prop · GS03162 · 2005-06-14 00:00:00 — Mot bakgrund av lärarutbild- ningsreformen och att lärarexamen har flera olika poängomfattningar, vilket skulle kunna placera den på såväl grund- som avancerad nivå, innebär en anpassning av lärarutbildningen till den föreslagna nivåindelningen av yrkesexamina enligt flera remissinstanser särskilda svårigheter. Regeringen instämmer i detta, men vill också erinra om att Bolognaprocessen omfattar all svensk högre utbildning, även sådan utbildning som leder till yrkesexamina som inte är etappindelade. Önskemål om en internationalisering har framställts från flera lärosäten med lärarutbildning, och ett viktigt utvecklingsarbete i riktning mot Bolognaprocessens mål har påbörjats av dessa. I den av genomförda utvärderingen av lärarutbildningen (HSV 2005:17 R) framhålls vikten av att den integreras på ett bättre sätt i den övriga högre utbildningen, liksom vikten av att lärarutbildningen omfattas av den svenska högre utbildningens anpassning till Bologna- processen. I den kommande revideringen av examensbeskrivningarna bör detta uppmärksammas särskilt. Regeringen framhöll i propositionen Universitet och högskolor - Frihet för kvalitet (prop. 1992/93:1) att de mål och övriga krav som formuleras i examensbeskrivningarna kan uppnås på olika sätt och med olika utbildningsupplägg och att universitet och högskolor bör ha både frihet till och ansvar för valet av olika vägar till dessa mål. Denna princip bör gälla även fortsättningsvis för samtliga examina. Examensbeskrivningarna bör dessutom vara kortfattade och koncentrerade till det väsentliga. De bör vara långsiktigt hållbara i den meningen att de inte skall behöva ändras ofta. Förändringar av utbild- ningens innehåll bör i första hand ske på lärosätenas eget initiativ i dialog med studenter och relevanta avnämare. Examensbeskrivningarna bör ge utrymme för detta. Progressionen inom varje utbildning kan garanteras genom att varje examen ges tydliga beskrivningar av de kunskaper varje student förväntas ha uppnått för att få examen. Vid planeringen av kurser och program kommer därför lärosätet att behöva avväga innehållet i programmet i sin helhet mot examensbeskrivningen. Härvid kan varje lärosäte också formulera förväntade studieresultat för enskilda utbild- ningsprogram. Det är dock viktigt att detta inte försvårar studenternas byte av studieort eller utbildningsprogram. Regeringens förslag till förändringar av examensstrukturen motiveras bl.a. av behovet av ökad rörlighet för studenter. Detta behov underströks av i samband med högskolereform. betonade i sitt betänkande (bet. 1992/93:UbU3) vikten av att den lokala friheten att organisera studierna och bestämma om innehållet inte fick leda till minskade möjligheter för studerande att flytta mellan läroanstalterna. Detta var enligt utskottets mening också viktigt när det gäller internationalisering. Utskottet framhöll att bestämmelserna om tillgodoräknande måste tillämpas generöst av högskolorna. Regeringen vill i detta sammanhang understryka de positiva effekter för studentrörlighet som samarbete om utbildningars utformning mellan lärosäten kan ha. uttrycks i examensordningen i högskoleförordningen och i bilagan till förordningen för krav på fullgjorda kursfodringar i ett antal examensbeskrivningar med ett minsta antal poäng, t.ex. kandidatexamen, magisterexamen, social omsorgsexamen och högskoleingenjörsexamen. Därmed kan omfattningen av utbildningen till dessa examina variera. Det leder enligt regeringens bedömning till otydlighet. Erkännande av svenska yrkesexamina i utlandet kan försvåras på grund av att samma examen utfärdas med olika poängomfattning. Examenskraven bör som tidigare betonats ges ökad tydlighet gentemot omvärlden. Nuvarande reglering med minsta poängomfattning för vissa examina har lett till att flera utbildningar i praktiken har förlängts efter hand. Förlängning av utbildningen i fall då detta inte är tydligt motiverat av yrkeslivets krav kan vara negativt från