prop · GT0337 · 2005-10-25 00:00:00 — Någon särskild bestämmelse om att återkallelsen av tillståndet inte hindrar förvaltaren att fortsätta verksamheten i avvecklingssyfte är alltså inte motiverad. Av direktiven följer att den fortsatta driften av verksamheten får göras villkorad av medgivande. Enligt svensk rätt är också frågan om fortsatt drift av försäkringsföretag och kreditinstitut i stor (se t.ex. 13 kap. 13 och 14 §§ och 15 kap. 4 § lagen om bank- och 14 kap. 7 och 21 §§ försäkringsrörelselagen). Regeringens förslag: Förutom fordringar på grund av alla försäk- ringsavtal skall även fordringar på återbetalning av ha för- månsrätt i ett försäkringsföretags konkurs eller vid utmätning hos ett Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Remissinstanserna: De flesta remissinstanser lämnar förslaget utan Skälen för regeringens förslag: Försäkringsdirektivet innehåller bestämmelser som rör behandlingen av försäkringsfordringar när ett för- säkringsföretag är föremål för ett likvidationsförfarande (artiklarna 10 Det föreskrivs att medlemsstaterna skall se till att försäkrings- fordringar har förmånsrätt framför andra fordringar på ett försäkrings- Dessa bestämmelser är alltså av materiellt harmoniserande karaktär och endast tillämpliga vid likvidationsförfaranden. svarande reglering finns av naturliga skäl inte i bankdirektivet. I svensk rätt finns bestämmelser om förmånsrätt för försäkrings- fordringar i förmånsrättslagen (1970:979). Det föreskrivs i 4 a § att förmånsrätt följer med försäkringstagares och andra ersättningsberättiga- des fordringar på grund av försäkringsavtal hos försäkringsbolag i den omfattning och i den egendom som anges i 7 kap. 11 a § försäkrings- rörelselagen och 5 kap. 11 § lagen om utländska försäkringsgivares Förmånsrätten är en s.k. särskild förmånsrätt. gäller vid konkurs och utmätning före alla andra fordringar i en viss närmare bestämd egendomsmassa. Förmånsrätten gäller också i de fall ett utländskt försäkringsbolag blir föremål för särskild administration enligt bestämmelserna i 7 kap. 410 §§ lagen om utländska försäkrings- givares verksamhet i . När det gäller vilka försäkringsfordringar som skall ha förmånsrätt kräver direktivet två ändringar i svensk rätt. Enligt direktivet förstås med försäkringsfordran även fordran avseende som ett försäkrings- bolag är skyldigt att återbetala till följd av att försäkringsavtal inte har ingåtts eller har upphört (artikel 2 k). Eftersom endast fordringar som är Prop. 2005/06:37 grundade på avtal har förmånsrätt enligt förmånsrättslagen, bör lagen ändras så att även denna typ av fordringar på omfattas. Vidare ger svensk rätt förmånsrätt enbart för fordringar grundade på livförsäk- ringsavtal, s.k. långa skadeförsäkringar och återförsäkring för sådana försäkringar (lagen om utländska försäkringsgivares verksamhet i är ännu snävare på så sätt att förmånsrätt enbart följer med fordran grundad på avtal om livförsäkring eller återförsäkring avseende sådan försäkring). Direktivet ställer däremot krav på förmånsrätt för alla slags försäkringsavtal. Även här bör alltså lagen ändras. Direktivet innehåller därutöver vissa allmänna regler om i vilken egendomsmassa som förmånsrätten skall gälla. Som konstateras i promemorian kräver direktivet ingen ändring av svensk rätt i detta avseende. 7 Den nordiska konkurskonventionen Regeringens förslag: I de lagar som bygger på den nordiska konkurs- konventionen tas det in erinringar om att särskilda bestämmelser finns i insolvensförordningen och lagen om internationella förhållanden rörande försäkringsföretags och kreditinstituts insolvens. Promemorians förslag: Promemorian innehåller inte något lagförslag. Remissinstanserna har inte lämnat några synpunkter. Skälen för regeringens förslag: De nordiska länderna ingick en konvention om konkurs. Konventionen innehåller bestämmelser om gränsöverskridande verkningar av konkurser i de nordiska länderna. Konventionen är införlivad i svensk rätt genom lagen (1981:6) om konkurs som omfattar egendom i annat nordiskt land, lagen (1981:7) om verkan av konkurs som inträffat i annat nordiskt land samt lagen (1977:595) om erkännande och verkställighet av nordiska domar på privaträttens område. Grundtanken i konventionen liknar den i insolvens- förordningen och de båda direktiven. Enligt artikel 44.1 insolvensförordningen skall förordningen, i för- hållandena mellan medlemsstaterna, ersätta de konventioner som tidigare ingåtts. I artikel 44.3 sägs att förordningen inte tillämpas i en medlems- stat i den utsträckning den är oförenlig med de förpliktelser som uppstår i samband med konkurs och som härrör från en konvention som ingåtts före ikraftträdandet av förordningen med ett tredje land. , som på grund av sitt särskilda undantag inte omfattas av insolvensförord- ningen, är i detta sammanhang att anse som tredje land. Det innebär alltså för svenskt vidkommande att förordningen skall tillämpas i förhållande till , medan konkurskonventionen skall tillämpas i förhållande till de andra nordiska länderna. Direktiven innehåller inte någon motsvarande artikel. Allmänt gäller dock en princip om gemenskapsrättens företräde, och det rör sig dessutom här om special- reglering för vissa företag. Eftersom direktiven faller inom , omfattas därför bl.a. och av direktivens bestämmelser. I de lagar som bygger på den nordiska konkurskonventionen bör tas in Prop. 2005/06:37 påminnelser om att särskilda bestämmelser finns i insolvensförordningen och lagen om internationella förhållanden rörande försäkringsföretags och kreditinstituts insolvens. Det kan tilläggas att man mellan de nordiska justitiedepartementen har inlett diskussioner om anpassning av den nordiska konkurskonventionen till den nya rättsliga omgivningen. 8 Ikraftträdande och övergångsbestämmelser Regeringens förslag: De nya lagarna och lagändringarna skall träda i kraft . Den utvidgade förmånsrätten skall inte gälla, om beslut om konkurs eller utmätning har fattats före ikraftträdandet. Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Remissinstanserna har ingen invändning mot förslaget. Skälen för regeringens förslag: Lagen med kompletterande bestäm- melser till insolvensförordningen bör träda i kraft , eftersom förordningen trädde i kraft . Detsamma gäller för den nya lagen om försäkringsföretag och kreditinstitut. Försäkringsdirektivet skall enligt artikel 31 genomföras före . När det gäller bankdirektivet är motsvarande dag enligt artikel 34.1 . En lämplig dag för ikraftträdande av de nya lagarna och övriga lagändringar är . När det gäller förslaget till lag med kompletterande bestämmelser till insolvensförordningen och bestämmelsen om skyldighet för förvaltare att anmäla kan det övervägas om det bör införas övergångsbestämmelser. Det skulle i så fall innebära att anmälningsskyldigheten bara skulle gälla i insolvensförfaranden som beslutas efter ikraftträdandet. Möjligheten till registrering finns dock och skyldigheten att anmäla kan inte anses särskilt betungande. Det skulle också vara fel om en förvaltare i en konkurs som beslutats strax före ikraftträdandet kunde välja att inte anmäla t.ex. ett fastighetsinnehav. Inte heller i övrigt behövs några övergångsbestämmelser. Detsamma gäller beträffande förslagen som grundar sig på bank- och försäkringsdirektiven med undantag för bestäm- melserna om den vidgade förmånsrätten med avseende på fordringar på försäkringsföretag. Den vidgade förmånsrätten bör inte gälla om beslut om utmätning eller konkurs har fattats före ikraftträdandet. Då bör i stället dagens regler gälla. Bestämmelserna om domsrätt och verkan av utländska beslut om rekonstruktionsåtgärd eller likvidationsförfarande, liksom bestämmelserna om tillämplig lag, registrering, underrättelse- skyldighet och återkallelse av tillstånd bör alltså gälla . För det allmänna bedöms förslagen inte medföra några märkbara nya eller ökade kostnader. För innebär förslagen om offentlig- görande och registrering ett visst merarbete. Kostnaderna