prop · GS03133 · 2005-03-23 00:00:00 — För att tillstånd skall beviljas måste samtliga krav som enligt lagen om försäkringsförmedling och föreskrifter som har meddelats med stöd av lagen uppställs som förutsättning för tillstånd vara uppfyllda. Detta gäller även det utökade kravet på försäkringsförmedlares vandel. Detta innebär att även försäkringsmäklare som före var registrerade och vid lagens ikraftträdande är registrerade som försäkringsmäklare hos med hänsyn härtill bör vara skyldiga att hos inspektionen ansöka om tillstånd enligt lagen om försäkringsförmedling. Om det förhåller sig på det sättet som Svenska försäkringsmäklares förening synes mena, nämligen att alla de som är registrerade som mäklare redan uppfyller de krav som kommer att ställas i föreskrifter, bör den förnyade prövningen inte bli särskilt betungande för mäklarna. Om försäkringsmäklaren är registrerad för fondandelsförmedling, bör emellertid kunna meddela tillstånd till sådan verksamhet utan någon förnyad prövning av mäklarens kvalifikationer. Som angetts i avsnitt 8.1 måste kreditinstitut som efter lagens ikraftträdande vill ägna sig åt förmedling av försäkringar uppfylla de krav som ställs i lagen om försäkringsförmedling. Något utrymme för en automatisk registrering beträffande de kreditinstitut som vid lagens ikraftträdande ägnar sig åt sådan verksamhet finns inte. Ansökan om tillstånd enligt lagen om försäkringsförmedling skall ges in till . gäller bestämmelserna i lagen om försäkringsmäklare. Även övriga fysiska eller juridiska personer som för lagens ikraftträdande utövar försäkringsförmedling som omfattas av den nya lagen bör, som flera remissinstanser påpekat, omfattas av motsvarande övergångsregler som för försäkringsmäklarna. Föreslagen övergångsperiod bör vara tillräcklig, särskilt med hänsyn till att kraven på kunskap och kompetens förutsätts bli anpassade efter den verksamhet som bedrivs. Den föreslagna lagen, som har sin grund i direktivet om försäkringsförmedling, innebär förändrade krav på den som vill utöva försäkringsförmedling. Genom den föreslagna lagen skapas ett gemensamt regelverk för den verksamhet som utövas av alla slags försäkringsförmedlare. har bara försäkringsmäklares verksamhet varit uttryckligen lagreglerad. Förslaget innebär konsekvenser för genom att myndighetens föreskrifter och allmänna råd måste anpassas till en ny lagstiftning. Enligt förslaget får regeringen, eller den myndighet som regeringen bestämmer, meddela föreskrifter om vad försäkringsföretag skall iaktta i samband med anmälan och kontroll av anknutna försäkringsförmedlare, vad som skall avses med det allmänna redbarhetskravet, vilken insikt och erfarenhet som krävs av ledningen i förmedlingsföretaget, vad förmedlingsföretag skall iaktta i samband med kontroll av sina anställda, vilken kunskap och kompetens som skall krävas, vad försäkringsförmedlaren skall iaktta vid hantering av klagomål, vad försäkringsförmedlaren skall iaktta när det gäller dokumentation av försäkringsförmedlingen, avgifter för tillsyn samt vilka upplysningar som försäkringsförmedlare och försäkringsföretag skall lämna till . Detta arbete kommer framför allt att innebära en omarbetning av redan befintliga föreskrifter och allmänna råd som utfärdats av inspektionen. Såväl vissa av de registrerade försäkringsmäklarna som försäkringsförmedlare som inte tidigare omfattats av registreringsplikten enligt försäkringsmäklarlagen, kommer att behöva ansöka om tillstånd hos enligt lagen om försäkringsförmedling, vilket kommer att medföra en ökad arbetsbelastning hos inspektionen . Förslaget innebär emellertid att anknutna försäkringsförmedlare inte behöver ansöka om tillstånd hos inspektionen, vilket innebär att arbetsbelastningen inte blir så hög som den annars skulle ha blivit. Vidare kommer regler vid tillståndsgivningen att behöva ses över eftersom kraven för tillstånd enligt förslaget är något annorlunda utformade än . Inspektionen kommer också att utöva tillsyn över ett