resurssynpunkt, från jämförbar- hetssynpunkt och ur ett studentperspektiv genom att utbildningstiden förlängs och studieskulder blir högre. En exakt poängomfattning för alla examina bör därför enligt regeringens mening införas i examensbilagorna. Poäng för studier utöver de krav som gäller för respektive examen bör därmed inte ingå i examen. En student bör dock alltid ha rätt att få studieresultat dokumenterade även om de inte ingår i en examen. Högskoleingenjörsexamen omfattar enligt examensbeskrivningen sammanlagt minst 80 poäng. De flesta program som leder till högskoleingenjörsexamen omfattar emellertid 120 poäng. Högskoleingenjörsexamen har sitt ursprung i den tvååriga ingenjörsutbildning som inrättades /90. Många remissinstanser ansåg i sina remissvar på departementspromemorian och högskolor (Ds 1992:1) att ingenjörsexamen (nuvarande högskoleingenjörsexamen) borde omfatta 120 poäng. I examensbeskrivningen gavs därför möjlighet till förlängning av ingenjörsutbildningen genom att ingenjörsexamen kunde uppnås efter minst 80 poäng. Enligt utvärdering av högskoleingenjörsprogrammen (HSV 2003:20 R) omfattar de allra flesta program som leder till högskoleingenjörsexamen 120 poäng. Det finns även program som omfattar 140 poäng. /04 omfattade av samtliga högskoleingenjörsexamina 120 poäng eller mer. Verkets bedömargrupp, i vilken bl.a. ingick flera arbetslivsrepresentanter, slog fast att det inte är möjligt att inom ramen för 80 poäng förmedla de kunskaper som arbetslivet behöver och som förväntas av en högskoleingenjör. Bedömargruppen förespråkade att denna examen i stället borde omfatta minst 120 poäng. Då högskoleingenjörsutbildningen i realiteten oftast omfattar studier om 120 poäng och en sådan omfattning efterfrågas av arbets- marknaden bör högskoleingenjörsexamen omfatta sammanlagt 120 poäng. Sådana program som omfattar 80 poäng behöver dock inte förlängas om det inte är särskilt motiverat. Sådana program kan enligt regeringens bedömning i stället leda till en högskoleexamen (se avsnitt 6.6.1). En förlängning av utbildningar har resursmässiga konsekvenser och fördröjer studenternas inträde på arbetsmarknaden. I förhållande till de negativa konsekvenser som en sådan förlängning medför saknas det enligt regeringens bedömning tillräckliga skäl för att förlänga utbildningen till andra examina. I examensbilagorna ställs det krav på självständigt arbete (examensarbete) för kandidatexamen och magisterexamen, för de olika lärarexamina och för studie- och yrkesvägledarexamen. För övriga examina ställs det inte något krav på självständigt arbete. Sådana krav ställs däremot ofta lokalt. Regeringen gör bedömningen att det självständiga arbetet (examensarbetet) är ett viktigt tillfälle för studenten att tillämpa veten- skaplig eller konstnärlig metod och visa sin vetenskapliga eller konstnärliga mognad och yrkesmognad. Detta inbegriper självständiga arbeten som är såväl tvärvetenskapliga som inriktade mot ett enda ämne och arbeten som är både yrkesinriktade och forskningsförberedande. Regeringen anser att det självständiga arbetet är centralt för att bekräfta att studenten uppnått kraven för examen. I det självständiga arbetet visar studenten att han eller hon inte enbart har inhämtat kunskaper utan också kan tillämpa och vidareutveckla dessa med den grad av självständighet som krävs för att utöva det yrke som utbildningen förbereder för eller för att påbörja studier på nästa nivå. Mot denna bakgrund bör krav på självständigt arbete införas för samtliga examina på grundnivå och avancerad nivå. Omfattningen på det självständiga arbetet bör ställas i relation till omfattningen på de sammanlagda kursfordringarna för respektive examen. Regeringen anser att lärosätena även fortsättningsvis bör kunna ställa lokala krav på det självständiga arbetets omfattning som går utöver de krav som bör ställas i examensbeskrivningen. I de fall då en skriftlig framställning inte är den lämpligaste formen för självständigt arbete bör