. Bestämmelsen om återgivning av konstverk i samband med en redogörelse för en dagshändelse, som tidigare fanns i första stycket 2, har på grund av den nya uppdelningen av kritisk och vetenskaplig framställning i två separata punkter, placerats i en ny punkt 3. Denna förändring är enbart redaktionell och innebär således inte någon ändring i sak. 1.om de stadigvarande är placerade på eller vid allmän plats utomhus, 2.om syftet är att annonsera en utställning eller försäljning av konstverken, men endast i den utsträckning som behövs för att främja utställningen eller försäljningen, eller 3.om de ingår i en samling, i kataloger, dock inte i digital form. Byggnader får fritt avbildas. I paragrafens första stycke har vissa ändringar gjorts för att uppnå överensstämmelse med direktivet (artikel 5.3.j och 5.3.o). Bestämmelsen har behandlats i avsnitt 8.16 i den allmänna motiveringen. Enligt första stycket 2 får konstverk nu endast avbildas om syftet är att annonsera en utställning eller en försäljning och endast i den utsträckning som behövs för att främja utställningen eller försäljningen. Det sistnämnda ledet uttrycker bl.a. att det inte är tillåtet att med stöd av bestämmelsen producera mer marknadsföringsmaterial än vad som motiveras av det informationssyfte produkten skall tjäna. Den särskilda bestämmelsen om avbildning av konstverk i kataloger över samlingar har tagits in i en ny tredje punkt. Enligt den bestämmelsen kan konstverk avbildas för exempelvis interna dokumentationsändamål. Bestämmelsen ger dock endast rätt till avbildning i analog form. Detta innebär emellertid inte att det under alla förhållanden är otillåtet att med stöd av första stycket avbilda konstverk i digitala kataloger. Om syftet med en katalog är att annonsera en utställning eller försäljning får konstverket avbildas även digitalt enligt första stycket 2, så länge det sker i den utsträckning som behövs för att främja utställningen eller försäljningen. Ersättning vid tillverkning och införsel av anordningar för ljud- eller bildupptagning När en näringsidkare i sin yrkesmässiga verksamhet tillverkar eller till landet inför anordningar på vilka ljud eller rörliga bilder kan tas upp och som är särskilt ägnade för framställning av exemplar av verk för privat bruk, har upphovsmän till skyddade verk som därefter har sänts ut i ljudradio eller television eller som har getts ut på anordningar genom vilka de kan återges rätt till ersättning av näringsidkaren. Upphovsmännen har dock inte rätt till ersättning, om de tillverkade eller införda anordningarna skall 1.användas till annat än framställning av exemplar av verk för privat bruk, 2.föras ut ur landet eller 3.användas till framställning av exemplar av verk till personer med funktionshinder. Paragrafen är den första av tre paragrafer om kassettersättning. Endast de två första styckena av tidigare fyra i paragrafen står kvar i 26 k §. Resterande delar av bestämmelsen har placerats i de två efterföljande paragraferna, 26 l och 26 m §§. Bestämmelserna om kassettersättning har behandlats i avsnitt 8.5 i den allmänna motiveringen. Artikel 5.2.b i direktivet har betydelse för bestämmelserna. I första stycket och i andra stycket 1 har gjorts en följdändring till ändringen i 12 § URL. Uttrycket enskilt bruk har där bytts ut mot uttrycket privat bruk. Det undantag från skyldigheten att betala kassettersättning som finns i andra stycket 3 har anpassats till förändringarna i 17 § URL. Undantaget har tidigare endast avsett anordningar som skall användas till framställning av exemplar av verk åt synskadade eller hörselskadade. Det avser nu alla anordningar avsedda att användas till framställning av exemplar av verk till personer med funktionshinder. Beträffande den närmare innebörden av detta uttryck, se kommentaren till 17 § URL. Ersättningen enligt 26 k § är 1.för en anordning för analog upptagning: två och ett halvt öre