för offentlig- Prop. 2005/06:37 görande eller registrering skall betalas av den som begär åtgärderna, i regel en förvaltare i ett insolvensförfarande. mot- svarande uppgifter enligt förslaget till lag om internationella förhållanden rörande försäkringsföretags och kreditinstituts insolvens skall ske inom gällande kostnadsram för det allmänna tillsynsarbetet. Dels torde det bli fråga om ett mycket ringa antal fall, dels torde det ytterligare arbete som åläggs genom förslaget vara litet i förhållande till vad som i alla händelser åvilar som tillsynsmyndighet i händelse av likvidation eller rekonstruktion av ett försäkringsföretag eller ett kreditinstitut. För enskilda, och samhällsekonomiskt, kan förslagen om gemensamma behörighetsregler och erkännanden av likvidationsförfaranden och rekon- struktionsåtgärder antas leda till besparingar i och med att ett europeiskt förfarande kan ersätta flera parallella nationella förfaranden. 10.1Förslaget till lag med kompletterande bestämmelser till insolvensförordningen 1 § Denna lag kompletterar rådets förordning (EG) nr 1346/2000 av om insolvensförfaranden (insolvensförordningen). Insolvensförfaranden i svensk rätt är enligt insolvensförordningen konkurs och företagsrekonstruktion. I paragrafens första stycke anges att lagen kompletterar insolvensför- ordningen. Lagen gäller alltså när insolvensförordningen är tillämplig, vilket framgår av artikel 1. För att göra lagen mer lättläst anges i andra stycket att konkurs och företagsrekonstruktion är insolvensförfaranden enligt svensk rätt. Detta framgår också av bilaga 1 till förordningen, där det även anges vilka förfaranden i andra medlemsstater som räknas som insolvensförfaranden enligt förordningen. Insolvensförordningen har beskrivits i avsnitt 4.1 och frågor om lagens innehåll har behandlats i avsnitt 5. 2 § En ansökan om konkurs eller företagsrekonstruktion skall anses avse ett förfarande enligt artikel 3.1 insolvensförordningen (huvudinsolvensförfarande), om det inte anges att den avser ett förfarande enligt artikel 3.2 insolvensförordningen (territoriellt begränsat förfarande). Sökanden skall styrka de omständigheter som ligger till grund för svensk domstols behörighet och för det förfarande enligt insolvensförordningen som ansökan avser. En ansökan skall avvisas, om grunden för ansökan inte framgår och sökanden inte följer ett föreläggande att avhjälpa bristen. Paragrafen behandlar ansökan om konkurs och företagsrekonstruktion när insolvensförordningen är tillämplig. Övervägandena finns i avsnitt 5.1. Paragrafen kompletterar insolvensförordningen men skall också ses tillsammans med bestämmelserna om ansökans innehåll i 2 kap. 1 § konkurslagen och 2 kap. 1 § lagen om företagsrekonstruktion. Rätten är skyldig att pröva sin behörighet enligt insolvensförord- ningen. Förordningen tillhandahåller två olika slag av insolvensförfaran- den, huvudinsolvensförfaranden och territoriellt begränsade förfaranden, och framför allt sökanden har intresse av att veta vilket slag av för- farande en ansökan om konkurs eller företagsrekonstruktion leder till. De olika förfarandena i insolvensförordningen har delvis olika rättsverk- ningar. Enligt första stycket första meningen skall en ansökan anses avse ett huvudinsolvensförfarande om sökanden inte anger att den avser ett territoriellt begränsat förfarande. Ifall ansökan skall avse ett territoriellt begränsat förfarande måste detta alltså anges särskilt. Anledningen till att bestämmelsen har utformats på detta sätt är att det i de allra flesta fall är fråga om huvudinsolvensförfaranden. Bestämmelsen hindrar inte sökanden från att låta ansökan avse båda slagen av förfarande alternativt. Sökanden kan också reservationsvis låta ansökan avse även det andra slaget av förfarande, om rätten skulle finna att förutsättningarna är sådana att sökandens förstahandsval av förfarande inte kan komma ifråga. Däremot kan en sökande inte välja förfarande om en gäldenär har sina huvudsakliga