prop · GS03135 · 2005-03-23 00:00:00 — Motsvarande möjligheter till undantag för vinningen från skattebrott åter- finns i rambeslutet om penningtvätt, vilket ålägger medlemsstaterna att återkalla sina reservationer mot den generella bestämmelsen om utbytes- förverkande i förverkandekonventionen. Medlemsstaterna skall enligt detta rambeslut kunna vidhålla reservationerna när det gäller förverkande av av skattebrott endast för att möjliggöra ett förverkande av sådan både på ett nationellt plan och inom ramen för det interna- samarbetet, på grundval av rättsliga instrument på nationell och internationell nivå och gemenskapsnivå för indrivning av skattefordring- ar. Den svenska lagstiftningen beträffande indrivning av skattefordringar får anses motsvara de krav rambesluten ställer på medlemsstaterna vad gäller skattebrott. har i sitt remissvar inte motsatt sig att brott enligt skatte- brottslagen undantas från den generella bestämmelsen om utbytesförver- kande. anser att även möjligheterna att återföra utbyte av skattebrott dock kan behöva förbättras och efterlyser en översyn av i för- sta hand lagen (1978:880) om betalningssäkring för skatter, tullar och avgifter. Även delar den uppfattning som kommit till uttryck i promemorian att ett system med förverkande av utbyte av skattebrott skulle kunna leda till oklarheter i rättstillämpningen och mot- stridiga beslut inom ramen för olika processer. framhåller emellertid att de nuvarande reglerna exempelvis inte ger möj- lighet att ålägga betalningsansvar för den skatt som undandragits för samtliga som medverkat i ett skattebrott och att den nuvarande reglering- en av möjligheterna att återföra utbyte av skattebrott inte i alla delar är tillfredsställande. De frågeställningar som och tar upp oavsett om de är hänförliga till skatteprocessen eller det straffrätts- liga förfarandet ligger vid sidan av sådant som det nu finns underlag att behandla. Dessa frågeställningar får därför behandlas i annat samman- hang. För att tydliggöra rättsläget bör sålunda skattebrott undantas från den generella bestämmelsen om utbytesförverkande. har i sitt remissvar anfört att det inte kan uteslutas att utbyte av brott enligt lagen om skatt på energi bör behandlas på motsva- rande sätt som brott enligt skattebrottslagen. Straffbestämmelsen i 10 kap. 1 § lagen om skatt på energi tar emellertid inte sikte på något direkt skatteundandragande. Vad som straffbeläggs är att avlägsna såda- na märkämnen som tillsätts lågbeskattad dieselbrännolja, eldningsolja och fotogen eller att på annat sätt ta befattning med nämnda produkter som inte är högbeskattade, i syfte att de lagstridigt skall användas i brän- seltank på motordrivet fordon eller båt. Vad som kan anses motsvara skatteundandragandet, att använda lågbeskattade oljeprodukter på ett lagstridigt sätt, är inte straffsanktionerat men kan föranleda en särskilt avgift i enlighet med 10 kap. 5 § lagen om skatt på energi. Något undan- tag från den generella regleringen på det sätt som föreslås i skatte- brottslagen är därför inte nödvändigt. Som påpekar bör även lagen om försäljning av Prop. 2004/05:135 teknisk sprit m.m. beaktas i detta sammanhang. olovlig försäljning av teknisk sprit och olovligt förfarande med teknisk sprit omfattas, genom de straffskalor som är föreskrivna för brotten, av den generella bestämmelsen om utbytesförverkande (9 och 10 §§ lagen om försäljning av teknisk sprit m.m). Den som begått brott som avses i 911 §§ skall, om det inte är uppenbart oskäligt, dömas att betala skatt med per liter för teknisk sprit eller alkoholhaltigt preparat som varit föremål för brottet (se 13 § tredje stycket). De brott som typiskt sett kan generera någon för gärningsmannen kommer att omfattas av den generella bestämmelsen om förverkande av utbyte av brott i 36 kap. 1 § tredje stycket . Behovet av bestämmelsen om en särskild skatt kan därför ifrågasättas. Dessutom uppkommer till följd av vissa av de nu förevarande brotten skattskyldighet enligt 8 och 