prop · GS03165 · 2005-05-27 00:00:00 — Tryggandelagen föreskriver att en pensionsstiftelses tillgångar skall vara placerade på ett nöjaktigt sätt. Härutöver finns vissa begränsnings- regler som har till syfte att göra stiftelsen oberoende av arbetsgivarens ekonomiska situation. Stiftelsen får t.ex. inte motta fordran eller egendom med begränsad förfoganderätt från arbetsgivaren eller utan tillsynsmyndighetens godkännande äga aktier i det pensionsutfästande bolaget. Av tryggandelagen framgår det indirekt att en pensionsstiftelse inte får bedriva näringsverksamhet (jfr 9 § tryggandelagen). En pensionsstiftelses styrelse svarar för att stiftelsens förmögenhet är placerad på ett nöjaktigt sätt och för att stiftelsens medel inte används för annat än stiftelsens ändamål. En nöjaktig placering anses vara en place- ring som vid en allmän bedömning framstår som ändamålsenlig med hänsyn till pensionsstiftelsens syfte. Placeringens säkerhet har ansetts som mera angelägen än möjligheten till avkastning. Något krav på att stiftelsen måste placera sina medel i visst slag av tillgångar har inte uppställts. Det har exempelvis ansetts godtagbart att en stiftelse placerat sina medel i nästan enbart aktier. Utöver reglerna i tryggandelagen tillhandahåller s.k. nor- malplaceringsregler, som inte är tvingande. Enligt normalplacerings- reglerna gäller generellt att kravet på säkerhet är starkare än kravet på avkastning samt att tillgångarna i tillräcklig utsträckning skall vara likvida för att kunna användas till att fullgöra gottgörelse och eventuell likvidation. skall under vissa förutsättningar likvideras. De tvingande likvidationsskälen är bl.a. att arbetsgivarens verksamhet upphör eller att arbetsgivaren försätts i konkurs. Om arbetsgivaren för- sätts i konkurs skall stiftelsen, efter att ha betalat stiftelsens eventuella skulder, inköpa pensionsförsäkringar som motsvarar de i stiftelsen tryggade utfästelserna. Om stiftelsens förmögenhet understiger pensions- reserven hos arbetsgivaren skall fördelningen av stiftelsens medel göras enligt de grunder som tillämpas vid utdelning i konkurs. Underskottet skall täckas av arbetsgivaren. Vid utgången av fanns det 2 476 registrerade pensionsstiftelser i med en sammanlagd tillgångsvolym om ca . De 13 pensionsstiftelser som hade mer än i tillgångar svarade för av den totala tillgångsvolymen. Huvuddelen av pensions- stiftelserna tryggar dock små, familjeägda företags tjänstepensioner med tillgångar som inte överstiger . Även bestämmelserna om särskild redovisning av pensionsskuld (s.k. kontotryggande) återfinns som nämnts i tryggandelagen. Enligt huvudregeln får alla arbetsgivare oavsett företagsform skuldföra pensionsutfästelser enligt allmän pensionsplan genom kontoavsättning i balansräkningen, se 5 § tryggandelagen. Härutöver får vissa särskilt utpekade juridiska personer, såsom aktiebolag, ömsesidiga försäkrings- bolag, ekonomiska föreningar och sparbanker även skuldföra upplupen del av pensionsutfästelser som inte omfattas av en allmän pensionsplan. Skuldföring av pensionsutfästelse avseende arbetstagare med bestämmande inflytande och sådan arbetstagares efterlevande får ske endast såvitt avser pensionsutfästelser enligt allmän pensionsplan så länge som inflytandet består. Tryggandelagen innehåller bestämmelser om hur begreppet bestämmande inflytande skall fastställas. (Begreppet pensionsplan behandlas i avsnitt 4.2.) Den särskilda redovisningen av pensionsskulden fungerar så att arbets- givaren redovisar det aktuella värdet av sina pensionsutfästelser som en skuld i balansräkningen i årsredovisningen. Skuldföringen sker under . Företag som omfattas av årsredovis- ningslagen (1995:1554) redovisar enligt 8 a § tryggandelagen i stället pensionsskulden som en delpost under rubriken för pensioner och liknande förpliktelser. En förutsättning för att skuldföring i balansräkning skall godtas skatterättsligt är att skuldföringen kombineras med en kreditförsäkring