andra framställningsformer användas. I examensbilagorna ställs krav på fördjupning i huvudämnet på 60- poängsnivån för kandidatexamen och på 80-poängsnivån för magister- examen med ämnesdjup. Dagens generella examina definieras i hög grad utifrån ämnen. Magisterexamen har två inriktningar, en med ämnesdjup och en med ämnesbredd. Huvudämne och ämnesfördjupning uttryckt i poängnivåer är företeelser med lång historia inom det som traditionellt benämnts filosofisk fakultet. Inom andra områden, såsom teknik och vård, har dessa begrepp inte varit lika lätta att tillämpa. Högskoleförordningen (1993:100) ger ingen definition av huvudämne och det är lärosätets uppgift att definiera och fastställa de huvudämnen som kan ingå i examina. I vissa fall har olika ämnen inom ramen för ett yrkesinriktat eller tvärvetenskapligt program sammanförts av lärosätet till breda ämnen för att studenterna därmed skall uppfylla kravet på fördjupning i huvudämnet. I flera fall uppfattas detta av lärosätena som en administrativ konstruktion, som inte är motiverad av vetenskapliga eller pedagogiska skäl, och som därmed blir onödigt styrande på studie- organisationen. Det centralt föreskrivna kravet på fördjupning på en viss poängnivå i ett huvudämne saknar också motsvarighet i många andra länder. Det har bl.a. lett till att det inte alltid är möjligt för studenter med motsvarande kandidatexamen från andra länder att utan komplettering vid sidan av magisterstudierna avlägga en magisterexamen med ämnesdjup i . Fördjupningen bör enligt regeringens bedömning kunna garanteras på annat sätt. Det ligger också i linje med principen att examens- beskrivningarna bör beskriva de studieresultat som studenten förväntas uppnå och inte innehållet i utbildningen som leder till examen. Regeringens avsikt är inte att ifrågasätta den roll som etablerade akademiska ämnen och discipliner har. Det finns dock anledning att undvika bestämmelser som baseras på utpräglat svenska traditioner eller som kan verka hindrande för tvärvetenskapliga ansatser och utveckling av nya ämnen eller ämnesområden. Regler som skall gälla all högre utbildning bör så långt möjligt vara neutrala i förhållande till vetenskapssamhällets definitioner och utvecklingen av ämnen och ämnesområden. Regeringen anser därför att de centralt reglerade kraven på fördjupning på 60-poängsnivån i huvudämnet för kandidatexamen och på 80- poängsnivån för magisterexamen inte längre bör ställas. Något centralt reglerat krav på fördjupning i huvudämne på en viss poängnivå bör inte heller finnas för den föreslagna masterexamen (se avsnitt 6.6.2). Vissa remissinstanser har uttryckt oro för att ett borttagande av den centrala regleringen av fördjupningskravet på en viss poängnivå i huvudämnet för generella examina skulle kunna leda till att fördjupning inte längre skulle vara möjlig eller önskvärd. Regeringen vill därför understryka att fördjupning är önskvärd inom alla utbildningar som leder till examen och att förändringen inte skall innebära att kvaliteten på utbildningar som leder till examina sänks. Regeringen anser således att det även i fortsättningen bör krävas fördjupade studier för såväl kandidat- examen som generella examina på avancerad nivå. Kravet på fördjupade kunskaper bör uttryckas i de beskrivningar av förväntade studieresultat som skall anges för varje examen. Dessa beskrivningar bör tydliggöra vad som krävs för en generell examen. har uppgiften att granska kvaliteten i grundläggande högskoleutbildning och forskarutbild- ning och att utvärdera universitetens och högskolornas kvalitetsarbete. I denna uppgift ingår naturligtvis att granska den högre utbildningens kvalitet även efter de förändringar som föranleds av de förslag och bedömningar som regeringen gör i denna proposition. Ämnesfördjupning eller professionell fördjupning är också en förutsättning för att i ett självständigt arbete kunna tillämpa och vidareutveckla de inhämtade kunskaperna med den grad av själv- ständighet som krävs