9 §§ lagen (1994:1564) om alkoholskatt. Enligt regeringens mening bör därför be- stämmelsen om en särskild skatt enligt lagen om försäljning av teknisk sprit m.m. upphävas. Sammanfattningsvis anser regeringen sålunda att skattebrott bör un- dantas från den generella regeln om utbytesförverkande som föreslås i 36 kap. 1 § andra stycket . Ett sådant undantag bör införas i . bör i sin nya förklaring till artikel 2 i förverkande- konventionen vidhålla sin reservation när det gäller förverkande av vin- ning från skattebrott. Vidare bör bestämmelsen om en särskild skatt i 13 § lagen om försäljning av teknisk sprit m.m. upphävas. Regeringens förslag: Bestämmelserna i 36 kap. 1 § om förverkande av ersättning för kostnader i samband med ett brott skall, om inte annat är särskilt föreskrivet, gälla även då mottagande av så- dan ersättning utgör brott enligt annan lag eller författning och det för brottet är föreskrivet fängelse . I lagen (1988:950) om kulturminnen m.m., utlänningslagen (1989:529), fiskelagen (1993:787) och alkohollagen (1994:1738) in- förs särskilda bestämmelser om förverkande av ersättning för kostna- der i samband med ett brott. Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Ingen remissinstans har invänt mot förslaget. Skälen för regeringens förslag I 36 kap. 1 § första stycket föreskrivs att sådant som någon tagit emot som ersättning för kostnader i samband med brott skall förver- kas, om mottagandet utgör brott enligt denna balk. Detta är vad som tidi- gare i och som fortfarande i vissa specialstraffrättsliga författningar kallas för förlag. Kostnadsersättning av angivet slag faller inte under begreppet utbyte, varför förverkande av sådan ersättning för- utsätter en särskild reglering (jfr m.fl, , en kommentar, kap. 25-38, 36:20). En förutsättning för förverkande av sådan kostnadsersättning enligt be- stämmelsen i är att mottagandet utgör ett brott enligt brotts- balken. Vad som främst kan komma i fråga är de fall då mottagandet ut- gör straffbar förberedelse till brott. Den som med uppsåt att utföra eller främja ett brott tar emot eller lämnar pengar eller annat som betalning för ett brott eller för att täcka kostnader för utförande av ett brott skall i de fall det särskilt anges dömas för förberedelse till brottet (23 kap. 2 § ). Att brottet förs vidare från förberedelsestradiet till försök eller fullbordan så att den i och för sig straffbara förberedelsehandlingen blir straffbar som medverkan eller undgår särskilt straff eftersom gär- ningsmannen i stället döms för försök eller fullbordat brott, torde inte utgöra hinder mot att ersättningen förverkas (jfr m.fl, , en kommentar, kap. 25-38, 36:21). I vissa specialstraffrättsliga författningar, där förberedelse till brott är straffbelagt, har det också införts särskilda bestämmelser om förverkande av ersättning för kostnader vid brott. Sådana bestämmelser finns bland annat i narkotikastrafflagen (1968:64), lagen (1991:1969) om förbud mot vissa dopningsmedel, lagen (2000:1225) om straff för smuggling samt lagen (2003:148) om straff för terroristbrott. Med avses enligt förverkandekonventionen och rambeslutet om förverkande varje ekonomisk fördel av brottsliga handlingar. Motta- gande av ersättning för att täcka kostnader i samband med brott kan inte enligt regeringens bedömning anses utgöra en ekonomisk fördel för gär- ningsmannen, oavsett om själva mottagandet är straffbelagt eller inte. Det följer därför inte av internationella åtaganden att bestäm- melserna om förverkande av kostnadsersättning måste göras generellt tillämpliga på samma sätt som bestämmelserna om förverkande av utbyte (jfr avsnitt 9.1). Det finns trots det enligt regeringens mening anledning att överväga huruvida bestämmelsen om förverkande av ersättning för kostnader bör göras generellt tillämplig på samma sätt som bestämmelsen om förver- kande av utbyte. Systematiskt har reglerna om förverkande av utbyte och ersättning för kostnader alltid behandlats samlat. Eftersom mottagandet