prop · GS03110d2 · 2005-03-17 00:00:00 — När det gäller ersättningsrätten ger artikel 16.1(a)(iv) i Romkonventionen möjlighet att ställa upp ett krav på reciprocitet i förhållande till det nya nationalitetskriteriet. Kravet på reciprocitet i förhållande till upptagningskriteriet som redan finns i svensk rätt bör bibehållas. Med beaktande av detta bör effekterna för svenska rättighetshavare av en ändring i fråga om anknytningsmomenten även avseende Romkonventionen vara begränsade. Liksom promemorian anser regeringen att några starka skäl mot att tillämpa samma anknytningsmoment beträffande båda konventionerna inte föreligger. För en ändring talar också att en stor majoritet av EU:s medlemsstater redan tillämpar nationalitetskriteriet jämte antingen upptagningskriteriet eller utgivningskriteriet eller båda. Med beaktande av det nu anförda och av önskemålet om att tillämpa samma anknytningsmoment beträffande båda konventionerna anser regeringen att förklaringen enligt artikel 17 i Romkonventionen bör dras tillbaks och att en förklaring enligt artikel 5.3 i samma konvention om att inte tillämpa utgivningskriteriet bör avges i stället. De nya regler som bör gälla i fråga om anknytningsmomenten för skydd av utövande konstnärer och fonogramframställare enligt såväl Romkonventionen som WPPT kan efter det att godkänt att tillträder WPPT införas genom ändringar i internationella upphovsrättsförordningen (62 § URL). Några lagändringar med anledning av artikel 3 i WPPT är således inte nödvändiga. Kravet på nationell behandling Kravet på nationell behandling regleras i artikel 4 i WPPT. I artikel 4.1 föreskrivs att fördragsslutande stater skall ge medborgare i andra avtalsslutande parter, sådana de definieras i artikel 3.2, samma behandling som man ger sina egna medborgare när det gäller ensamrättigheterna som föreskrivs i fördraget och rätten till ersättning för sekundära utnyttjanden av fonogram enligt artikel 15. Hänvisningen till artikel 3.2 innebär alltså att med medborgare i andra avtalsslutande parter avses de utövande konstnärer eller fonogram som skulle ha uppfyllt kraven för skydd enligt Romkonventionen om samtliga WPPT-stater vore parter till Romkonventionen (se vidare framställningen ovan avseende artikel 3). Betydelsen av reglerna om nationell behandling är att i de delar en stat har valfrihet hur en bestämmelse skall genomföras i nationell rätt måste staten ge lika fördelaktiga bestämmelser till de som anses som medborgare enligt artikel 3 som till sina egna medborgare. Kravet på nationell behandling kan sträcka sig olika långt i olika sammanhang. Enligt , såväl som enligt , är kravet på nationell behandling såvitt gäller upphovsrättsligt skyddade verk vidsträckt. (artikel 5) anger att konventionsstaterna skall ge nationell behandling såväl avseende de rättigheter som deras nationella rätt ger, eller kommer att ge, till upphovsmän, som avseende de rättigheter räknar upp. Artikel 3 i ställer upp motsvarande krav när det gäller det upphovsrättsliga skyddet. För de närstående rättigheterna har i Romkonventionen valts ett mer begränsat krav på nationell behandling. Enligt artikel 2 i Romkonventionen är kravet på nationell behandling begränsat till det skydd som Romkonventionen ger och de begränsningar Romkonventionen föreskriver. Enligt artikel 3 i gäller kravet på nationell behandling uteslutande i förhållande till de rättigheter som avtalet föreskriver. Även WPPT har ett mer begränsat krav på nationell behandling. Enligt artikel 4.1 i WPPT skall nationell behandling ges när det gäller ensamrättigheterna enligt WPPT och rätten till ersättning enligt artikel 15 i WPPT. Det finns alltså inte något krav på att ge nationell behandling avseende eventuella andra rättigheter som fonogramframställare och utövande konstnärer kan tänkas ha enligt nationell rätt. I artikel 4.2 föreskrivs att skyldigheten till nationell behandling enligt artikel 4.1 inte gäller till den del som den andra fördragsslutande staten utnyttjar de