för varje möjlig upptagningsminut, 2.för anordningar där digital upptagning kan ske upprepade gånger: per megabyte lagringsutrymme, 3.för andra anordningar där digital upptagning kan ske: per megabyte lagringsutrymme. Näringsidkaren har rätt till nedsättning av ersättningsbeloppen enligt första stycket, om 1.upphovsmännen på annat sätt kompenseras för framställning av exemplar av sådana verk som avses i 26 k §, eller 2.om ersättningen med hänsyn till omständigheter hänförliga till en anordning eller i övrigt förhållandena på marknaden är oskäligt hög. Paragrafen är den andra av tre paragrafer om kassettersättning. Den innehåller regler om kassettersättningens storlek och en rätt för de berörda näringsidkarna att i vissa fall få ersättningsbeloppen nedsatta. Bestämmelserna om kassettersättning har behandlats i avsnitt 8.5 i den allmänna motiveringen. Artikel 5.2.b i direktivet har betydelse för bestämmelserna. Lagtexten har i huvudsak utformats i enlighet med I första stycket 1 finns en beräkningsgrund för kassettersättning avseende anordningar för analog upptagning. Denna beräkningsgrund är utformad efter mönster från vad som har gällt för alla typer av anordningar. Ersättningen har höjts från per möjlig upptagningsminut till två och ett halvt öre per möjlig upptagningsminut. Till skillnad från vad som har gällt föreskrivs inte längre någon taknivå för ersättningen. Nästa punkt (första stycket 2) avser digitala anordningar där digital upptagning kan ske upprepade gånger. I denna kategori hamnar till att börja med apparater av olika slag som har en fast lagringsenhet, dvs. t.ex. MP3-spelare och DVD-spelare med fasta lagringsenheter. Även lösa lagringsenheter till MP3-spelare och DVD-spelare hamnar i denna kategori, liksom CD-skivor och DVD-skivor som kan användas för flera upptagningar (betecknas normalt RW). Kassettersättningen skall i dessa fall beräknas på anordningens lagringskapacitet uttryckt i megabyte. Ersättningen är per megabyte lagringsutrymme. Inte heller här gäller någon taknivå för ersättningen. Den sista punkten (första stycket 3) avser andra anordningar där digital upptagning kan ske, dvs. anordningar som endast kan användas för en upptagning. I denna kategori hamnar t.ex. CD-R-skivor och DVD-R- skivor. Ersättningen är i detta fall per megabyte lagringsutrymme. Någon taknivå gäller inte heller för dessa fall. I bestämmelsens andra stycke har en ny regel om nedsättning av ersättningsbeloppen i vissa fall införts. Enligt denna har en näringsidkare rätt att få beloppet avseende kassettersättningen nedsatt om upphovsmännen kompenseras på annat sätt för exemplarframställningen eller om ersättningen med hänsyn till omständigheter hänförliga till en anordning eller i övrigt förhållandena på marknaden är oskäligt hög. Ett skäl för nedsättning är alltså att upphovsmännen kompenseras för exemplarframställningen på annat sätt. Som exempel kan nämnas om konsumenter i samband med köp av exemplar av upphovsrättsligt skyddade verk också betalar för rätten att framställa ett visst antal kopior av verken. Det skulle då kunna finnas anledning att sätta ned kassettersättningen avseende de upptagningsanordningar som används för sådan kopiering. Ett sätt att tillämpa denna regel kan vara att parterna, om det t.ex. på grundval av marknadsundersökningar eller liknande framgår att viss del av det material som kassettersättning betalas för används för kopiering som upphovsmännen tar betalt för i samband med att förlagan säljs, sätter ned ersättningen. Ersättningen kan också sättas ned om den med hänsyn till omständigheter hänförliga till en anordning eller i övrigt förhållandena på marknaden är oskäligt hög. Syftet med regeln är bl.a. att åstadkomma att kassettersättningens storlek anpassas på ett rimligt sätt till priset på olika anordningar, så att marknadsstörningar eller för stora belastningar i slutledet för konsumenterna, inte