måste vara brottsligt för att förutsättningarna för förverkande skall vara uppfyllda, skulle det endast bli en begränsad krets av författningar där en generell regel skulle bli tillämp- lig. Vid en genomgång av författningarna kan konstateras att regeln skul- le bli tillämplig vid förberedelsebrott enligt lagen om straff för folkmord, lagen om förbud mot könsstympning av kvinnor, lagen om skydd för företagshemligheter samt lagen om skatt på energi. I dessa fall saknas såväl bestämmelser om förverkande av utbyte som ersättning för kostna- der. Även de immaterialrättsliga författningarna skulle träffas av en så- dan generell regel. Därtill finns det författningar som straffbelägger förberedelse till brott och som innehåller bestämmelser om förverkande av utbyte men inte sådant som tagits emot som ersättning för kostnader i samband med brott. Det är då fråga om lagen om kulturminnen m.m., utlänningslagen, fiskelagen och alkohollagen. Att det finns en finansiär bakom ett brott torde ofta innebära att förfa- randet är organiserat. Regeringen anser det därför motiverat att sådan ersättning skall kunna förverkas. Även i andra fall saknas det giltiga skäl Prop. 2004/05:135 att den som mottagit kostnadsersättning och därigenom gjort sig skyldig till förberedelse till brott skall få behålla denna ersättning. Inte heller är det motiverat att den som lämnat ersättning och därigenom också gjort sig skyldig till förberedelse till brott skall få tillbaka medlen. En strävan bör också vara att göra regleringen beträffande förverkande med anledning av brottsbalksbrott och brott inom specialstraffrätten så enhetlig som möjligt. Sammantaget finns det därför enligt regeringens mening anledning att göra bestämmelserna om förverkande av ersättning för kostnader tillämp- liga inom specialstraffrätten i samma utsträckning som bestämmelserna om förverkande av utbyte. I de författningar vari förberedelsebrott straffbeläggs, vilka innehåller bestämmelser om förverkande av utbyte, bör särskilda bestämmelser om förverkande av ersättning för kostnader införas. Det gäller sålunda lagen om kulturminnen m.m., utlänningslagen, fiskelagen och alkohollagen. Vad gäller utlänningslagen bör inte kostnadsersättning som lämnas vid förberedelse till människosmuggling, ringa brott, kunna bli föremål för förverkande eftersom det då inte torde vara fråga om någon organiserad verksamhet (jfr. 2003/04:35, s. 85). Förverkandet bör därför i den- na del begränsas till brott för vilket är föreskrivet fängelse. I avsnitt 9.7 föreslås särskilda bestämmelser om förverkande av utbyte inom immaterialrätten. I det avsnittet behandlas även frågan om förver- kande av ersättning för kostnader. Ersättningsanspråk med stöd av 36 kap. 17 § andra Bestämmelsen i 36 kap. 17 § andra stycket komplette- ras på så sätt att det föreskrivs att i de fall där utbyte som förverkats svarar mot sådana medel som en enskild är berättigad att återfå av den hos vilken utbytet har förverkats, skall staten svara i dennes ställe för ersättning åt den enskilde intill värdet av vad som har tillfallit staten på grund av beslutet om förverkande. Vid verkställighet av ett beslut i ett sådant fall som har sagts har den hos vilken förverkandet skett rätt att räkna av vad han visar sig ha betalat tillbaka till den ersätt- Tillämpningsområdet för bestämmelserna i 36 kap. 17 § andra stycket utvidgas till att gälla även fall där förverkande av utbyte av brott sker vid brott enligt andra författningar än brottsbal- Som en konsekvens därav görs även bestämmelsen i 36 kap. 1 § andra stycket, om att skadeståndsskyldighet med anledning av brottet skall beaktas vid bedömningen av om det är uppenbart oskäligt att förklara utbyte förverkat, tillämplig genom att den bryts ut och place- ras som en ny 1 a §. Promemorians och utredningens förslag: Såväl promemorians för- slag (förslag nr 1) som utredningens förslag (förslag nr 2) överensstäm- mer i sak med regeringens. Vare sig utredningen eller promemorian före- slår dock att bestämmelsen i 36 kap. 1 § andra stycket skall Prop. 2004/05:135 göras tillämplig inom specialstraffrätten. Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser tillstyrker eller har erinran mot förslaget. Justitiekanslern har föreslagit en annan språklig utformning på förslag 1 och anför även att det bör övervägas att direkt i jordabalken ha en föreskrift om samordning. Föreningen framför att det är angeläget att förslag 2 genomförs . Skälen för regeringens förslag Annan ersättningsskyldighet än skadestånd Enligt 36 kap. 17 § skall förverkad egendom som huvudre- gel tillfalla staten. Av andra stycket i bestämmelsen framgår att staten svarar för ersättning åt den skadelidande intill värdet av vad som tillfallit staten på grund av ett beslut om förverkande. Den person hos vilken för- verkandet har skett har rätt att räkna av vad han visar sig ha utgett som ersättning till den skadelidande. Andra stycket infördes (prop. 1986/87:6) när möjligheten till för- verkande enligt 36 kap. 1 § utsträcktes till att omfatta även utbyte av brott som motsvaras av skada för enskild. Rent lagtekniskt var lösningen den att satsen som ej motsvaras av skada för enskild ströks ur bestämmelsen om förverkande av utbyte i 36 kap. 1 § första stycket. Med den nya utformningen av 1 § blev det, beroende på omständigheter- na i det enskilda fallet, i princip möjligt att förklara utbyte av brott för- verkat även vid sådana brottstyper som förutsätter en förmögenhetsöver- föring (a. prop. s. 19). Bestämmelsen i 17 § innebär att staten i sådana situationer svarar för ersättning till den skadelidande intill värdet av vad som har tillfallit staten på grund av förverkandebeslutet. En förutsättning för att ersättning skall utgå är att förverkande har skett hos någon som enligt allmänna principer skulle ha varit skadeståndsskyldig gentemot målsäganden. Att staten svarar i stället för den hos vilken förverkande har skett innebär att denne i samma mån befrias från sitt skadeståndsan- svar. Vid verkställighet av förverkandebeslutet har den hos vilken för- verkandet skett rätt att räkna av vad han visar sig ha utgett som ersättning till den skadelidande. När bestämmelsen om utbytesförverkande görs tillämplig på samtliga brott med ett straffmaximum fängelse kan det enligt reger- ingens bedömning uppkomma liknande konkurrenssituationer mellan förverkandet och rätt till ersättning som inte kan anses utgöra skadestånd. Ett exempel är brott mot 12 kap. 65 och 65 a §§ jordabalken. Uppstäl- ler någon uppsåtligen villkor om särskild ersättning för upplåtelse av bo- stadslägenhet eller för överlåtelse av hyresrätten till sådan lägenhet döms denne till böter eller fängelse högst . Den som uppsåtligen tar emot, träffar avtal om eller begär ersättning av hyressökande för för- medling av bostadslägenhet för annat ändamål än fritidsändamål döms till böter eller fängelse högst . För båda brotten är straffska- lan fängelse högst om brottet är grovt. För båda brotten gäller att den som mottagit medel i strid med regleringen är skyldig att lämna till- baka dessa. Den återbetalning som skall ske enligt nämnda bestämmelser i jorda- balken torde inte kunna anses utgöra skadestånd och därför heller inte träffas av regleringen i 36 kap. 17 § . Sådana medel som uppbärs i strid med den otillåtna hyresrättsupplåtel- sen kan komma att förverkas som utbyte av brott i de fall brottet är att anse som grovt. Precis som gällande skadestånd framstår det enligt reger- ingens mening inte som rimligt att den enskildes lagligt fastställda an- språk att återfå betalningen skall stå tillbaka i förhållande till statens möj- lighet att förverka utbytet och inte heller att gärningsmannen skall vid- kännas dubbel betalningsskyldighet. Bestämmelsen i 36 kap. 17 § brotts- balken bör därför kompletteras på så sätt att den utöver skadeståndsskyl- dighet även omfattar annan ersättningsskyldighet som kan följa på grund av brott förutsatt att utbytet svarar mot ersättningsskyldigheten. Justitiekanslern