prop · GS03131 · 2005-03-22 00:00:00 — Motparten kan i detta läge komma att ifrågasätta rättens objektivitet, särskilt som rätten i dispositiva tvistemål inte har det omfattande utredningsansvar, som framför allt motiverar att det inte finns någon begränsning för rätten att självmant inhämta bevisning i brottmål och i indispositiva tvistemål. Kostnader för bevis som inhämtas av rätten i de senare måltyperna svarar parterna i allmänhet inte för. Har rätten däremot självmant inhämtat bevisning i ett dispositivt tvistemål, skall parterna normalt solidariskt utge ersättning för de kostnader som kan ha upp- kommit (se t.ex. 36 kap. 24 § andra stycket RB). För den tappande parten innebär det att han eller hon kan få betala för bevisning som rätten utan partens begäran fört in i målet och som kan ha lett till att målet förlorats. Vad gäller bevisning i form av vittnen och skriftlig bevisning är rätten redan enligt nuvarande regler förhindrad att självmant föra in ny sådan i dispositiva mål. Frågan är om ytterligare bevis, som utredningen har föreslagit, bör fråntas rättens disposition. De remissinstanser som har invänt mot utredningens förslag har framför allt påtalat rättens behov av att kunna anlita domstolssakkunniga. vid har pekat på situationen att parterna i ett dispositivt tvistemål själva lägger fram bevisning genom var sin sakkunnig. Om dessa sakkunniga har olika uppfattning kan rätten ha svårt att ta ställning till hur denna bevisning skall värderas. För att rätten skall kunna utföra sin skyldighet att värdera bevismaterialet kan det vara nödvändigt att den har möjlighet att få hjälp av en särskilt förordnad domstolssakkunnig. har vidare funnit det märkligt att rätten skulle ha mer begränsade möjligheter att agera än vad en skiljenämnd har i motsvarande situation (jfr 25 § lagen [1999:116] om skiljeförfarande). Att rätten ex officio får anlita sakkunniga har framför allt motiverats med att denna typ av bevismedel kan behövas för rättens bevisvärdering. För att rätten skall hamna i en situation där det blir nödvändigt att självmant anlita en sakkunnig krävs att parterna, trots rättens påpekande om behovet av sådan bevisning, vägrar att själv begära den. Att rätten i en sådant läge inte skall respektera parternas uppfattning kan starkt ifrågasättas. Regeringen ställer sig även tveksam till att domstolarna, som anfört, inte skulle ha förmåga att på av parterna önskat sätt ta till sig den fråga som parterna processar om och den bevisning de åberopar. Till detta kommer de ovan angivna negativa sidorna av rättens nuvarande befogenheter. Att en skiljenämnd har viss möjlighet att själv- mant inhämta sådan bevisning kan inte tillmätas avgörande betydelse. De skäl som har angetts för att rätten inte självmant skall kunna föra in sakkunnigbevisning i målet gör sig i än högre grad gällande i fråga om partsförhör och syn. Regeringen föreslår därför att rättens möjligheter att i dispositiva tvistemål självmant inhämta bevisning helt tas bort. Ansvaret för att bevisning som tagits upp utom huvudförhandling tas upp på Prop. 2004/05:131 nytt Utredningen har även föreslagit att bevis som i dispositiva tvistemål har tagits upp utom huvudförhandling inte skall kunna tas upp på nytt vid huvudförhandlingen, om ingen av parterna begär det. Av remiss- instanserna har endast Hovrätten för särskilt kommenterat förslaget. Enligt hovrätten bör det för speciella fall finnas kvar en möjlighet för rätten att självmant föranstalta om ny bevisupptagning. Regeringen delar emellertid utredningens uppfattning. De skäl som ovan har redovisats för att rätten inte skall ha möjlighet att besluta om ny bevisning gör sig i lika hög grad gällande i denna fråga. Det är i allmän- het parterna som bäst kan avgöra om tvisteföremålet är värt de besvär och merkostnader som ett förnyat förhör kan innebära. I bör därför tas in en bestämmelse om att bevis som i dispositiva tvistemål har tagits upp utom huvudförhandling får tas upp på nytt vid huvud- förhandlingen endast