reservationer som föreskrivs i artikel 15.3. Den sistnämnda artikeln föreskriver att en fördragsslutande stat genom en förklaring till WIPOs generaldirektör kan förklara att den kommer att tillämpa bestämmelserna om rätt till ersättning endast med avseende på vissa utnyttjanden eller begränsa deras tillämpning på något annat sätt eller att den inte alls kommer att tillämpa dessa bestämmelser. Som har utvecklats i avsnittet 13.2.1 rörande artikel 3 innebär artikel 4.2 att reciprocitet kan tillämpas beträffande ersättningsrätten oavsett vilket anknytningsmoment som är tillämpligt. Där har också konstaterats att någon förklaring i samband med ratifikationen om att man avser att tillämpa reciprocitet inte behövs utan detta följer direkt av de berörda artiklarna i WPPT. I avsnitt 13.2.1 har också dragits den slutsatsen att bör tillämpa reciprocitet beträffande ersättningsrätten. En särskild fråga är vilka krav på nationell behandling som WPPT innebär när det gäller spridningsrätten och närmare bestämt konsumtion av spridningsrätten. Bestämmelser om spridningsrätt finns beträffande utövande konstnärer i artikel 8 WPPT och beträffande fonogramframställare i artikel 12 WPPT. I båda artiklarna anges, som har redovisats i avsnitt 13.2.1 att konventionsstaterna har frihet att tillämpa vilka villkor de vill när det gäller villkoren för konsumtion av spridningsrätten efter första försäljning eller annan övergång av äganderätten till ett original eller en kopia av de fixerade, skyddade prestationerna. Konventionsstaterna är alltså fria att själva välja om de önskar tillämpa global konsumtion, regional konsumtion eller nationell konsumtion. Kravet på nationell behandling innebär förstås att spridningsrätten måste ges till personer med relevant anknytning till en WPPT-stat (se angående anknytningsmomenten föregående delavsnitt Prop. 2004/05:110 rörande artikel 3 i WPPT). Frågan är då vad detta krav innebär när det gäller bestämmelser om konsumtion av spridningsrätten. Måste man ge internationell tillämplighet åt de regler man enligt den valfrihet WPPT ger väljer att ha beträffande konsumtion av spridningsrätten för sina egna medborgare eller har man också frihet att välja att ha andra regler om konsumtion för andra WPPT-medborgare? En bestämmelse om konsumtion av spridningsrätten utgör en inskränkning i spridningsrätten. En bestämmelse om global konsumtion innebär en större inskränkning i ensamrätten än en bestämmelse om regional konsumtion. Skulle man t.ex. tillämpa regional konsumtion för sina egna medborgare men global konsumtion för andra WPPT-medborgare så innebär det att spridningsrätten får ett mer gynnsamt innehåll för de egna medborgarna. Som anfördes i promemorian är ett sådant agerande inte förenligt med kravet på nationell behandling såvitt gäller spridningsrätten. Det anförda innebär att måste införa regional konsumtion i förhållande till alla utövande konstnärer och fonogramframställare som har relevant anknytning till en WPPT-stat enligt bestämmelsen i artikel 3.3 i WPPT. Detta bör ske genom att regler härom, efter det att godkänt att tillträder WPPT, införs i internationella upphovsrättsförordningen (jfr 62 § URL). Några lagändringar med anledning av artikel 4 i WPPT är alltså inte nödvändiga. 14 Ikraftträdande- och övergångsbestämmelser Regeringens förslag: Ändringarna i lagen (1960:729) om upphovsrätt till litterära och konstnärliga verk skall träda i kraft . De skall med vissa angivna undantag vara tillämpliga på verk och prestationer som har kommit till före ikraftträdandet. Äldre bestämmelser om s.k. regional konsumtion skall dock fortfarande tillämpas på exemplar av verk som med upphovsmannens samtycke har överlåtits inom Europeiska ekonomiska samarbetsområdet före ikraftträdandet. Detsamma gäller för exemplar av kataloger och fotografiska bilder enligt 49 respektive 49 a §§. Bestämmelsen om beräkning av skyddstid för ljudupptagningar skall inte tillämpas på ljudupptagningar beträffande vilka skyddstiden löpt ut vid lagens ikraftträdande. Äldre bestämmelser skall slutligen fortfarande tillämpas i fråga om åtgärder som har vidtagits eller rättigheter som har förvärvats före ikraftträdandet. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna har tillstyrkt eller inte haft något att erinra mot Skälen för regeringens förslag: Artikel 10 i direktivet innehåller bestämmelser om tillämpningen i tiden av direktivet. Enligt artikel 10.1 skall direktivet tillämpas på alla verk och alla andra alster (dvs. prestationer skyddade av till upphovsrätten närstående rättigheter) som avses i direktivet och som skyddas genom medlemsstaternas lagstiftning om upphovsrätt och närstående rättigheter eller som uppfyller kriterierna för skydd enligt bestämmelserna i direktivet eller i de bestämmelser som avses i artikel 1.2 i direktivet. Av artikel 10.2 följer att direktivet inte skall påverka åtgärder som har vidtagits och rättigheter som har förvärvats före . Direktivet skulle ha varit genomfört . Eftersom direktivets genomförande alltså är försenat är det särskilt angeläget att de nya och ändrade bestämmelserna träder i kraft möjligt. Mot denna bakgrund bör de nya bestämmelserna träda i kraft . På upphovsrättens område gäller allmänt att nya regler tillämpas även på verk och prestationer skyddade av närstående rättigheter som har tillkommit före ikraftträdandet av de nya reglerna. Denna princip avspeglas i direktivets artikel 10.1 och bör, med vissa begränsningar som behandlas i det följande, gälla även i fråga om de nu föreslagna lagändringarna. I promemorian föreslogs att detta skulle tas in i en särskild bestämmelse. Regeringen delar denna uppfattning. Eftersom genomförandet av direktivet är försenat i måste denna bestämmelse alltså avse samtliga verk och prestationer som var skyddade vid ikraftträdandet. Till att börja med behöver särskilda överväganden göras avseende sådana exemplar av verk, beträffande vilka spridningsrätten konsumerats enligt de äldre bestämmelserna om internationell konsumtion. Det är rimligt att sådana exemplar får spridas vidare fritt även om regional konsumtion inte inträtt, eftersom exemplar av upphovsrättsligt skyddade verk kan ha köpts upp utanför EES-området tidigare. Förutsättningarna för sådana redan vidtagna åtgärder bör alltså inte ändras retroaktivt. Detta får anses följa av grunderna för artikel 10.2 i direktivet. I enlighet med vad som föreslogs i promemorian som har lämnats utan erinran av remissinstanserna, bör det sagda tas in i en särskild övergångsbestämmelse. Såsom Lagrådet har påpekat bör bestämmelsen lämpligen utformas så att äldre bestämmelser fortfarande skall tillämpas på sådana exemplar av verk som med upphovsmannens samtycke har överlåtits inom Europeiska ekonomiska samarbetsområdet före ikraftträdandet. En ändring från internationell till regional konsumtion sker också beträffande sådana sammanställningar som skyddas enligt 49 § och fotografier som skyddas enligt 49 a § lagen (1960:729) om upphovsrätt till litterära och konstnärliga verk (URL). Även i dessa fall är den nämnda övergångsbestämmelsen rörande 19 § första stycket tillämplig, eftersom 49 och 49 a §§ hänvisar till 19 § URL. Regeringen ansluter sig alltså till Lagrådets bedömning att detta inte behöver föreskrivas uttryckligen i övergångsbestämmelsen. Särskilda överväganden bör också göras när det gäller sådana ljudupptagningar som enligt den föreslagna ändringen avseende beräkningen av skyddstiden i 46 § URL i vissa fall kan få förlängd skyddstid. Som närmare redovisas i avsnitt 10.1 är grunden för denna ändring direktivets bestämmelse i artikel 11.2. Enligt den bestämmelsen ändras artikel 3.2 i direktiv /98/EEG av om harmonisering av skyddstiden för upphovsrätt och vissa närstående rättigheter (skyddstidsdirektivet) såvitt avser utgångspunkten för beräkningen av skyddstidens längd för fonogramframställare. En följd av ändringen är att skyddstidens längd kan bli längre under vissa förutsättningar. Vid genomförandet i svensk rätt