för studier på nästa nivå eller för yrkesverksamhet. Regeringen anser vidare att högskolorna bör ha möjlighet att lokalt reglera krav på ämnesfördjupning. I examensbilagorna anges för de generella examina att det av examensbeviset skall framgå vilken inriktning examen har. Regeringen bedömer att detta bör behållas och att inriktningen bör anges genom att det till examen fogas ett för- eller efterled (se avsnitt 6.10). Som framgår ovan bör också lärosätena fortsatt få ange mer preciserade krav för examina utöver dem som föreskrivs i examensordningen. Sådana krav kan t.ex. uttrycka vad som krävs för att erhålla en kandidatexamen i ett visst ämne eller med en viss inriktning. Regeringen utgår från att dagens krav på fördjupning inom ett ämne kommer att fortsätta att ställas inom de stora utbildningsområden där de fungerar väl, men då som lokalt uppställda krav, t.ex. för att få en examen med en viss inriktning. Regeringen vill dock framhålla vikten av att kraven inte utformas så att det skapas onödiga hinder för studenternas mobilitet. Enligt regeringens mening bör varje utbildning karakteriseras av progression för studenten, såväl inom varje utbildningsnivå som mellan nivåerna. Denna progression innebär i och för sig att studenten såväl breddar som fördjupar sina kunskaper. Regeringen anser dock till skillnad från projektgruppen att breddning och fördjupning generellt inte kan ses som likvärdiga sätt att beskriva progression i studierna. Regeringen instämmer med de remissinstanser som anser att ordet bredd lätt leder tankarna fel. Att bredda sina kunskaper är i sig positivt, men det ger inte nödvändigtvis den progression som bör ske fram till examen och på nästa utbildningsnivå i förhållande till den föregående. Detta innebär inte att breddning saknar värde eller att fördjupning bara kan ske genom ett visst antal poäng inom ett och samma ämne. Genom att ersätta centralt angivna krav på fördjupning på en viss poängnivå i ett huvudämne med beskrivningar av studenternas förväntade studieresultat och krav på självständigt arbete för samtliga examina uppnås en större flexibilitet för utformningen av utbildningsprogram. En ny inriktning inom magisterexamen, magisterexamen med ämnesbredd, infördes , efter att ha aviserats i propositionen Den öppna högskolan (prop. 2001/02:15). I propositionen framgick att den nya inriktningen skulle införas för att bättre kunna tillgodose arbets- marknadens behov av specialutbildad arbetskraft, främja det livslånga lärandet och ge studenter med en utländsk utbildning möjlighet att skaffa sig en påbyggnadsutbildning i . Regeringen ansåg att lärosätena i regel borde erbjuda denna inriktning som en sammanhållen kurs som har anknytning till tidigare utbildning. Regeringen framhöll också att de båda inriktningarna skulle vara likvärdiga i fråga om kvalitet även om de har skilda profiler. Regeringen anser alltjämt att det är viktigt med utbildningar på avancerad nivå som vänder sig till redan yrkesverksamma eller är tydligt inriktade mot arbetsmarknaden och inte enbart utformas för fortsatt akademisk forskarutbildning och forskning i ämnet. Mot bakgrund av vad som ovan sagts angående begreppet bredd anser dock regeringen att benämningen och utformningen av magisterexamen med ämnesbredd inte blev helt tillfredsställande. Som framgår av avsnitt 6.6.2 anser regeringen därför inte att de två olika inriktningarna med ämnesdjup respektive ämnesbredd bör finnas kvar. Ett program på avancerad nivå måste alltid innebära fördjupning, även om utbildningen är utformad Prop. 2004/05:162 kring ett sammanhållande tema och kan bygga på t.ex. kandidatexamen med olika inriktningar. Flera remissinstanser har pekat på risken att ett avskaffande av det centralt reglerade fördjupningskravet, såsom det är formulerat, kan leda till ökad variation i examinas innehåll inom samma ämne eller ämnesområde, och att detta i sin tur kan leda till att studenternas mobilitet minskar. Regeringen instämmer med remissinstanserna