eller med eller statlig borgen eller liknande garanti. Pensionskostnaderna belastar rörelsens resultat och den skuld som finns på kontot motsvaras av kapitalvärdet av intjänade pensionsrätter samt i vissa fall tillkommande värdesäkringsmedel. Kreditförsäkring av pensionsutfästelser som är skuldförda i bolagets egen balansräkning beviljas av Försäkringsbolaget , ömsesidigt (FPG). FPG är det enda försäkringsbolag som meddelar sådana kreditförsäkringar. FPG samverkar med () i det s.k. FPG/PRI-systemet. Det systemet tillkom i samband med ITP-planen. Tanken med systemet är att företagen genom att teckna kreditförsäkring hos FPG efter skuldföring i balansräkningen kan behålla pensionskapitalet i verksamheten och själva avgöra hur det skall användas, som de anställdas pensionsutfästelser är tryggade. Genom kreditförsäkringen garanterar FPG pensionerna för de anställda om företaget skulle komma på obestånd. Innan försäkringen beviljas gör FPG en noggrann kreditbedömning av företaget. I vissa fall krävs att företaget skall ställa säkerhet för hela eller delar av pensionsskulden. För företag som ingår i en koncern begärs ofta borgen eller någon annan typ av förbindelse från koncernens moderföretag. Om företagets kredit- värdighet skulle försämras avsevärt kan FPG kräva att pensionsskulden avvecklas. Om ett företag går i konkurs avvecklar FPG skulden genom att köpa pensionsförsäkringar och därefter bevakas fordran i konkursen. Inom ramen för FPG/PRI-systemet kan företaget också välja att föra över hela eller del av pensionskapitalet till en pensionsstiftelse för att göra finansiella placeringar, s.k. PRI-stiftelser. Det kreditförsäkrade kontotryggandet uppgick vid utgången av till . Tryggande av en pensionsutfästelse genom försäkring innebär att arbets- givaren tecknar en pensionsförsäkring för den anställde och betalar premien för den . Tjänstepensionsförsäkringar tillhandahålls av livförsäkringsbolag och understödsföreningar och utgör sammantaget den ojämförligt största tryggandeformen på den svenska marknaden. Den allra största delen av detta tjänstepensionskapital finns placerat i livförsäkringsbolagen. En understödsförening, eller försäkringsförening, har till uppgift att tillhandahålla försäkringar till en viss bestämd krets av personer, såsom t.ex. anställda i ett bestämt företag eller personer som tillhör en viss yrkesgrupp eller liknande. Sådana föreningar tecknar alltså försäkringar endast för sina medlemmar. En understödsförening som meddelar tjänstepensionsförsäkring benämns tjänstepensionskassa. Begravnings- kassor och sjukkassor är andra former av understödsföreningar. Regler för understödsföreningar finns i lagen (1972:262) om under- stödsföreningar (UFL). Understödsföreningarna är i princip uppbyggda som ekonomiska föreningar och till följd härav har UFL utformats med ledning av den numera upphävda lagen (1951:308) om ekonomiska föreningar. UFL innehåller därför ett stort antal hänvisningar till den lagen. UFL är inte anpassad till EG-rätten. En översyn av regelverket gjordes av bl.a. i syfte att åstadkomma en sådan anpassning. betänkande (SOU 1998:82) har inte lett till lagstiftning. Den tidigare nämnda Försäk- ringsföretagsutredningen (se avsnitt 3) har emellertid i uppdrag också att göra en fullständig översyn av rörelsereglerna för understödsföreningar (se dir. 2003:125). UFL är tillämplig på alla understödsföreningar som uppfyller lagens krav. Det finns dock en dispensregel som innebär att kan medge undantag från bestämmelserna i lagen i den mån det inte föreligger något hinder från allmän synpunkt och det är lämpligt med hänsyn till föreningen och dess förhållanden. En understödsförening skall enligt 5 § UFL bestå av minst 100 med- lemmar och i vissa fall uppställs krav om att medlemmarna måste uppgå till minst 500. har rätt att genom dispens tillåta att medlemsantalet understiger dessa nivåer om särskilda skäl föreligger. finns två tjänstepensionskassor med färre än 