har framfört, mot bakgrund av att inga andra exempel ges i promemorian än brott enligt jordabalken, att det skulle kunna över- vägas att direkt i jordabalken ha en föreskrift om samordning. Den be- stämmelse som reglerar förverkande vid brott mot jordabalkens bestäm- melser återfinns i . Det kan heller inte uteslutas att motsva- rande konkurrenssituation, då 36 kap. 1 § görs generellt till- lämplig, kan uppkomma då förverkande sker vid annan brottslighet. Re- geringen anser därför att samordningen bör regleras i 36 kap. 17 § brotts- balken. Tillämpning vid brott utanför I 36 kap. 1 § anges bl.a. att utbyte av brott skall förklaras förverkat, om det inte är uppenbart oskäligt. Bestämmelsens räckvidd är begränsad till att avse brott enligt . Enligt vad som föreslås i avsnitt 9.1 skall tillämpningen för 36 kap. 1 § vidgas till att även avse brott inom specialstraffrätten med fängelse i straffskalan. Bestämmelsen i 36 kap. 1 § skall dock inte tillämpas om det finns särskilda förverkandebestämmelser inom specialstraffrätten. Enligt gällande rätt kan staten enligt 36 kap. 17 § andra stycket brotts- balken endast inträda på det sätt som beskrivits ovan om det rör sig om fall där förverkande skett av utbyte av brott med stöd av . Det innebär att målsäganden vid brott enligt de specialstraffrättsliga för- fattningarna generellt sett har sämre möjligheter att få ersättning för sin skada än vid brott enligt . I dessa fall kan dessutom gär- ningsmannen drabbas av dubbel betalningsskyldighet; dels i form av för- verkande, dels i form av skadestånd. Regeringen delar utredningens be- dömning att detta förhållande bör ändras. Ingen remissinstans har invänt mot en förändring av den gällande ord- ningen. De ovan anförda skälen för att staten skall träda in när förver- kande sker av brottsutbyte gör sig gällande även vid brott mot andra för- fattningar än . Regeringen anser därför att 36 kap. 17 § andra stycket skall göras generellt tillämplig på det sätt Förver- kandeutredningen har föreslagit. Lagrådet har påpekat att det föreligger ett samband mellan 36 kap. 17 § och 36 kap. 1 § andra stycket . Som redovisats ovan infördes andra stycket i 36 kap. 17 § när möjlig- heterna till förverkande enligt 36 kap. 1 § första stycket ut- sträcktes till att omfatta även utbyte av brott som motsvaras av skada för Prop. 2004/05:135 enskild. I ett nytt andra stycke till 1 § föreskrevs att domstolen, vid be- dömningen om det är uppenbart oskäligt att förklara utbyte förverkat, bland andra omständigheter skall beakta om det finns anledning anta att skadeståndsskyldighet med anledning av brottet kommer att åläggas eller annars bli fullgjord. I författningskommentaren till det nya andra stycket anfördes: Huruvida anspråk på skadestånd med anledning av brottet kan tänkas bli fram- ställt gentemot gärningsmannen eller någon annan hos vilken förverkande kan ske blir enligt andra stycket att pröva som ett led i den allmänna skälighetsbe- dömning som alltid skall göras. Finns det anledning anta att skadeståndsskyl- dighet med anledning av brottet kommer åläggas, bör förverkande inte ske med avseende på det utbyte som svarar mot anspråket. I tveksamma fall bör i enlig- het med allmänna principer den för den tilltalade förmånligaste bedömningen göras. I den situationen att stöldgodset finns kvar hos exempelvis tjuven och detta återställs till målsäganden eller tas i förvar enligt stöldgodslagen, ligger det i sakens natur att stöldgodsets värde normalt inte bör förklaras förverkat hos tjuven. (prop, 1986/87:6, s. 38). I de situationer som omfattas av 36 kap. 17 § bör även inom specialstraffrätten frågan om skadeståndsskyldighet om möjligt beaktas vid bedömningen av ett förverkande skulle vara uppenbart oskä- ligt. Visserligen torde detta kunna ske utan någon särskild anvisning, utan med stöd av de generellt utformade oskälighetsbestämmelserna. Regeringen finner dock, mot bakgrund av Lagrådets påpekanden, att det lämpligaste är att även den särskilda bestämmelsen