intressen i och också drift- ställen här. I det fallet är det inte möjligt att inleda ett territoriellt begränsat förfarande. Finns förutsättningar för att inleda ett huvud- insolvensförfarande, skall alltså förfarandet vara ett sådant. Av andra meningen framgår att sökanden skall styrka de omstän- digheter som ligger till grund för svensk domstols behörighet och för det avsedda förfarandet enligt insolvensförordningen. Svensk domstol är enligt förordningen behörig att besluta om ett huvudinsolvensförfarande endast om gäldenärens huvudsakliga intressen finns här och om ett begränsat förfarande endast om gäldenären har ett driftställe här och de huvudsakliga intressena i någon annan medlemsstat. Sökanden skall alltså ge in handlingar eller på annat sätt visa att antingen de huvud- sakliga intressena finns i eller att det finns ett driftställe här och de huvudsakliga intressena finns i en annan medlemsstat att det avsedda förfarandet skall kunna inledas. När det gäller huvudinsolvensförfaranden finns i artikel 3.1 en presum- tionsregel som säger att för bolag och andra juridiska personer skall sätet anses vara platsen för de huvudsakliga intressena om inte annat visas. I praktiken torde det alltså då vara tillräckligt att ge in ett registrerings- bevis utvisande sätet för den juridiska personen. För fysiska personer torde det i regel räcka att ge in ett bevis som visar var personen är mantalsskriven. Registreringsbevis och personbevis är normalt nödvän- digt att ge in redan för att styrka de omständigheter som gör rätten behörig enligt 2 kap. 1 § konkurslagen resp. 2 kap. 1 § lagen om företagsrekonstruktion. När det gäller territoriellt begränsade förfaranden skall det styrkas att gäldenären har ett driftställe i och att de huvudsakliga intressena finns i en annan medlemsstat. Med driftställe avses varje verksamhets- plats där gäldenären annat än tillfälligt idkar ekonomisk verksamhet med personella och materiella resurser (artikel 2 h). Har gäldenären en registrerad filial enligt lagen (1992:160) om utländska filialer, är det normalt tillräckligt att ge in ett bevis om detta. För att visa att de huvudsakliga intressena finns i en annan medlemsstat räcker det i princip att ge in ett registreringsbevis utvisande företagets säte. Enligt andra stycket skall rätten avvisa en ansökan om grunden inte framgår och sökanden inte avhjälper bristen. Det som skall styrkas är de omständigheter som ligger till grund för svensk domstols behörighet och för det insolvensförfarande ansökan avser. 3 § När ett huvudinsolvensförfarande har beslutats i en annan medlemsstat och förfarandet avser en gäldenär med ett driftställe i , skall beslutet anmälas till för kungörande. Också i andra fall får en sådan anmälan göras. Insolvensförfarandet skall kungöras i Post- och . Det som enligt svensk lag eller annan författning gäller i fråga om anteckning av beslut om konkurs i offentliga register gäller också när ett huvudinsolvens- förfarande har beslutats i en annan medlemsstat. Beslutet skall anmälas till som skall underrätta den som för respektive register. Regeringen får meddela föreskrifter om vad som skall framgå av anmälan om kungörande enligt första stycket och av anmälan om registrering enligt andra stycket. För kungörande och hantering av anmälan om registrering får ta ut avgifter. Regeringen får meddela föreskrifter om avgifternas storlek. I paragrafen finns bestämmelser om kungörande och registrering i av uppgifter om insolvensförfaranden i andra medlemsstater. Bestämmelserna i paragrafen har behandlats i avsnitt 5.2 och 5.3. Första stycket behandlar kungörande. Av första meningen framgår att kungörande är obligatoriskt när en gäldenär som är föremål för ett huvudinsolvensförfarande har ett driftställe i . Beslutet om insolvensförfarandet skall då anmälas till . I förordningen (artikel 21.2) anges att det är förvaltaren eller en behörig myndighet som skall se till att anmälan görs. En begäran kan alltså komma antingen från en förvaltare