i att en alltför stor variation medför risker för minskad rörlighet. Eftersom ämnen och fördjupningsnivåer inte definieras närmare finns i princip en risk för alltför stor variation. Regeringen anser att denna dock kan motverkas genom att företrädare inom varje ämnesområde på frivillig basis nationellt enas om vilka kunskaper studenter bör utveckla inom varje ämne eller ämnesområde. Regeringen avser därför att ge Myndigheten för ett vidgat uppdrag att även stödja bildandet av nationella nätverk inom olika ämnesområden med syfte att stimulera samsyn kring de krav som bör ställas för olika kurser och nivåer för att underlätta studenternas rörlighet (se avsnitt 6.12 och 7.5). har ett unikt system med fristående kurser. Detta är viktigt att värna om då det ger många studenter stor frihet att på egen hand utforma sin utbildning. Regeringen anser att förändringarna av examensstrukturen som föreslås i denna proposition ställer krav på god studievägledning riktad till studenter och blivande studenter för att dessa skall uppnå de krav som ställs i examensbeskrivningen. Detta gäller särskilt för studenter som läser fristående kurser med sikte på en examen. 6.4Erkännande av studieperioder och examina 6.4.1Bilaga till examensbevis för examina på forskarnivå Regeringens bedömning: Till examensbevis för examina på forskarnivå bör bifogas en bilaga som beskriver utbildningen och dess plats i utbildningssystemet. bör bemyndigas att meddela föreskrifter om innehållet i bilagan. Projektgruppens förslag: Överensstämmer med regeringens bedömning. Remissinstanserna: Ett fåtal remissinstanser yttrar sig och tillstyrker förslaget. är positivt till förslaget under förutsättning att uppdraget att utarbeta den tekniska lösningen läggs på en för ändamålet kompetent instans och att därtill nödvändiga resurser tillförs. Skälen för regeringens bedömning: Till följd av att ratificerade Lissabonkonventionen infördes en bestämmelse i högskoleförordningen (1993:100) som innebär att fr.o.m. skall det till examensbevis för examina inom grundläggande högskoleutbildning bifogas en bilaga (s.k. Diploma Supplement) som beskriver utbildningen och dess plats i utbildningssystemet. Bilagan underlättar erkännandet av dessa utbildningar och examina i utlandet. Detta beskrivs närmare i denna proposition i avsnitten 5.3.4 och 5.7. Användningen av Diploma Supplement är också något som ministrarna har kommit överens om inom ramen för Bolognaprocessen. I och med att Bolognaprocessen efter även omfattar forskar- utbildningen som en tredje nivå, är det regeringens uppfattning att en sådan bilaga även bör bifogas till examensbevis för examina på forskarnivå. bör bemyndigas att meddela föreskrifter om innehållet i bilagan och ansvara för beskrivningen av det svenska utbildnings- systemet. bör vidare få i uppdrag att ge information och utbildning om bilagan. Regeringens bedömning: Samma principer bör gälla för tillgodoräknande för såväl utbildning på grundnivå som utbildning på avancerad nivå och forskarnivå. Skälen för regeringens bedömning: Ökade möjligheter till rörlighet för studenterna är ett av huvudmotiven för det förslag om nivåindelning av den högre utbildningen som regeringen lämnar i denna proposition. Det är också ett avgörande skäl för de bedömningar som regeringen gör i detta kapitel avseende förändringar i examensordningen, bilaga 2 till högskoleförordningen (1993:100) och i bilagan till förordningen (1993:221) för . Dessa förändringar för- väntas leda till en ytterligare utökad valfrihet för studenterna med ett mer varierat utbud och ökade möjligheter att flytta mellan lärosäten både inom och utom landet. Vid sådana övergångar är givetvis tillämpningen av bestämmelserna om tillgodoräknande och erkännande av tidigare utbildning av avgörande betydelse. Med anledning av ratificeringen av Lissabonkonventionen fattade regeringen beslut om ändring av bestämmelserna om tillgodoräknande i 6 kap. högskoleförordningen som gäller fr.o.m. . Enligt tidigare