om någon av parterna begär det. Motsvarande bör vidare gälla om ny huvudförhandling hålls och bevisning har tagits upp vid den föregående förhandlingen. Ansvaret för att tingsrättsbevisning tas upp på nytt i hovrätten En angränsande fråga är vilka möjligheter som hovrätten bör ha att utan begäran av part besluta om förnyat förhör av bevispersoner som hörts i tingsrätten eller på annat sätt bestämma formerna för bevisningens framläggande. Det ovan förda resonemanget i fråga om ansvaret för bevisningen gör sig inte gällande med samma styrka i denna situation. Detta hänger framför allt samman med de s.k. tilltrosreglernas utform- ning i 50 kap. 23 § RB och hovrättens ansvar för deras tillämpning, se avsnitt 12.5.5. Hovrättens handlingsutrymme vad gäller frågan om hur den i tingsrätten upptagna bevisningen bör läggas fram i hovrätten bör därför enligt regeringens mening inte begränsas. 11.3Hinder mot att lägga fram bevisning Regeringens förslag: Rätten får avvisa ett bevis, om det trots rimliga ansträngningar inte kan tas upp och avgörandet inte bör fördröjas ytterligare. Parter som i dispositiva tvistemål skall höras i bevissyfte skall i tings- rätten kallas att infinna sig personligen vid påföljd att tredskodom annars meddelas mot honom eller henne. I indispositiva tvistemål skall i mot- svarande fall en kärande som skall höras i det syftet kallas att infinna sig till bevisupptagningen personligen vid påföljd att talan annars förfaller. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens (se SOU 2001:103 s. 265272). Remissinstanserna: En majoritet av remissinstanserna tillstyrker förslagen eller lämnar dem utan erinran. Riksåklagaren, i , Åklagarkammaren i och Ekobrotts- myndigheten avstyrker förslaget om avvisning av bevisning såvitt avser Enligt dem talar rättssäkerhetsskäl för att bevis bör få läggas fram om det har betydelse för bedömningen av åtalet. Några menar även att de nu gällande reglerna för att hantera de problem som kan uppkomma är tillräckliga och att det därför inte finns något behov av att kunna avvisa bevisning på den grund som föreslås. Flera remiss- instanser, bl.a. Hovrätten för Nedre , , och Arbetsdomstolen, anser att det tydligare bör under- strykas att bestämmelsen om avvisning skall tillämpas restriktivt. anser att förslaget bör kompletteras med en bestämmelse med innebörd att en part, innan avvisning sker, skall ges en viss frist att inkomma med uppgifter eller vidta åtgärder som har betydelse för att bevisupptagningen skall kunna ske. och Patentbesvärsrätten pekar på att även bevisning i form av förhör med en part bör kunna avvisas och anser att detta bör komma till tydligare uttryck. Några instanser, bl.a. Hovrätten för och Hovrätten för , anser att frågan om hur hovrätterna skall hantera den situationen att i tingsrätten avvisad bevisning blir tillgänglig i hovrätten behöver analyseras närmare. Skälen för regeringens förslag En grundläggande förutsättning för en väl fungerande rättsprocess är att parterna får lägga fram sådana bevis som har betydelse i saken. En part har enligt artikel 6 i en rätt att lägga fram sin sak muntligt. Konventionen ger också den som har blivit anklagad för brott en rätt att förhöra eller låta förhöra vittnen som åberopas mot honom eller henne samt att själv få vittnen inkallade och förhörda. Av konven- tionen följer också att var och en skall kunna få sin sak prövad inom skälig tid och att mål därför skall handläggas skyndsamt. Dessa för rättssäkerheten båda grundläggande aspekter kan i vissa situationer komma i konflikt med varandra. En inte ovanlig anledning till att ett mål vid domstol inte kan avgöras med den skyndsamhet som är önskvärd är svårigheter att lägga fram bevisning . Det är enligt domstolen som normalt ansvarar för att förhörspersoner, t.ex. vittnen, delges kallelse till huvudförhandlingen. Det visar sig inte alltför sällan omöjligt att nå vittnet med kallelsen och förhandlingen får då ställas in. I andra fall lyckas domstolen till slut delge vittnet