större antal aktörer än . Å andra sidan kommer ansvaret för registerföringen att föras över till , vilket innebär en lättnad för inspektionen i motsvarande mån. Sammantaget innebär förslagen i propositionen utökade arbetsuppgifter för , varav merparten dock får anses vara av engångskaraktär. Eventuella budgetära konsekvenser skall hanteras inom befintliga ramar. Som har nämnts innebär förslaget visst tillkommande arbete för , som föreslås bli registreringsmyndighet för alla försäkringsförmedlare. Verket är en avgiftsfinansierad myndighet, vilket innebär att registreringsavgifter för den nya ärendekategorin får fastställas på motsvarande sätt som för verkets övriga registrerings- ärenden. Förslaget innebär även att antalet kontroller av innehållet i belastningsregistret kommer att öka, vilket medför ökat arbete för . Det är svårt att bedöma hur många registerutdrag som kommer att begäras med anledning av den föreslagna lagen. När det först gäller kostnader av engångskaraktär kan det, mot bakgrund av att det finns drygt 1 300 fysiska personer och knappt 500 juridiska personer registrerade som försäkringsmäklare, konstateras att det i samband med att den nya lagen införs i vart fall kommer att begäras några tusentals registerutdrag. Till detta kommer de registerutdrag som avser anknutna försäkringsförmedlare, där det inte är möjligt att ange annat än att det kan komma att röra sig om något eller några tiotusentals registerutdrag. Utfallet styrs av hur försäkringsföretagen kommer att organisera sin försäljningsverksamhet. När det sedan gäller hur många registerutdrag som kommer att begäras , är det beroende av vilken personalomsättning som gäller i branschen och i vilken omfattning kommer att begära registerutdrag inom ramen för sin tillsyn. Sammantaget innebär förslagen i propositionen utökade arbetsuppgifter för polisen, varav merparten dock får anses vara av engångskaraktär. Den merkostnad som förslagen innebär för polisorganisationen skall finansieras inom ramen för utgiftsområde 4 Rättsväsendet. Den föreslagna lagen innehåller möjligheter att överklaga beslut som meddelats av eller av . Förslagen bedöms medföra endast en ringa ökning av arbetsbelastningen hos förvaltningsdomstolarna. Tydligare reglering i fråga om försäkrings- förmedlarens skyldigheter tillsammans med det föreslagna kravet på dokumentationsskyldighet torde minska antalet rättsprocesser och det saknas därför anledning att anta att den föreslagna lagen kommer att påverka antalet mål i de allmänna domstolarna i någon nämnvärd utsträckning. Förslaget innebär att de som driver försäkringsförmedling kommer att drabbas av vissa kostnader av huvudsakligen engångskaraktär. Skyldigheten att ansöka om tillstånd hos och registrering hos kommer att medföra administrativt arbete och kostnader i form av bl.a. ansöknings- och registreringsavgifter. Även den föreslagna informationsskyldigheten och förändrade krav i fråga om kunskap och kompetens kan förutses medföra kostnader i form av bl.a. framtagande av informationsmaterial och utbildning av personal. Vidare kan de utökade kraven i fråga om vandel medföra merarbete, särskilt om någon som redan arbetar med försäkringsförmedling inte uppfyller dessa krav. Det är svårt att närmare kvantifiera dessa kostnader. Dessa kostnader är emellertid en nödvändig investering för att uppfylla de krav som framgår av direktivet om försäkringsförmedling och för att försäkringsförmedlare skall upprätthålla den kvalitet som kunderna har Prop. 2004/05:133 rätt att kräva. Den föreslagna lagen innebär att olika slags försäkringsförmedlare kan konkurrera på huvudsakligen lika villkor. En viss snedvridning av konkurrensen kan dock sägas bestå, eftersom försäkringsföretag och deras anställda inte omfattas av den föreslagna lagen. 9.2Konsekvenser för små och medelstora företag Alla som utövar försäkringsförmedling måste uppfylla de minimikrav som följer av direktivet om försäkringsförmedling. Det är mot denna bakgrund inte tänkbart att i dessa avseenden ställa mindre långtgående krav på små och medelstora företag. De små och medelstora företagen kommer därför att drabbas av samma typ av kostnader som de större företagen. 