eller från en behörig myndighet, beroende på vem som har tilldelats den uppgiften i den aktuella medlemsstaten. Enligt andra meningen kan anmälan om kungörande göras även i andra fall, dvs. utländska huvudinsolvensförfaranden där gäldenären inte har något driftställe i eller utländska territoriellt begränsade förfaranden. Enligt tredje meningen skall kungörelsen införas i Post- och . Bestämmelser om vad kungörelsen skall innehålla ges i förordning. Andra stycket behandlar registrering. Motsvarande registreringsskyl- dighet gäller som för svenska konkursbeslut. Skyldigheten gäller vid huvudinsolvensförfaranden. Även om ett utländskt förfarande mer påminner om företagsrekonstruktion, är det alltså det som gäller för registrering av svenska konkursbeslut som gäller för det aktuella utländska förfarandet (jfr 12 § konkursförordningen). Registreringen fyller samma funktion som den registrering som sker av svenska beslut om konkurs och företagsrekonstruktion, dvs. i första hand att förhindra illojala beteenden hos en gäldenär och skydda tredje man. Skyldighet att registrera finns t.ex. när gäldenären har egendom av visst slag eller bedriver viss verksamhet i . Anmälan om registrering skall göras till . Av insolvensförordningen följer att det är förvaltaren eller en behörig myndighet som skall ombesörja att registrering sker, beroende på ordningen i den stat där beslutet om insolvensförfarandet har skall sedan vidarebefordra uppgiften till den som Prop. 2005/06:37 för registret. I tredje stycket finns en delegationsbestämmelse. Den gör det möjligt att i förordningsform ge ytterligare bestämmelser om kungörande och registrering för att underlätta för utländska förvaltare och andra som har att följa bestämmelserna. Enligt fjärde stycket får ta ut avgifter vid kungörande och registreringsärenden. Sådana kostnader skall anses som kostnader för insolvensförfarandet (artikel 23 insolvensförordningen). Avgifternas storlek bestäms av regeringen i en förordning. Bestämmelserna kompletterar artikel 2123 insolvensförordningen. 4 § Det är i konkursförvaltaren och rekonstruktören som har den registreringsskyldighet som avses i artikel 22.2 insolvensförordningen och den underrättelseskyldighet som avses i artikel 40 insolvensförordningen. Bestämmelsen har behandlats i avsnitt 5.4. Genom bestämmelsen åläggs konkursförvaltaren eller rekonstruktören i en företagsrekonstruktion och inte domstolen uppgifterna att när ett insolvensförfarande har inletts dels tillse att registrering sker när detta krävs enligt lagen i en annan medlemsstat i enlighet med artikel 22.2 insolvensförordningen, dels underrätta kända borgenärer i andra medlemsstater i enlighet med artikel 40 insolvensförordningen. Denna lag träder i kraft . Lagen träder i kraft . Någon övergångsbestämmelse har inte ansetts motiverad. Det innebär att ansökningar som prövas efter ikraftträdandet skall uppfylla 2 §. Kungörande och registrering enligt 3 § skall ske i insolvensförfaranden som pågår vid ikraftträdandet, och underrättelser enligt 4 § skall ske i konkurser och företagsrekonstruk- tioner som pågår då. 10.2Förslaget till lag om internationella förhållanden rörande försäkringsföretags och kreditinstituts insolvens 1 § Denna lag gäller vid en rekonstruktionsåtgärd eller ett likvidationsförfarande för ett försäkringsföretag eller ett kreditinstitut hemmahörande i en stat inom Europeiska ekonomiska samarbetsområdet (EES). Lagen gäller också i tillämpliga delar för andra försäkringsföretag och kredit- institut som beviljats tillstånd att bedriva verksamhet genom filial i en stat inom EES. Lagen gäller inte för sådana försäkringsföretag vars försäkringsrörelse omfattar endast återförsäkring. I paragrafen anges lagens tillämpningsområde. Övervägandena finns i avsnitt 6.2. Enligt första stycket gäller lagen vid rekonstruktionsåtgärder och likvidationsförfaranden avseende försäkringsföretag och kreditinstitut. och kreditinstitut har samma betydelse som i försäkrings- och