kallelsen men om han eller hon trots detta uteblir får förhandlingen också normalt ställas in. Enligt 36 kap. 7 § RB skall den som skall höras som vittne kallas att vid vite inställa sig till förhandling inför rätten. Om vittnet därefter uteblir, skall rätten förelägga nytt vite eller förordna om hämtning (36 kap. 20 § RB). Det finns också andra regler som syftar till att få vittnen att medverka i processen. Om ett vittne uteblir eller vid förhandlingen utan giltigt skäl vägrar att medverka i förhöret, kan han eller hon åläggas att i skälig omfattning ersätta eventuella merkostnader som uppkommer (36 kap. 23 § RB). Det finns enligt vissa möjligheter för rätten att avvisa bevisning. I 35 kap. 7 § RB anges att rätten kan avvisa åberopad bevis- ning, om rätten finner att en omständighet som part vill bevisa är utan betydelse i målet, att beviset inte är nödvändigt eller uppenbart skulle bli utan verkan eller att bevisningen med avsevärt mindre besvär eller kostnad skulle kunna föras på annat sätt. Därutöver finns det för tviste- mål i 42 kap. 15 och 15 a §§, 43 kap. 10 § och 50 kap. 25 § tredje stycket RB vissa möjligheter att vägra part att lägga fram sent tillkommen bevisning. Det är ett problem att avgörandet av mål försenas på grund av att bevisning, trots rättens ansträngningar, inte kan tas upp. Om parten i en sådan situation inte återkallar bevisningen, finns det inga egentliga möjligheter att komma till rätta med problemet. Mot denna bakgrund har utredningen föreslagit att det införs en möjlighet för rätten att avvisa bevisning i de situationer bevisupptagningen, trots rimliga ansträng- ningar, inte kan genomföras och avgörandet inte bör fördröjas ytterligare. Regeringen konstaterar att avvisning av bevis på den grund utred- ningen har föreslagit visserligen kan öka risken för att en part drabbas av rättsförlust, om han eller hon förlorar målet till följd av detta. Mot detta står dock motpartens berättigade krav på att få sin sak prövad inom skälig tid. Det intresset väger också tungt i rättssäkerhetshänseende. Även effektivitetsskäl talar för att bevis bör kunna avvisas på denna grund. Regeringen ser därför positivt på utredningens förslag. Om den före- slagna regeln skall införas, måste den emellertid balanseras mot den rättssökandes legitima intresse av att få lägga fram den i målet relevanta bevisningen. Regeringen återkommer i det följande till hur denna intresseavvägning bör komma till uttryck i lagtexten. En avvisningsregel av det nu diskuterade slaget bör givetvis inte införas annat än om den är förenlig med . Så kommer enligt regeringens bedömning att vara fallet om regeln utformas så att den kan tillämpas på samma sätt mot båda parterna i processen. Konventionen tillåter nämligen att det i nationell lagstiftning uppställs villkor för inkallande och hörande av vittnen, förutsatt att villkoren är desamma för båda parter i rättegången (equality of arms, se t.ex. , H., Mänskliga rättigheter i europeisk praxis, 2 uppl., 2002, s. 211 och målet Dombo Beheer B V v. , Appl. 14448/88). En fråga är om en regel som möjliggör avvisning av bevisning på denna grund är lämplig i alla typer av mål. Från åklagarhåll har hävdats att rättsäkerhetsskäl talar mot en sådan regel i brottmål och att problemet med att t.ex. vittnen inte är anträffbara kan lösas inom ramen för nuvarande lagstiftning. I brottmål, men även i andra indispositiva mål, finns det naturligtvis ett särskilt intresse av att rättegången utmynnar i ett materiellt riktigt avgörande. Regeringen kan emellertid inte se att det finns skäl att skilja mellan olika typer av mål vad gäller frågan om att kunna avvisa bevisning på nu aktuell grund. Problemet med att åberopad bevisning inte kan tas upp är inte begränsat till vissa måltyper och betydelsen av ett avgörande inom rimlig tid gör sig gällande i alla typer av mål. Självklart kan en avvägning av de motstående rättssäkerhets- intressena ge olika resultat beroende på bl.a. målets art. Möjligheten att under vissa