100 medlemmar. I UFL uppställs ett förbud mot affärsmässighet (se 1 § UFL). Förbudet mot affärsmässighet har ansetts utgöra en skiljelinje mellan understöds- föreningarna och de ömsesidiga försäkringsbolagen. Förbudet kom- pletteras av en bestämmelse i 6 § UFL som begränsar värdet på de kapitalförsäkringar som en understödsförening meddelar. Enligt huvudregeln får värdet på en kapitalförsäkring inte överstiga ett basbelopp. har dock getts möjlighet att meddela dispens från denna regel. Vidare uppställs i 1 § UFL krav på att en understödsförening måste vara sluten, vilket innebär att föreningen endast meddelar försäkringar för en på visst sätt begränsad persongrupp. Till följd härav verkar tjänste- pensionskassorna i första hand på företagsmarknaden, dvs. den marknad där det är arbetsgivaren, eller det kollektivavtal som arbetsgivaren är ansluten till, som bestämmer leverantör av tjänstepension. Lagstiftningen för understödsföreningarna vilar på soliditetsprincipen, skälighetsprincipen och behovsprincipen (se 11 § UFL). Soliditets- principen innebär att föreningen alltid skall kunna fullgöra sina försäk- ringsutfästelser mot sina medlemmar. Enligt skälighetsprincipen skall medlemmarnas försäkringsavgifter vara skäligt avvägda i förhållande till de förmåner som försäkringarna ger. En viss modifikation av skälighetsprincipen har dock gjorts i och med att det finns möjlighet att beakta de särförhållanden som kännetecknar understödsföreningarna i förhållande till försäkringsbolagen, liksom de speciella förhållanden som kan finnas i de olika understödsföreningarna. Kapitalplaceringsreglerna för understödsföreningar innebär enligt huvudregeln i 24 § UFL att ett belopp som täcker dels summan av föreningens försäkringsfonder, vilket i princip motsvarar de försäkrings- tekniska avsättningarna i försäkringsbolag, dels föreningens övriga skulder skall redovisas i vissa angivna tillgångar, i första hand obligationer och skuldförbindelser mot säkerhet i fast egendom. Finans- inspektionen har möjlighet att medge en understödsförening att i stället tillämpa de placeringsregler som gäller för försäkringsbolagen. Understödsföreningar skall vara registrerade och stå under tillsyn av . För att en understödsförening skall få registreras krävs enligt 4 § UFL att verksamheten kan anses som behövlig och i övrigt ägnad att främja en sund utveckling av försäkringsväsendet, vilket är ett utflöde av den s.k. behovsprincipen som inte gäller för vare sig försäkringsbolag eller banker. Understödsföreningarna är förhållandevis små aktörer på den svenska tjänstepensionsmarknaden. Vid utgången av fanns sammanlagt 22 tjänstepensionskassor i , vilka förvaltade ett samlat kapital om . De tio största kassorna stod för av detta kapital. Försäkringsbolagens verksamhet regleras i försäkringsrörelselagen (1982:713), FRL. Lagen är tillämplig på försäkringsrörelse som utövas av svenska försäkringsaktiebolag och ömsesidiga försäkringsbolag. Ett försäkringsaktiebolag kan bedrivas antingen som ett vinstutdelande bolag eller enligt ömsesidiga principer. Det främsta kännetecknet för de ömsesidiga försäkringsbolagen är att försäkringstagarna är både kunder och ägare. FRL innehåller både associationsrättsliga och näringsrättsliga regler för försäkringsbolagen. De associationsrättsliga reglerna har utformats med regleringen i aktiebolagslagen (1975:1385), ABL, som förebild. Med hänsyn till den verksamhet som försäkringsbolagen bedriver och de därtill sammanhängande kraven finns i FRL särskilda rörelseregler för försäkringsverksamheten, vilka saknar motsvarighet för aktiebolag i allmänhet. Näringsrättsligt görs det, inom ramen för begreppet livförsäkring, åtskillnad mellan fondförsäkring och andra livförsäkringar. Med fond- försäkring avses sådan livförsäkring som är knuten till fonder vilka förvaltas av fondförvaltare som har rätt att driva fondverksamhet enligt lagen (2004:46) om investeringsfonder, se 2 kap. 3 b § första stycket 