uppstår. Parterna, dvs. rättighetshavarna å ena sidan och importörer och tillverkare å andra sidan får alltså använda regeln för att se till att ersättningen för varje typ av anordning inte blir orimlig i förhållande till ett ungefärligt konsumentpris för anordningen i fråga. En annan omständighet hänförlig till anordningen som kan behöva beaktas är om en viss typ av digital anordning nästan enbart används till lagring av sådant material som är mycket utrymmeskrävande, t.ex. rörliga bilder. Det kan då finnas anledning att sänka ersättningsbeloppen för den typen av anordningar. Syftet är även att hantera andra situationer där ersättningen med hänsyn till förhållandena på marknaden blir oskäligt hög. Ett exempel på sådana omständigheter är en situation där nedsättning av ersättningsnivån på grundval av avtal mellan parterna redan tillämpas på marknaden, nämligen avseende bl.a. CD-R- och CD-RW-skivor. Enligt parternas uppgifter är grunden för detta avtal att skivorna används även till annat än kopiering för privat bruk. Att vissa anordningar - trots att de i och för sig är särskilt ägnade för kopiering för privat bruk och därmed ersättningspliktiga - används i stor utsträckning även till annat är alltså också en grund för nedsättning av ersättningen. Om parterna inte kan komma överens om nedsättning av ersättningen får saken avgöras av allmän domstol. Parter i ett sådant mål blir den näringsidkare (eller en organisation som är ombud för flera näringsidkare) som önskar nedsättning och den organisation som driver in kassettersättningen på området (se vidare 26 m §). Endast organisation som företräder ett flertal ersättningsberättigade svenska upphovsmän och innehavare av närstående rättigheter på området har rätt att kräva in och träffa avtal om att sätta ned ersättning enligt 26 k och 26 l §§. Organisationen skall kräva in ersättningen och fördela den mellan de ersättningsberättigade, efter avdrag för skälig ersättning till organisationen för dess omkostnader. Vid fördelningen skall rättighetshavare som inte företräds av organisationen vara likställda med rättighetshavare som organisationen företräder. Näringsidkare som avses i 26 k § första stycket skall anmäla sig hos en sådan organisation som avses i första stycket. Näringsidkaren skall på begäran av organisationen redovisa det antal anordningar som omfattas av rätt till ersättning, anordningarnas upptagningstid eller lagringskapacitet, om anordningarna kan användas för digital upptagning upprepade gånger och när anordningarna tillverkades eller infördes. Av redovisningen skall framgå antalet anordningar enligt 26 k § andra stycket. Paragrafen är den sista av de tre paragraferna om kassettersättning. Den innehåller regler om ersättningsrättens förvaltning, om anmälningsskyldighet och om redovisningsskyldighet och motsvarar stycke tre och fyra i den tidigare bestämmelsen om kassettersättning. Bestämmelserna om kassettersättning har behandlats i avsnitt 8.5 i den allmänna motiveringen. Artikel 5.2.b i direktivet har betydelse för bestämmelserna. I paragrafens första stycke har uttryckligen angetts att endast en sådan organisation som får kräva in kassettersättning har rätt att träffa avtal om nedsättning av ersättningen enligt 26 l §. På upphovsmannasidan är det alltså alltid en organisation som företräder upphovsmännen i sådana situationer. Kan parterna inte komma överens om ersättningens storlek kan frågan prövas av domstol. Även i en sådan process företräds upphovsmännen av samma typ av organisation. Skulle en enskild upphovsman anse att organisationen agerat oaktsamt t.ex. när ett avtal om nedsättning av kassettersättning träffats, kan upphovsmannen enligt allmänna rättsgrundsatser föra skadeståndstalan mot organisationen. Upphovsmannen har däremot, som framgått, inte möjlighet att delta som part i ett avtal eller en tvist i domstol med en näringsidkare om ersättningens storlek.