förutsättningar kunna avvisa bevisning som inte är tillgänglig bör emellertid, enligt regeringens mening, finnas i alla typer av mål. Närmare om förutsättningarna för avvisning Den kanske mest avgörande frågan i detta sammanhang är när avvisning bör kunna ske. En första förutsättning är naturligtvis att beviset inte finns tillgängligt. Flera remissinstanser har understrukit att det endast i undantagsfall bör komma i fråga att avvisa bevis på nu föreslagen grund. Arbetsdomstolen har anfört att rätten i många fall genom materiell processledning bör kunna övertyga den åberopande parten om att avstå från beviset med hänvisning till att processen rimligen inte bör fördröjas ytterligare. Regeringen delar denna uppfattning. I första hand bör parterna själva överväga sin bevissituation i de fall deras bevisning inte finns tillgänglig. När ett vittne inte inställer sig, har t.ex. en åklagare att avgöra om beviset kan återkallas, om annan bevisning kan åberopas i stället och i sista hand om åtalet bör läggas ned, därför att en fällande dom kan förväntas. Det blir först om dessa övervägande inte görs eller inte leder till att målet kan avgöras som det blir aktuellt för rätten att pröva frågan om avvisning. Som regeringen redan har varit inne på bör den nya regeln utformas så att prövningen av om avvisning skall ske grundas på en avvägning mellan intresset av att parterna får lägga fram den bevisning de åberopar och intresset av ett snabbt avgörande. Vad rätten därför först bör beakta är i vilken mån avgörandet inte kan tillåtas att bli ytterligare fördröjt. Även om båda parters intressen givetvis måste vägas in är det naturligt att den bedömningen framför allt utgår från den part som inte har åberopat det ifrågavarande beviset. Vilka omständigheter som ligger bakom det förhållande att bevisningen inte finns tillgänglig bör inte ha någon avgörande betydelse. Vidare bör det, som utredningen anfört, krävas att ansträngningar har gjorts för att få fram den åberopade bevisningen. Avvisning bör inte komma i fråga innan rimliga åtgärder vidtagits för att få till stånd bevisupptagningen. De möjligheter som står till buds för att få till stånd en bevisupptagning bör därför normalt även fortsättningsvis övervägas innan det blir aktuellt att avvisa bevisning. , Södra avdelningen, och Patentbesvärsrätten har ansett att särskild hänsyn bör tas till i vilken mån åberopande part kan anses ha gjort vad han eller hon kunnat för att bevisupptagningen skall komma till stånd. I fall där parten inte fullgjort sina skyldigheter i detta avseende bör det inte möta några betänkligheter att avvisa bevisningen. Regeringen delar denna uppfattning. Den nya bestämmelsen bör utformas så att aspekter av detta slag kan vägas in vid rättens prövning. Varje situation bör enligt regeringens mening bedömas utifrån de särskilda omständigheter som finns i det fallet. Det är därför inte möjligt eller lämpligt att uppställa mera generella tidsramar eller ange t.ex. hur många försök att få till stånd en bevisupptagning som bör göras innan avvisning kan bli aktuell. Den nya bestämmelsen måste ges en mera allmän avfattning. Mot bakgrund av det nu sagda föreslår regeringen en regel med inne- börd att bevisning får avvisas, om den trots rimliga ansträngningar inte kan tas upp och avgörandet inte bör fördröjas ytterligare. För den närmare tillämpningen av bestämmelsen, se författningskommentaren. Ett beslut om avvisning av t.ex. ett vittne bör givetvis aldrig få komma som en fullständig överraskning. Det ligger i sakens natur att rätten har haft kontakt med den part som åberopat vittnet och att parten då också upplysts om risken för avvisning. Det kan ofta vara lämpligt att parten ges en viss frist för att komma in med uppgift om ny adress på vittnet eller andra uppgifter som har betydelse för att bevisupptagningen skall kunna ske. Någon uttrycklig bestämmelse om detta, vilket föreslagit, anser regeringen dock inte vara nödvändig (jfr 33 kap. 1 och 10 §§ RB). Parter som skall höras i