9.3Konsekvenser för pågående anställnings- eller uppdragsförhållanden Införandet av lagen om försäkringsförmedling innebär att det ställs krav på alla fysiska personer som skall utöva försäkringsförmedling eller ingå i ledningen för en försäkringsförmedlare som är en juridisk person. Om den fysiska personen inte uppfyller de krav som ställs, kan det få konsekvenser för dennes anställning eller uppdrag. När det gäller anställda får den uppkomna situationen lösas med beaktande av de lagar och avtal som gäller på arbetsrättens område. När det sedan gäller uppdragstagare får det förutsättas att frågan regleras i avtal mellan parterna. 10.1Förslaget till lag om försäkringsförmedling 1 kap. Tillämpningsområde och definitioner Paragrafen innehåller en definition av begreppet försäkringsförmedling. Definitionen överensstämmer i sak med motsvarande definition i artikel 2.3 första stycket direktivet om försäkringsförmedling. Tillämpningsområdet för den nya lagen bestäms av definitionen i denna paragraf jämförd med bestämmelserna i 2, 7 och 8 §§. Det centrala momentet i begreppet försäkringsförmedling är möjligheten att påverka kundens försäkringsskydd. Påverkan kan t.ex. ske genom direkta försäljningsåtgärder riktade mot potentiella försäkringstagare, men även genom olika former av rådgivning i försäkringsfrågor. bör tolkas i ljuset av syftet med regleringen, dvs. att uppställa särskilda yrkeskrav för aktörer som spelar en central roll vid köp och försäljning av försäkringar. Mer administrativa åtgärder som inte i sig påverkar kundens val av försäkring eller villkoren för försäkringsavtalet kan normalt inte anses vara försäkringsförmedling i lagens mening. I begreppet yrkesmässighet får anses ingå att förmedlingen utförs mot någon form av ekonomiskt utbyte. En verksamhet kan vara yrkesmässig även om förmedling rent faktiskt äger rum endast vid något enstaka tillfälle. Innebörden av begreppet försäkringsförmedling behandlas även i avsnitt 8.1. Paragrafen innehåller en uppräkning av viss verksamhet som inte i sig skall anses vara försäkringsförmedling. Undantagen i punkterna 3 och 4 motsvarar i sak artikel 2.3 tredje stycket i direktivet om försäkrings- förmedling (se också stycke 12 i ingressen till direktivet). Undantagen i punkterna 1 och 2 grundas på en tolkning av direktivets innebörd i detta avseende (jfr t.ex. nämnda stycke i ingressen) och syftar till att skapa klarhet när det gäller avgränsningen av begreppet försäkringsförmedling (se även kommentaren till 1 §). Åtgärder som inskränker sig till att skapa kontakt mellan en kund och ett försäkringsföretag eller en försäkringsförmedlare är normalt inte försäkringsförmedling (punkt 1). Lagen är inte heller tillämplig på verksamhet som bara består i att lämna allmän information eller vägledning om försäkringsprodukter (punkt 2). Den verksamhet som bedrivs av t.ex. omfattas således inte av lagens tillämpningsområde. Punkten 3 tar sikte på t.ex. skatteexperter och revisorer, som då och då ger råd om försäkringsskydd inom ramen för sin huvudsakliga verksamhet. Genom punkt 4 klargörs det att yrkesgruppen skadereglerare inte kan anses ägna sig åt försäkrings- förmedling. Om den verksamhet som beskrivs i paragrafen kombineras med direkt rådgivning kring lämpligt försäkringsskydd eller med ett aktivt deltagande i utformningen av ett försäkringsavtal är det dock normalt fråga om försäkringsförmedling som omfattas av lagens bestämmelser. Frågorna behandlas även i avsnitt 8.1. Lagen omfattar på samma sätt som direktivet om försäkringsförmedling även förmedling av återförsäkring (jfr artikel 1.1). Bestämmelserna om försäkringsförmedlares informationsskyldighet är dock inte tillämpliga när förmedlingen avser återförsäkring eller försäkring mot stora risker, se 6 kap. 7 § (jfr