i 36 kap. 1 § andra stycket om att skadeståndsskyldighet skall beaktas vid be- dömningen av om ett utbytesförverkande skulle vara oskäligt, görs direkt tillämpligt även inom specialstraffrätten. Bestämmelsen i 36 kap. 1 § andra stycket gäller enligt sin ordalydelse också i de fall där målsägandens skada och gärningsmannens utbyte inte motsvarar varandra som två sidor av samma sak, dvs. där man inte kan tala om någon förmögenhetsöverföring. Så är fallet beträffande många brott. Eventuell skadeståndsskyldighet i dessa fall skall följaktli- gen som en av andra omständigheter beaktas vid bedömningen av om ett förverkande skulle vara uppenbart oskäligt. Denna bedömning kan resultera i att förverkande helt eller delvis bör underlåtas, men kan också resultera i att hela utbytet skall förklaras förverkat utan hinder av att gär- ningsmannen åläggs skadeståndsskyldighet. Lagändringen kan lämpligen ske genom att bestämmelsen i 36 kap. 1 § andra stycket bryts ut från 1 § och placeras i en ny 1 a §. 9.4Förverkande vid brott enligt Regeringens förslag: Reglerna om förverkande av utbyte i miljöbal- ken utvidgas till att även avse försvårande av miljökontroll. Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: tillstyrker förslagen till utökade möjligheter till förverkande vid brott mot . Ingen remissin- stans har invänt mot förslaget. Skälen för regeringens förslag Enligt 29 kap. 12 § skall utbytet av de flesta brott mot miljö- balkens straffbestämmelser förverkas. Det gäller emellertid inte försvå- rande av miljökontroll enligt 29 kap. 5 §. Eftersom det brottet har ett straffmaximum fängelse så omfattas det av åtaganden inom EU att kunna förverka utbyte. Det kan framstå som mindre sanno- likt att något utbyte som kan föranleda förverkande skulle kunna uppstå vid detta brott. Det kan dock inte uteslutas att utbyte av brottet kan upp- komma. Som tidigare anförts är det enligt regeringens mening vanskligt att i förväg avskära något brott utan att det riskerar att komma i strid med våra internationella åtaganden. Det skulle vidare kunna uppstå tolknings- problem om hur de särskilda bestämmelserna om förverkande i miljöbal- ken förhåller sig till den generella regeln i brottbalken, om alla brott utom ett i med fängelse i straffskalan omfattas av särskilda förverkandebestämmelser. Bestämmelserna om förverkande av utbyte i bör därför enligt regeringens mening utvidgas till att även avse försvårande av miljökontroll. Komplettering av vissa partiella förverkanderegler Regeringens förslag: Bestämmelserna om förverkande i förfogande- lagen (1978:262), ransoneringslagen (1978:268), jaktlagen (1987:259), utlänningslagen (1989:529), fiskelagen (1993:787), lotte- rilagen (1994:1000) och lagen (1995:732) om skydd för gravfriden vid vraket efter passagerarfartyget utvidgas till att omfatta allt ut- byte som kan följa av brottet. Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Ingen remissinstans har invänt mot förslaget. Några remissinstanser, däribland Försvarsmakten, Krisberedskapsmyn- digheten, , , och Lotteri- inspektionen har lämnat förslaget utan erinran. Skälen för regeringens förslag I vissa författningar finns det bestämmelser om förverkande av utbyte som är utformade så att bara visst särskilt angivet utbyte skall förverkas. I 54 § förfogandelagen föreskrivs följande. Har någon begått brott som avses i 52 § skall egendom, han i samband med brottet har mottagit eller genom brottet har undanhållit, förklaras förverkad, om det ej är uppen- I stället för egendomen kan dess värde förklaras förverkat. Liknande bestämmelse återfinns i 49 § ransoneringslagen. begått brott som avses i denna lag, skall egendom, som han i samband med brottet har mottagit eller genom brottet har saluhållit eller utbjudit till avyttring mot vederlag eller undanhållit, använt, frambringat, tillver- kat eller berett, förklaras förverkad om det ej är uppenbart obilligt. let för egendomen kan dess värde förklaras förverkat. I 48 § jaktlagen föreskrivs följande.