bankdirektiven och motsvarar i huvudsak de svenska begreppen (se avsnitt 6.2). Lagen gäller när försäkringsföretaget eller kreditinstitutet är hemmahörande i en EES-stat. Med det förstås här, liksom i annan finansiell lagstiftning om tillståndspliktig verksamhet, att företaget eller institutet skall ha fått sitt huvudsakliga tillstånd att bedriva verksamhet i en EES-stat. Enligt andra stycket, som har utformats med beaktande av Lagrådets synpunkter, gäller lagen också i tillämpliga delar för försäkringsföretag och kreditinstitut som är hemmahörande utanför EES men har etablerat en eller flera filialer inom EES. Om företaget eller institutet har etablerat filialer i flera EES-stater, torde dock lagen inte gå att tillämpa fullt ut, särskilt när det gäller verkan i av en rekonstruktionsåtgärd eller ett likvidationsförfarande i utlandet. Lagens reglering i övrigt om svensk domsrätt och tillämplig lag bör dock i princip kunna tillämpas även i dessa fall. I tredje stycket, som utformats efter Lagrådets förslag, undantas från lagens tillämpningsområde sådana försäkringsföretag som inte sysslar med annan försäkringsverksamhet än återförsäkring. Företag som ägnar sig åt både återförsäkring och direkt försäkring omfattas alltså av lagen. 2 § I denna lag betyder 1.rekonstruktionsåtgärd: åtgärd som har beslutats av domstol eller annan myndighet för att bevara eller återställa ett företags eller ett instituts finansiella ställning och som kan påverka andras rätt, 2.likvidationsförfarande: tvångslikvidation, konkurs och liknande kollektivt tvingande förfarande som har beslutats av domstol eller annan myndighet och innebär att företagets eller institutets tillgångar avyttras och behållningen fördelas mellan borgenärerna, aktieägarna eller delägarna, 3.rekonstruktör: den som utses av en myndighet för att vidta en rekonstruk- tionsåtgärd, 4.förvaltare: den som utses av en myndighet för att ha hand om ett likvidationsförfarande. I paragrafen definieras några centrala begrepp som används i lagen. Begreppen har diskuterats i avsnitt 6.2. För att det skall vara fråga om en rekonstruktionsåtgärd krävs ett beslut av domstol eller annan myndighet. Frivilliga ackord är inte att anse som rekonstruktionsåtgärder. Vidare gäller att åtgärden skall syfta till att påverka företagets eller institutets finansiella ställning. I svensk rätt finns ingen åtgärd som omfattas av definitionen. Bestämmelser om offentligt ackord finns i lagen (1996:764) om företagsrekonstruktion, men den lagen gäller inte för försäkringsföretag och kreditinstitut. Däremot kan det bli aktuellt att tillämpa delar av lagen när en rekonstruk- tionsåtgärd vidtas i en annan EES-stat. Av den anledningen behövs alltså definitionen i lagen. Med ett likvidationsförfarande avses ett förfarande som är kollektivt och tvingande. Det skall, liksom en rekonstruktionsåtgärd, beslutas av domstol eller annan myndighet. Vidare skall företagets eller institutets Prop. 2005/06:37 tillgångar avyttras och behållningen fördelas mellan borgenärerna, aktie- ägarna eller delägarna. För svenskt vidkommande omfattas tvångs- likvidation och konkurs av begreppet. I andra EES-stater finns liknande förfaranden som omfattas. Kravet på att förfarandet skall vara kollektivt utesluter utmätning och andra specialexekutiva förfaranden. Frivillig likvidation uppfyller visserligen kravet på att förfarandet skall vara kollektivt och, i vart fall för försäkringsföretag och kreditinstitut, kravet på myndighetsbeslut men inte kravet på att förfarandet skall vara tvingande. Kravet på att tillgångarna skall avyttras och behållningen fördelas utesluter olika former av rekonstruktionsförfaranden där företaget eller institutet lever vidare. Med rekonstruktör och förvaltare avses den som utses för att vidta en rekonstruktionsåtgärd respektive förvalta ett likvidationsförfarande. Det kan vara en person, en organisation eller något annat subjekt enligt den ordning som råder i den stat där rekonstruktören eller förvaltaren utses.