av skyddstidsdirektivet konstaterades det att direktivets bestämmelser krävde att skyddet Prop. 2004/05:110 återupplivades för vissa verk beträffande vilka skyddstiden enligt äldre bestämmelser hade löpt ut (se prop. 1994/95:151 s. 32 f.). Det hade därför legat nära till hands att anta att skyddet även i det nu aktuella fallet skulle kunna återupplivas. Det nu aktuella direktivet innehåller emellertid en uttrycklig bestämmelse i artikel 11.2, som säger att om skyddstiden har löpt ut skall artikel 11.2 inte innebära att de rättigheterna åter blir skyddade. Mot denna bakgrund bör även i de svenska övergångsbestämmelserna tas in en bestämmelse som anger att de nya bestämmelserna om beräkning av skyddstiden för ljudupptagningar inte gäller om skyddstiden hade löpt ut före de nya bestämmelserna träder i kraft. Artikel 11.2 anger visserligen som relevant datum för övergångsbestämmelsen. Eftersom är försenat med genomförandet och ändringen av skyddstidsbestämmelsen alltså inte har genomförts per bör den svenska bestämmelsen ta sikte på tidpunkten för ikraftträdandet. En annan princip som vanligen tillämpas vid ändringar i upphovsrättslagen är att nya upphovsrättsliga regler inte bör tillämpas såvitt gäller åtgärder som har vidtagits eller rättigheter som har förvärvats före ikraftträdandet. Den principen får sitt uttryck i direktivets artikel 10.2. Även denna princip bör tillämpas vid de nu aktuella lagändringarna men bör på grund av förseningen med genomförandet ta sikte på tidpunkten för ikraftträdandet. Principen bör tas in i en särskild bestämmelse. I enlighet med vad Lagrådet har förslagit bör det lämpligen uttryckligen framgå av bestämmelsen att äldre bestämmelser skall tillämpas i dessa fall. En effekt av bestämmelsen är att de nya reglerna inte påverkar ingångna avtal. Det skulle kunna ifrågasättas om det behövs några särbestämmelser när det gäller bestämmelserna om talbokstillstånd enligt 17 § URL, som föreslås bli ändrade. Talbokstillstånd har tidigare meddelats även till juridiska personer som använt dem i kommersiell verksamhet. Tillstånd enligt 17 § URL i dess nya lydelse kommer inte att kunna meddelas för exemplarframställning m.m. som sker i förvärvssyfte. I praktiken torde detta hindra att vinstdrivande bolag får tillstånd att framställa talböcker m.m. Frågan är då vad som kommer att gälla för de bolag som redan har tillstånd enligt bestämmelsen i dess gällande lydelse? Frågan regleras emellertid genom den föreslagna övergångsbestämmelsen om att de nya reglerna inte skall påverka förvärvade rättigheter. Ett företag som fått tillstånd att framställa talböcker enligt 17 § URL i dess gällande lydelse har därigenom förvärvat en rättighet. Den nya utformningen av bestämmelsen påverkar alltså inte denna rättighet. Företaget kommer därmed att kunna fortsätta framställa talböcker i enlighet med tillståndet och 17 § URL i dess nuvarande lydelse. Den som vill ha möjlighet att vidta de åtgärder som 17 § URL i dess nya lydelse medger måste förstås ansöka om nytt tillstånd enligt bestämmelsens nya utformning och kan då endast få tillstånd om kraven enligt den nya bestämmelsen är uppfyllda. Ekonomiska och andra konsekvenser Regeringens bedömning: Förslagen medför inte några nämnvärda ökade kostnader för det allmänna. Förslagen kan medföra mindre kostnadsökningar för enskilda. Förslagen medför inte några konsekvenser för miljön eller för jämställdheten. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna har inte framfört några synpunkter på promemorians bedömning i fråga om konsekvenser av förslagen. Skälen för regeringens bedömning: De föreslagna lagändringarna avseende omfattningen av ensamrätten för upphovsmän och närstående rättighetshavare är främst av lagteknisk karaktär. Regeringen delar därför promemorians uppfattning att de inte kan förväntas orsaka kostnader för det allmänna eller för enskilda. När det gäller föreslagna inskränkningar i upphovsrätten gör regeringen följande överväganden. I bestämmelsen om kopiering för privat bruk har bl.a. föreslagits förändringar som innebär att möjligheten att med stöd av bestämmelsen kopiera på arbetsplatser minskar. Denna förändring har kombinerats med ett förslag om en ny avtalslicensbestämmelse avseende kopiering inom myndigheter, företag och organisationer m.fl. Det innebär att viss kopiering som tidigare skedde inom arbetslivet utan betalning i fortsättningen skall ersättas. Som konstaterats i promemorian kommer detta sannolikt att leda till viss ökning av kostnaderna inom myndigheter, företag och organisationer m.fl. om myndigheten, företaget eller organisationen i fråga anser sig ha behov av att utföra sådan kopiering. Å andra sidan innebär den föreslagna avtalslicensbestämmelsen en möjlighet att klarera rättigheter på ett enklare sätt. Om avtalslicensbestämmelsen utnyttjas kan alltså kostnaderna för kopiering i arbetslivet i flera fall bli lägre än då individuella avtal måste träffas. Regeringen delar sammantaget promemorians uppfattning att de merkostnader som kan uppkomma för det allmänna till följd av denna ändring inte kan beräknas bli annat än marginella och att de därför skall finansieras inom befintliga ramar. Vad gäller övriga föreslagna ändringar i bestämmelsen om kopiering för privat bruk bedömer regeringen, i likhet med promemorian, att de inte kan förväntas ha någon inverkan på kostnaderna för det allmänna. För den enskilde kan ändringarna i samma bestämmelse som innebär krav på lovlig förlaga, begränsningar vad gäller möjligheter att kopiera hela böcker och begränsningar i fråga om tillåtet antal kopior dock förväntas leda till vissa merkostnader. Regeringen bedömer emellertid att merkostnaderna bör bli relativt små. De nu nämnda ändringarna i bestämmelsen är vidare mycket angelägna ur ett rättighetshavarperspektiv och kan förväntas ge en positiv effekt för företag och organisationer på rättighetshavarsidan. Ändringarna kan därmed förväntas främja utveckling och investeringar inom upphovsrättssektorn. Vid införandet av dagens bestämmelse om kassettersättning gjordes bedömningen att det inte fanns anledning att räkna med att den föreslagna ersättningsordningen skulle leda till ökade kostnader eller ökat resursbehov för det allmänna (prop. 1997/98:156 s. 42). Bakgrunden till detta var dels att man inte förutsåg några ökade insatser av tull, polis och åklagare eller tvister som medförde belastning på domstolsväsendet, dels att ersättning endast skulle betalas för anordningar som är särkilt ägnade för framställning av exemplar av verk för privat bruk. Det senare innebar att t.ex. anordningar som används av stat eller kommun skall undantas från rätten till ersättning (a. prop. De ändringar som regeringen nu föreslår i fråga om kassettersättningen innebär inte någon förändring i dessa grundläggande förhållanden. Ändringarna kan således inte förväntas påverka kostnaderna för det allmänna. I de ursprungliga förarbetena diskuterades även kostnadseffekterna av kassettersättningen för konsumenter. Det konstaterades där att det var svårt att bedöma i vad mån kostnaderna för kassettersättning skulle komma att vältras över på konsumenterna. Konkurrensen i detaljhandelsledet när det gäller kassettband var påtaglig och kassettband användes ofta som lockvara. Det var därför sannolikt att endast en del av de ökade kostnaderna för import av kassettband i slutänden skulle komma att bäras av konsumenterna (a. prop. De förändringar som föreslås av regeringen innebär att kassettersättningen höjs, om än inte i lika hög utsträckning som enligt förslaget i promemorian, samt att taknivåerna tas bort. Å andra sidan införs en möjlighet till nedsättning som bl.a. skall kunna tillämpas om ersättningen blir oskäligt hög. Det är även svårt att bedöma i vilken utsträckning kostnaderna kommer att vältras över på konsumenterna. Vad som anfördes i de tidigare förarbetena rörande det förhållandet att kassettband ofta används som lockvara gör sig gällande också för blanka CD och DVD, på vilka digital