artikel 12.4). Vidare får bestämmelserna om försäkringsförmedlares skyldighet att iaktta god försäkringsförmedlingssed m.m. och om försäkringsförmedlares skadeståndsskyldighet avtalas bort vid förmedling av återförsäkring (se författningskommentaren till 9 §). Syftet med bestämmelsen är att inte tynga lagtexten i onödan. Lagen innehåller, efter förebild från artikel 2.7 direktivet om försäkringsförmedling, en definition av anknuten försäkringsförmedlare (se 10 § 1). I lagen föreslås vissa särregler för dessa förmedlare. Syftet med bestämmelsen är att inte tynga lagtexten i onödan. I paragrafen föreskrivs att lagen skall vara tillämplig även på förmedling av fondandelar som en försäkringsförmedlare under vissa förutsättningar får utöva som sidoverksamhet till försäkringsförmedling utan tillstånd enligt lagen (1991:981) om värdepappersrörelse. De bestämmelser i lagen som inte gäller för denna sidoverksamhet avser bl.a. försäkringsförmedlares verksamhet utomlands (4 kap.), vissa regler för verksamheten (5 kap.) och försäkringsförmedlares informa- tionsskyldighet (6 kap.). I paragrafen föreskrivs dels att lagen om försäkringsförmedling gäller i tillämpliga delar även för den verksamhet som drivs av utländska försäkringsförmedlare i , dels att lagen (1992:160) om utländska filialer m.m. gäller för den verksamhet som utövas av sådana filialer till utländska försäkringsförmedlare som utgörs av avdelningskontor med självständig förvaltning (se 10 § 4 a). Bestämmelserna behandlas i avsnitt 8.6. Där redogörs bl.a. för vilka bestämmelser i denna lag som bedöms vara tillämpliga även på utländska försäkringsförmedlare. Undantag från lagens tillämpningsområde Undantaget från lagens tillämpningsområde vad gäller försäkringsföretag och dess anställda följer av artikel 2.3 andra stycket direktivet om försäkringsförmedling. avses företag som har tillstånd att driva försäkringsrörelse enligt försäkringsrörelselagen (1982:713), lagen (1998:293) om utländska försäkringsgivares verksamhet i eller lagen (1972:262) om understödsföreningar. Detta undantag från lagens tillämpningsområde behandlas i avsnitt 8.1. Direktivet om försäkringsförmedling undantar även personer som inte har försäkringsförmedling som huvudsaklig yrkesverksamhet och som förmedlar försäkringar som kompletterar en levererad vara eller tjänst, om vissa andra förutsättningar, som bl.a. har att göra med försäkrings- skyddets omfattning, försäkringstidens längd och den årliga premien för den förmedlade försäkringen, också är uppfyllda (artikel 1.2). Bestämmelsen i direktivet har i sak oförändrad tagits in i den nya lagen. Det bör framhållas att rekvisiten i paragrafen är kumulativa och att begränsningen i fråga om årlig premie skall beräknas på det individuella försäkringsavtal som förmedlas. De språkliga preciseringar i fråga om vem som levererat en vara eller en tjänst respektive hos vem en resa har bokats som finns i direktivets bestämmelse återfinns inte i paragrafen, vilket beror på att dessa preciseringar kan medföra omotiverade skillnader mellan förmedlingssituationer som sakligt sett bör bedömas på samma sätt. Försäkringsskydd i samband med en resa kan t.ex. förmedlas av den som anordnar resan, men samma försäkringsskydd kan uppstå som en följd av att resan betalas med ett kreditkort, dvs. förmedlas av ett kortföretag. Det finns inga sakliga skäl för att behandla resebyrån och kortföretaget på olika sätt beroende på vem av dem som i det enskilda fallet förmedlar det aktuella försäkringsskyddet. Liknande situationer uppkommer även när det gäller förmedling av t.ex. försäkringsskydd i samband med olika finansieringslösningar eller vid förmedling av sjö- och transportförsäkringar. En av förutsättningarna för att lagen inte skall vara tillämplig är att försäkringsförmedlingen bara kräver kunskap om den försäkring som förmedlas. Enligt Lagrådet kan det ifrågasättas om nämnd förutsättning är uppfylld i en situation när förmedlaren erbjuder ett försäkringsskydd som