3 FRL. Försäkringsbolaget placerar i detta fall premierna i andelar i fonder som försäkringstagaren bestämmer och som är knutna till försäkringen. För dessa placeringar står försäkringstagaren risken. FRL innehåller inte några särbestämmelser såvitt avser tjänstepen- sionsverksamhet. Inte heller finns, i motsats till vad som är fallet i fråga om understödsföreningar, några krav på att livförsäkringsbolag endast får rikta sig till en sluten krets. Däremot förekommer i praktiken sådana bolag som har inrättats av arbetsmarknadsparterna för att enbart trygga tjänstepension för en viss bestämd krets. Ett exempel är pensionsförsäkring, ömsesidigt, som tryggar utfästelser enligt ITP- planen. I fråga om tjänstepensioner kan livförsäkringsbolagen annars, för- enklat, sägas verka på en individvalsmarknad till skillnad från en före- tagsmarknad. Individvalsmarknaden utgörs av den s.k. kryssmarknaden, som är en del av den kollektivavtalsreglerade tjänstepension där arbetstagaren själv får välja placeringsalternativ, inklusive de alternativa pensionsplaner för tjänstemän inom ITP-planen vars årsinkomst överstiger tio basbelopp (s.k. tiotaggarlösningar). Som konstaterats i avsnitt 4.2.2 innehåller alla de stora kollektivavtalen moment där arbetstagaren själv har inflytande över placeringen av försäkrings- premierna. För att få bedriva försäkringsrörelse krävs tillstånd, koncession. Bestämmelserna härom finns i 2 kap. FRL. Koncession beviljas i normal- fallet av . Inspektionen skall emellertid hänskjuta vissa slags koncessionsärenden till regeringen; således prövar regeringen ärenden som är av principiell betydelse eller av särskild vikt. Koncessionsprövningen innehåller både formella och materiella delar och för att koncession skall beviljas krävs bl.a. att bolagsordningen överensstämmer med FRL och andra författningar. Även arten och omfattningen av bolagets verksamhet har betydelse. koncession kan förenas med särskilda villkor. Vid koncessions- prövningen skall bolagets faktiska ledning bedömas och det ställs krav på att de personer som ingår i ledningen har de insikter och den erfarenhet som måste krävas av den som deltar i ledningen av ett försäkringsbolag och även i övrigt är lämpliga för uppgiften. De allmänna rörelsekrav som uppställs för försäkringsrörelse kan sammanfattas i tre principer: stabilitetsprincipen, genomlysnings- principen och standardprincipen, se 1 kap. 1 a § FRL. Stabilitetsprincipen vilar på den tidigare stadfästa soliditetsprincipen och innebär att en försäkringsrörelse skall bedrivas på ett sådant sätt att bolaget kan uppfylla sina åtaganden mot försäkringstagarna enligt ingångna försäkringsavtal. Till följd härav upp- ställs krav på att bolaget, med beaktande av dess omfattning och beskaffenhet, skall ha tillfredsställande soliditet, likviditet och kontroll över försäkringsrisker, placeringsrisker och rörelserisker. Genomlysningsprincipen innebär att bolaget skall lämna relevant och tydlig information avseende försäkringsvillkoren och försäkringens värdeutveckling. Tanken är att skyldigheten att lämna information skall kunna överbrygga det informationsöverläge som försäkringsbolaget har i förhållande till den enskilde försäkringstagaren. Standardprincipen innebär att verksamheten skall bedrivas enligt god försäkringsstandard. Principen tar i första hand sikte på hur frågor som anskaffning och förvaltning av försäkringar skall bedömas och avser även att tillgodose att skaderegleringen sker på ett tillfredsställande sätt. Särskilda bestämmelser finns om att försäkringsbolag som huvudregel inte får driva annan verksamhet än försäkringsrörelse liksom att det bara är under vissa givna omständigheter som livförsäkringsrörelse får drivas tillsammans med skadeförsäkringsrörelse. Dispens i olika avseenden från FRL kan medges, såsom t.ex. vid mottagen återförsäkring eller vid rörelse i utlandet. Fram var det möjligt att medge dispens från såvitt avsåg tjänstepensionsförsäkringar. Undantagsbestämmelsen