bevissyfte Det som sagts har i första hand avsett annan bevisning än partsförhör. Det är dock inte ovanligt att även parter underlåter att infinna sig vid sammanträden när de skall höras i målet. kan rätten endast förelägga en part som åberopat förhör med sig själv under sannings- försäkran att infinna sig personligen vid äventyr av vite. Tredskodoms- instrumentet i dispositiva tvistemål eller reglerna om att talan förfaller i indispositiva tvistemål kan således inte tillämpas om parten uteblir personligen men skickar ett ombud. I en sådan situation måste huvud- förhandlingen ställas in (43 kap. 2 § första stycket 1 RB). En konsekvens av detta är att en part i tvistemål som vill förhala rättegången alltid kan undgå tredskodoms- eller förfallopåföljd genom att agera på det sättet. Utredningens förslag om avvisning omfattar även bevisning i form av partsförhör. Enligt utredningen bör emellertid en part som skall höras i bevissyfte i ett tvistemål och som inte infinner sig personligen vid det sammanträde vid vilket förhöret skall hållas i första hand drabbas av att tredskodom meddelas mot honom eller henne eller av att hans eller hennes käromål förfaller. Enligt utredningen är en sådan sanktion mer kännbar och därmed mer effektiv genom att det skapas garantier mot att parten i ett illojalt syfte underlåter att infinna sig till förhöret. Patent- besvärsrätten har redovisat motsatt uppfattning. I avsnitt 6.2 har regeringen föreslagit att parterna i ökad utsträckning skall kallas att inställa sig vid sammanträden under förberedelsen vid påföljd att tredskodom annars kan meddelas eller att talan annars förfaller. Syftet med det förslaget är att skapa enhetligare regler men även att ytterligare betona parternas ansvar för att målet drivs framåt och att minska riskerna för att handläggningen drar ut genom försumlighet från parternas sida. Enligt regeringens mening gör sig detta senare önskemål i än högre grad gällande när det gäller en parts personliga närvaro för det fall han eller hon skall höras i bevissyfte. Regeringen föreslår därför att regler om parters kallelser i tvistemål ändras. I 42 kap. 12 § RB bör föreskrivas att parter som i dispositiva mål skall höras i bevissyfte skall föreläggas att infinna sig personligen vid påföljd att tredskodom annars kan komma att meddelas. I indispositiva mål bör i stället gälla att käranden kallas personligen vid påföljd att käromålet annars förfaller. Svaranden bör i ett sådant mål liksom föreläggas vite. Den föreslagna ordningen innebär att det sätts ett starkare tryck på parter att medverka till att sammanträden kommer till stånd, vilket kan bidra till handläggningens snabbhet och effektivitet. De skäl för att kunna avvisa bevisning som anförts ovan gör sig emellertid gällande även för bevisning i form av partsförhör. Även sådan bevisning bör därför i och för sig kunna avvisas. Detta bör dock som regel komma i fråga endast om det i det enskilda fallet saknas förutsätt- ningar att i stället avsluta handläggningen av målet genom att meddela tredskodom eller förklara talan förfallen. Eftersom det för en svarande som skall höras i bevissyfte i indispositiva tvistemål saknas möjligheter att avsluta handläggningen på sätt som beskrivits ovan (jfr 44 kap. 3 § andra stycket RB) får de föreslagna reglerna om avvisning i stället tillämpas mot honom eller henne. Vad som sagts gäller parter i tvistemål. Motsvarande bör av de skäl som anförts i avsnitt 7 gälla även för en målsägande i mål om enskilt åtal. För övriga parter i brottmål gäller andra regler. Det finns bland annat mera begränsade möjligheter att avsluta handläggningen av mål utan en prövning i sak och att avgöra mål i sak utan att parterna hörs i målet. Det finns därför inte anledning att i fråga om dem införa kallelseregler av de slag som har föreslagits för parter i tvistemål. Den avvisade bevisningen blir tillgänglig Den nu föreslagna möjligheten att avvisa bevisning förutsätter som nämnts att bevisningen inte finns tillgänglig för