lydelse hade en student som vid en högskola i landet genomgått viss grundläggande högskoleutbildning med godkänt resultat, rätt att tillgodoräkna sig detta för motsvarande utbildning vid någon annan högskola. Bestämmelsen ändrades så att den knyter an till den formulering som finns i konventionen och innebär att studenterna har rätt att tillgodoräkna sig viss godkänd högskoleutbildning som inte väsentligt skiljer sig från den utbildning för vilken den är avsedd att tillgodoräknas. Det ankommer på högskolan att visa att det finns väsentliga skillnader. fick regeringens uppdrag att göra en över- syn av hur högskolorna tillämpar högskoleförordningens bestämmelser om tillgodoräknande av kurs m.m. (dnr U1998/940/UH). Bakgrunden till uppdraget var att högskolereform innebar att universitet och högskolor fick större ansvar för utbildningsutbudet. Den ökade varia- tionen i utbildningsutbudet som följde av reformen skulle dock inte innebära ökade hinder för studenternas rörlighet, varken inom landet eller från andra länder, till fortsatta studier i . redogjorde för sina slutsatser i rapporten räknande av kurs (HSV 1998:32 R). Verket visade på betydande formella brister vid tillämpningen av högskoleförordningens bestämmelser om tillgodoräknande av kurs. Verket uttalade också att det fanns vissa skillnader vid bedömningen av tillgodoräknande mellan olika utbild- ningar och att tillämpningen av bestämmelserna inte alltid präglades av den generositet som regering och riksdag förutsatte vid reformen 1993. När bestämmelserna därefter hade ändrats enligt vad som beskrivs ovan gav regeringen i uppdrag att på nytt göra en utredning av tillämpningen av bestämmelserna och att redo- visa om de åtgärder som föreslog vid den tidigare översynen hade genomförts (dnr 2003/4661/UH). Om detta inte hade skett, skulle verket ge förslag till hur kvarstående problem kunde lösas. Uppdraget redovisades till regeringen (dnr U2004/2274/UH). De flesta av de föreslagna åtgärderna har enligt rapporten vidtagits med gott resultat. Som exempel nämns ett utökat samarbete mellan lärosätena med av () utarbetade gemensamma rekommendationer som resultat, omfattande informations- och utbildningssatsningar, ökad användning av European (), åtgärder från sida m.m. Ratificeringen av Lissabonkonventionen och åtföljande ändringar i högskole- förordningen har enligt verket förbättrat förutsättningarna för generöst tillgodoräknande och ökad rörlighet för studenterna. Därutöver pekar verket på att Bolognaprocessen och arbetet med validering av reell kompetens har lett till ytterligare förbättringar. har dock enligt rapporten intrycket att vissa lärosäten fortfarande utgår från den gamla formuleringen om tillgodoräknande i högskoleförordningen. Detta innebär ett jämförande av kurs för kurs i stället för att utgå från målen för utbildningen, vilket verket finner skäl att ifrågasätta. En stor del av de problem som lärosätena själva redovisar har samband med stora skillnader mellan olika länders utbildnings- system. Verket pekar på att om Bolognaprocessens mål uppnås kan man räkna med att tillgodoräknande kommer att underlättas väsentligt, åtminstone för studenter från länder som deltar i processen. Vidare kan validering av reell kompetens bidra till att tillgodoräknande av annan utbildning eller verksamhet underlättas. pekar på att utökat samarbete och kunskapsutbyte, information till studenter och utveckling av kompetens vid lärosätena är områden som måste vidare- utvecklas. anser att det finns skäl att förvänta sig att en del av problemen kommer att minska i takt med ökad internationalisering och jämförbarhet mellan utbildningssystemen. Ett ökat samarbete mellan lärosätena inom och utom landet och mellan lärosätena och andra myndigheter kan också ha en sådan effekt. Verket framhåller också att eftersom man enligt Lissabonkonventionen i första hand bör jämföra målen med utbildningarna och inte innehållet, kan behov och omfattning av kompletteringar också minska .