motsvarar ett skydd kunden redan har. Lagrådet pekar på ett reellt problem i konsumentförhållanden. Det skulle emellertid riskera att leda för långt om viss förmedlingsverksamhet inte skall anses undantagen från lagens tillämpningsområde i de fall förmedlingen inte bara kräver kunskap om den försäkring som förmedlas utan även om hur det erbjudna försäkringsskyddet förhåller sig till andra skydd som kunden kan ha till följd av andra försäkringar. En sådan lösning torde vart fall strida mot direktivets syfte i denna del, nämligen att undanta en stor del av specialombuden från lagens tillämpningsområde. Den närmare gränsdragningen vid olika försäkringslösningar överlämnas dock till rättstillämpningen. Undantaget behandlas även i avsnitt 8.1. Avtalsvillkor som avviker från lagen I paragrafen regleras möjligheten att i vissa fall avvika från lagens bestämmelser genom avtal. Lagens bestämmelser om försäkringsförmedlares skyldighet att iaktta god försäkrings- förmedlingssed m.m. (5 kap. 4 §), som är sanktionerad med en skadeståndsskyldighet (5 kap. 7 §), får avtalas bort bara vid förmedling av återförsäkring och försäkring mot stora risker. Bestämmelsen behandlas även i avsnitt 8.5.5. I punkten 1 definieras anknuten försäkringsförmedlare, jfr artikel 2.7 och stycke 10 i ingressen till direktivet om försäkringsförmedling. Direktivets definition innehåller ett förbud för en anknuten försäkringsförmedlare att ta emot kundmedel som av lämplighetsskäl inte tas in i lagen efter tolkning av nämnt stycke i ingressen (se närmare i avsnitt 8.5.3). Punkten 2 innehåller en definition av behörig myndighet. Definitionen avser bara utländska myndigheter eller andra utländska organ som har behörighet att bevilja tillstånd eller registrering eller att utöva tillsyn över utländska försäkringsförmedlare (jfr artikel 2.11 direktivet). Behöriga myndigheter i är och . Syftet med definitionen är att inte tynga lagtexten i onödan. I punkten 4 har tagits in en definition av filial. Definitionen saknar motsvarighet i direktivet om försäkringsförmedling. Den närmare innebörden av begreppet filial har behandlats i avsnitt 8.6. Enligt punkten 5 används begreppet försäkringsförmedlare för sådana förmedlare som är registrerade enligt denna lag. Begreppet omfattar således även anknutna försäkringsförmedlare som har blivit registrerade. I punkten 6 definieras hemland. Enligt direktivet skall försäkrings- förmedlare registreras i sin hemmedlemsstat ett begrepp som definieras i artikel 2.9. Definitionen av hemland motsvarar definitionen av hemmedlemsstat i direktivet. Definitionen i punkten 7 motsvarar den definition av kvalificerat innehav som finns i 1 kap. 9 a § försäkringsrörelselagen (1982:713) Punkterna 8 och 9 innehåller hänvisningar till olika paragrafer i försäkringsrörelselagen där begreppen moderbolag och stora risker definieras. Begreppen används i bestämmelserna om försäkringsförmed- lares informationsskyldighet (se 6 kap. 1 § första stycket 4 och 6 kap. 7 § 2). Begreppet stora risker används också i 9 §. I punkterna 10 och 11 anges vad som avses med svensk fysisk respektive juridisk person. Med hemvist avses detsamma som i 10 kap. 1 § (jfr artikel 2.9 direktivet om försäkringsförmedling och kommentaren till punkt 6). Punkten 12 innehåller en definition av utländsk försäkringsförmedlare. Definition avser försäkringsförmedlare som hör hemma såväl inom som utanför EES. Tillstånd och registrering för svenska försäkringsförmedlare I paragrafens första stycke anges att försäkringsförmedling är en tillståndspliktig verksamhet. Tillstånd behövs dock inte för anknutna försäkringsförmedlare. För sådana förmedlare gäller i stället det registreringsförfarande som anges i 4 §. Frågorna behandlas närmare i avsnitt 8.2. I paragrafens första stycke föreskrivs vidare att tillstånd får ges till en svensk fysisk eller juridisk person. Dessa begrepp definieras i 1 kap. 10 § 10 och 11. Andra stycket innehåller en upplysning om att det finns särskilda