bevis- upptagningen. Bevisning kan emellertid bli tillgänglig efter det att ett beslut om avvisning har meddelats. En särskild fråga är om det behöver införas regler för att hantera en sådan situation. Det finns i bestämmelser om hur rätten skall hantera ny bevisning som åberopas och dessa regler bör enligt regeringens mening i första hand kunna tillämpas även på den nu aktuella situationen. Om det avvisade beviset blir tillgängligt innan en huvudförhandling avslutas, bör det inte finnas något hinder mot att rätten ändå genomför bevisupptagningen. Om en part anmäler att ett vittne har hört av sig efter en huvudförhandling men innan domen har meddelats bör detta enligt regeringens uppfattning kunna hanteras inom ramen för bestämmelserna om kompletterande av utredningen i 43 kap. 14 § och 46 kap. 17 § RB. Skulle i ett sådant mål ett vittne som avses med ett avvisningsbeslut ge sig tillkänna efter huvudförhandlingen men innan domen är meddelad, kan rätten i vart fall i indispositiva tvistemål och brottmål i vissa fall finna en komplettering nödvändig i enlighet med nämnda paragrafer. Något behov av lagstiftning torde inte finnas. Om ett sent tillkommet bevis avvisas i tingsrätten med tillämp- ning av 43 kap. 10 § RB, anses en begäran att ta upp beviset i hovrätten utgöra ett överklagande av tingsrättsbeslutet. Hovrätten kan i den situa- tionen tillåta beviset om den finner att tingsrättens avvisningsbeslut var fel. Enligt regeringen bör detsamma gälla om tingsrätten har avvisat bevisning med stöd av den nu föreslagna bestämmelsen. Hovrätten har dessutom möjlighet att i de allra flesta fall tillåta beviset om det har blivit tillgängligt (jfr, såvitt gäller dispositiva tvistemål, 50 kap. 25 § RB). Som några remissinstanser, bl.a. Hovrätten för , har påpekat finns det en risk att hovrätten, om bevisningen blir tillgänglig först där, kan komma att återförvisa målet till tingsrätten med följd att Prop. 2004/05:131 huvudförhandlingen där får tas om. Detta följer av den s.k. instans- I allmänhet bör detta inte behöva bli nödvändigt. Situationen skiljer sig principiellt sett inte från den som med nu gällande regler uppstår när en part åberopar ett nytt vittne i hovrätten. Sammantaget bedömer regeringen att domstolarna med nu redovisade bestämmelser i har de verktyg som behövs för att hantera frågan om avvisad bevisning som blir tillgänglig. Det finns alltså inget behov av att införa ytterligare regler eller ändra de befintliga. Regeringens förslag: Om förhör skall hållas med någon som har hörts inför rätta och det förhöret har dokumenterats genom en video- upptagning, får förhöret inledas med en uppspelning av upptagningen. Har den tidigare bevisupptagningen skett i lägre rätt, skall förhöret inledas på ett sådant sätt, om det inte är olämpligt. Utredningens förslag: Utredningen föreslår att ett förhör skall få inledas med en uppspelning eller uppläsning av vad vittnet har berättat inför rätta, om det kan antas främja förhörets genomförande eller är lämpligt av något annat skäl (se SOU 2001:103 s. 234238). Promemorians förslag innebär att ett förhör som skall tas upp på nytt i hovrätten bör hållas som ett tilläggsförhör, om det inte är olämpligt (se Ds 2001:36 s. 95 f.). Remissinstanserna: En majoritet av remissinstanserna är positiva eller kommenterar inte förslagen särskilt. Några, däribland Hovrätten för Nedre , Hovrätten för och , är mer tveksamma men vill inte motsätta sig en reform enligt de riktlinjer utredningen skisserar, i vart fall inte om förslaget ges ett mera begränsat tillämpningsområde. ifrågasätter om utredningens förslag över huvud taget innebär någon förenkling eller effektivisering av bevisupptagningen. En liknande ståndpunkt intas av Juridiska fakultets- nämnden vid som anser att en långt viktigare reform är att öka möjligheterna att vid huvudförhandlingen lägga fram videoinspelningar som gjorts under förundersökning i brottmål. Flera remissinstanser anlägger synpunkter på den lagtekniska utformningen av förslagen.