togs dock bort med motiveringen att den var alltför allmänt utformad och riskerade att komma i konflikt med EES-reglerna (se prop. 1992/93:257 s. 185). meddelade dispenser avseende tjänstepensionsförsäkringar gäller dock alltjämt enligt övergångsbestämmelser. FRL innehåller ett omfattande regelverk som har till syfte att skydda försäkringstagarna och garantera att försäkringsbolaget kan uppfylla sina åtaganden enligt ingångna försäkringsavtal. Det utgörs av regler om kapitalbas, försäkringstekniska avsättningar, försäkrings- tekniska riktlinjer, skuldtäckning, placeringsregler och krav på riktlinjer för placeringsverksamheten. Dessa bestämmelser kallas med en samman- fattande beteckning för solvensregler. Reglerna framgår huvudsakligen av 1 kap. 8 och 8 a §§ samt av 7 kap. FRL. Reglerna om kapitalbas har till syfte att garantera att försäkrings- bolaget har ett buffertkapital som skall fungera som ett skydd mot oförutsedda svängningar i verksamheten. Spärregler finns om att kapital- basen aldrig får understiga ett visst minsta belopp, den s.k. solvens- marginalen. Ett försäkringsbolag är vidare skyldigt att göra försäkringstekniska avsättningar. Avsättningarna skall motsvara värdet av bolagets alla åtaganden mot försäkringstagarna. Bestämmelserna om försäkringstekniska avsättningar är ett utflöde av soliditetsprincipen. Kravet på att försäkringsbolaget skall upprätta försäkringstekniska riktlinjer kan ses som ett komplement till reglerna angående avsättningar. I de försäkringstekniska riktlinjerna skall redovisas principerna för beräkning av försäkringstekniska avsättningar, hur bestäms, åter- köp och belåning av försäkringar, fördelning av återbäring, avgivande och mottagande av återförsäkring samt hur soliditeten skall tillgodoses. De försäkringstekniska riktlinjerna skall kompletteras med ett försäk- ringstekniskt beräkningsunderlag. Ett försäkringsbolag skall enligt reglerna om skuldtäckning alltid inneha tillgångar motsvarande de försäkringstekniska avsättningarna. För att förhindra att bolagen tar för stora risker i tillgångsplaceringen finns regler om att dessa s.k. skuldtäckningstillgångar får placeras endast på ett visst föreskrivet sätt. Enligt den s.k. matchningsprincipen uppställs ett krav på att skuldtäckningstillgångarna skall placeras så att bolagets betal- ningsberedskap är tillfredsställande och den förväntade avkastningen tillräcklig. Enligt den s.k. diversifieringsprincipen skall valet av till- gångar vidare ske på ett sådant sätt att en lämplig riskspridning uppnås och risktagandet begränsas. Placeringsreglerna innehåller också bestämmelser om vilka tillgångs- slag som är tillåtna för skuldtäckning. Tanken är att enbart sådana till- gångsslag som uppfyller en viss kvalitet i fråga om kreditvärdighet, värdebeständighet eller likviditet skall accepteras som skuldtäcknings- tillgångar. Bestämmelser anger vidare hur stor andel som får placeras i varje enskilt tillgångsslag (tillgångslimiter) samt hur stor andel av skuldtäckningstillgångarna som får härröra från samma utgivare (enhandsengagemang). Vidare finns särskilda bestämmelser avseende bl.a. användning av derivatinstrument, om var skuldtäckningstillgångarna skall finnas samt regler som har till syfte att begränsa valutakursrisker. Principerna för ett försäkringsbolags placeringar av samtliga tillgångar således inte enbart skuldtäckningstillgångarna skall upptas i s.k. placeringsriktlinjer. Utöver nu nämnda skyddsregler skall ett försäkringsbolag föra ett särskilt register som utvisar de tillgångar som används för skuldtäckning samt tillgångarnas värde (7 kap. 11 § FRL). Register- föringen ligger enligt 7 kap. 11 a § FRL till grund för försäkringstagarnas förmånsrätt i bolagets tillgångar i händelse av att bolaget försätts i konkurs eller utmätning äger rum. Den skall även ses som ett medel i löpande tillsyn över att placeringsreglerna för skuld- täckningstillgångarna efterlevs (jfr prop. 