upptagning kan ske. När det gäller de apparater som omfattas av bestämmelserna om kassettersättning torde en mängd faktorer ha betydelse vid prissättningen. Sammanfattningsvis torde det även kunna förutses att endast en del av den kostnad som kassettersättningen utgör kan antas leda till ökade kostnader i konsumentledet. På samma sätt som utvecklats ovan vad gäller införandet av kravet på lovlig förlaga m.m. är ändringarna vad gäller kassettersättning angelägna från rättighetshavarsynpunkt. Även i detta fall kan således effekten för företag och organisationer på rättighetshavarsidan förväntas bli positiv. Därav följer att även dessa ändringar kommer att bidra till att främja utveckling och investeringar inom upphovsrättssektorn. När det gäller övriga föreslagna ändringar avseende inskränkningar i ensamrätten och avtalslicenser kan de antas få mindre effekt på det allmännas kostnader. Den föreslagna inskränkningen i 17 § URL är av stor vikt genom att den bidrar till att öka tillgängligheten till verk för personer med funktionshinder. För dessa personer bedöms effekten av förändringarna i 17 § URL att bli positiv. För att balansera dessa personers intressen mot upphovsmännens intressen föreslås att upphovsmännen skall ha rätt till ersättning så snart ett exemplar sprids eller ett verk överförs till personer med funktionshinder på ett sådant sätt att dessa personer får behålla ett exemplar av verket. De personer som gynnas av bestämmelsen får alltså i flera fall betala för de exemplar som får framställas med stöd av bestämmelsen. Kostnaderna för de enskilda personerna uppvägs av att de får behålla exemplaren. till ersättning som föreslås i upphovsrättslagen är alltså kopplad till att personen med funktionshinder får behålla ett exemplar av det upphovsrättsligt skyddade verket. Eftersom det länge har funnits en stark efterfrågan på sådan digital distribution som görs möjlig genom förslaget, kan det enligt regeringen antas att den utökade inskränkningen i 17 § URL kommer att leda till en ökning av just sådana förfoganden som kommer att medföra rätt till den föreslagna upphovsrättsliga ersättningen. Sammantaget bedömer regeringen att förändringarna i 17 § URL inte bör föranleda några ökade kostnader för det allmänna. När det gäller föreslagna avtalslicenser kan dessa öppna för att berörda institutioner väljer att träffa avtal i större utsträckning än . Det leder i så fall till att nya kostnader kan uppstå för dessa institutioner. Å andra sidan innebär föreslagna avtalslicensbestämmelser förenklade möjligheter att träffa avtal om användning av verk. Om avtalslicensbestämmelserna utnyttjas kan kostnaderna för institutionerna i många fall bli lägre än då individuella avtal måste träffas. I vilken utsträckning förslagen kommer att leda till ökat nyttjande och därmed till ökade kostnader för det allmänna är svårt att bedöma . Utvecklingen kommer därför att följas noggrant. För enskilda som utgör användare av verk kan vissa av förslagen medföra ökade kostnader i någon mån. I promemorian föreslås även nya regler om rättsligt skydd för tekniska åtgärder och för ekonomisk information om rättighetsförvaltning. En bedömning måste göras av om dessa förslag medför några ökade kostnader för det allmänna. Det är förstås svårt att uppskatta hur många nya ärenden hos polis, åklagare och domstol som förslaget i dessa delar kommer att medföra. Med beaktande av den särskilda åtalsregel som föreslås vad gäller överträdelse av förbudet mot kringgående av tekniska åtgärder torde det emellertid inte bli fråga om annat än en liten ökning av antalet ärenden och mål. Eftersom ökningen således torde bli begränsad är regeringens bedömning att eventuella kostnadsökningar för polis, åklagare och domstolar endast blir marginella och att de därför skall finansieras inom befintliga anslag. Några ytterligare resurser skall därför inte tillföras berörda myndigheter. De föreslagna lagändringarna innebär i övrigt att upphovsrättslagstiftningen förtydligas.