bestämmelser om utländska försäkringsförmedlares verksamhet i i 3 kap. Försäkringsförmedlare från ett annat land inom EES är inte skyldiga att ansöka om tillstånd hos för att få utöva försäkringsförmedling här. För dem gäller i stället det anmälnings- förfarande som föreskrivs i 3 kap. 1 §. Övriga utländska försäkrings- förmedlare är enligt 3 kap. 2 § skyldiga att ansöka om tillstånd hos för att få utöva försäkringsförmedling här från filial, som skall registreras enligt 3 kap. 4 §. nämnda bestämmelser behandlas i avsnitt 8.6. I paragrafen anges att tillståndet till försäkringsförmedling får begränsas till vissa försäkringsslag eller vissa försäkringsklasser. Bestämmelserna i första stycket motsvarar 3 § första stycket lagen (1989:508) om försäkringsmäklare. Bestämmelsen i andra stycket om möjligheten att begränsa tillståndet till en eller flera försäkringsklasser saknar motsvarighet i försäkrings- mäklarlagen. har meddelat föreskrifter om försäkringsklasser, FFFS 2000:13, med stöd av bestämmelserna i 2kap. 3 ac §§ försäkringsrörelselagen (1982:713). Bestämmelserna behandlas även i avsnitt 8.2. I paragrafens första stycke föreskrivs en skyldighet för den som har fått tillstånd att utöva försäkringsförmedling att anmäla sig för registrering . Som närmare framgår av avsnitt 8.2 föreslås att registerföringen förs över från till . Registrering kommer därför inte att kunna ske som tillstånd beviljas. Registrering är en förutsättning för att få utöva försäkringsförmedling. Därför föreskrivs i andra och tredje styckena att verksamheten inte får påbörjas förrän registrering har skett och att tillståndet upphör att gälla om anmälan om registrering inte görs . Bakgrunden till dessa bestämmelser är bl.a. att direktivet om försäkringsförmedling bygger på att en försäkringsförmedlare skall registreras i sitt hemland och med stöd av den registreringen kunna driva verksamhet inom hela gemenskapen (se artikel 3.1 första stycket och 3.5). också kunna kontrolleras av kunden och direktivet innehåller därför bestämmelser om att förmedlaren skall informera kunden om det register som han är upptagen i och hur registreringen kan kontrolleras (se artikel 12.1 första stycket b). Informationskraven behandlas i avsnitt 8.4. Bestämmelser om registreringsmyndighet och registrering finns i 7 kap. 12 §§. Mer detaljerade regler kring registerinnehåll m.m. kommer att meddelas genom verkställighetsföreskrifter. Paragrafen innehåller bestämmelser om det registreringsförfarande som skall gälla för anknutna försäkringsförmedlare. Förslaget behandlas i avsnitt 8.2. I paragrafens första stycke föreskrivs en skyldighet för försäkrings- företag att anmäla anknutna försäkringsförmedlare för registrering hos registreringsmyndigheten. Begreppet anknuten försäkringsförmedlare definieras i 1 kap. 10 § 1 och behandlas i avsnitt 8.2. En förutsättning för en sådan anmälan är att förmedlaren uppfyller de krav som gäller för tillstånd till försäkringsförmedling enligt 5 eller 6 §. Detta innebär i sin tur att försäkringsföretaget respektive förmedlarföretaget har kontrollerat att så är fallet. Kontrollen av att en enskild person inte förekommer i det register som förs enligt lagen (1998:620) om belastningsregister skall ske genom att personen för försäkringsföretaget respektive för förmedlarföretaget visar upp ett särskilt registerutdrag, som han eller hon inhämtat med stöd av 9 § nämnda lag. Vad registerutdraget skall innehålla och hur registerkontrollen skall gå till förutsätts bli reglerade genom föreskrifter som meddelas av regeringen i enlighet med 9 kap. 1§. Registerutdraget skall utformas på ett sätt som innebär minsta möjliga intrång i den enskildes integritet. Närmare bestämmelser om vad försäkringsföretagen och förmedlarföretagen i övrigt skall iaktta vid kontrollen av anknutna förmedlares kvalifikationer och vid anmälan av dessa förmedlare för registrering, förutsätts bli reglerade genom föreskrifter med stöd av bemyndigandet i 9 kap. 2 § 1 och 6.