1994/95:184 s. 200). Enligt 4 a § förmånsrättslagen har försäkringstagarna särskild förmånsrätt i den aktuella egendomen. Förmånsrätten följer med fordran som grundas på avtal om dels livförsäkring och skadeförsäkring för vilken bestäm- melserna om livförsäkring skall tillämpas, dels annan skadeförsäkring som meddelats än , dels återförsäkring av angiven försäkring. Försäkringsbolagen står under tillsyn av . För att skall kunna fullgöra tillsynen åläggs försäkrings- bolagen vissa skyldigheter. Befattningshavare hos ett försäkringsbolag är exempelvis skyldiga att lämna de upplysningar om verksamheten som har vidare rätt att inom ramen för Prop. 2004/05:165 sin tillsyn sammankalla försäkringsbolagets styrelse när det anses nödvändigt, liksom att få ta del av handlingar för granskning. Inspek- tionen kan meddela behövliga erinringar eller förelägganden om rättelse samt begränsa eller förbjuda ett försäkringsbolag att förfoga över sina tillgångar i . Vid fall av allvarligare överträdelse kan försäkringsbolagets koncession förverkas. Figur: Ett försäkringsbolags balansräkning. P la c e rin g s re g le r F ö rm å n s rä tt R e g is te rf ö r in g A k tie k a p ita l / G a ra n t ik a p ita l F ria tillg å n g a r Ö v rig t e g e t k a p ita l / O b e s k a tta d e re s e rv e r S k u ld tä c k n in g s - F ö rs ä k rin g s te k n is k a tillg å n g a r a v s ä ttn in g a r (F T A ) (S T ) K a p ita lb a s S o lv e n s - m a r g in a l Vid utgången av fanns totalt 27 traditionella livförsäkringbolag i . Av dessa meddelade 13 bolag tjänstepension, varav elva var aktiebolag drivna enligt ömsesidiga principer och två rent ömsesidiga bolag. Av de 12 fondförsäkringsbolag som verkar på området meddelade totalt sju bolag tjänstepensionsförsäkring. Alla dessa bolag var vinst- utdelande aktiebolag. uppgick det samlade tjänstepensionskapitalet i angivna bolag till . Att märka är även att marknaden domineras av tre bolag, som stod för av denna mätt i premieinkomster. 5.1En inre marknad för finansiella tjänster mål om en inre marknad omfattar även finansiella tjänster. En integrerad finansiell marknad anses vara av stor betydelse för den ekonomiska utvecklingen i , såväl för den ekonomiska tillväxten som för skapandet av nya arbetstillfällen inom unionen. Utgångspunkten är att största möjliga konkurrens och valfrihet skall råda som ett starkt konsumentskydd och en effektiv tillsyn upprätthålls. presenterade en handlingsplan för finansiella tjänster Action Plan (FSAP). Planen innehöll 42 åtgärder för att en gemensam inre marknad för finansiella tjänster skulle uppnås. Enligt planen skall den inre marknaden för finansiella tjänster vara genomförd . För att ge medlemsstaterna tid att genomföra de olika rättsakterna i FSAP på nationell nivå krävdes att arbetet på EU-nivå avslutades senast . Så kunde huvudsakligen ske, men i skrivande stund återstår tre direktiv att anta. I syfte att effektivisera EG-lagstiftningen avseende finansiella tjänster antog vidare ett förslag om att införa den s.k. Lamfalussy-processen för lagstiftning på värdepappersmarknadsområdet. Processen bygger på en lagstiftningsprocess i fyra nivåer. På nivå ett antas rambestämmelser av rådet och parlamentet, samt ges bemyndi- ganden till kommissionen att besluta om mer detaljerade genomförande- åtgärder (nivå två). På denna nivå två biträds kommissionen av en kommitté med företrädare för medlemstaterna. Härefter finns på nivå tre en rådgivande kommitté med representanter för medlemsstaternas tillsynsmyndigheter. Slutligen skall, som en nivå fyra, ta ett ökat ansvar för kontrollen av att de antagna reglerna genomförs i medlemsstaterna på ett likartat sätt. Lamfalussy-processens tillämpningsområde har utvidgas till att även avse övriga finansiella sektorer, dvs. bank, försäkring (inklusive tjänstepensioner) och värdepappersfonder. Kommittéer på nivå två och tre har redan tidigare inrättats på dessa områden genom beslut av kommissionen.