prop · GS03113 · 2005-04-04 00:00:00 — enades om att direktivets tillämpningsområde skulle innefatta ränta på fordringar av alla slag, i synnerhet inkomster från inhemska eller internationella obligationer, upplupen ränta som realiserades vid försäljning, återbetalning eller inlösen av sådana fordringar, kapitaliserad ränta för nollkupongobligationer och liknande produkter, inkomster som delades ut av investeringsfonder och kapitaliserad ränta från tillväxtfonder, om sådana inkomster eller räntor var knutna till fordringar. Liknande inkomster från system som användes för att ersätta fonder för kollektiva investeringar (t.ex. truster, enkla bolag, osv.) skulle också omfattas av direktivet. För att undvika störningar på marknaden kom överens om att en undantagsbestämmelse (grandfathering ) skulle gälla för att från direktivets tillämpningsområde utesluta inkomster från vissa internationella obligationer och andra överlåtbara skuldebrev för vilka prospekten hade godkänts före eller, i avsaknad av prospekt, vilka hade emitterats före den tidpunkten (tillämpningen av klausulen på ytterligare emissioner av sådana värdepapper efter förtydligades i de ytterligare slutsatser som antog ). Rådet bekräftade vidare att direktivet, i linje med kommissionens förslag och rådets slutsatser av , skulle bygga på principen om betalningsombud. Rådet gick emellertid med på att i viss mån finjustera ordningen med betalningsombud i syfte att förbättra det föreslagna direktivets effektivitet. enades också om det minimiförfarande som betalningsombuden skulle tillämpa när det gällde att fastställa identitet och hemvist för den faktiska mottagaren av räntan. På grundval av överenskommelsen i lade kommissionen fram ett nytt förslag till direktiv . Förslaget behandlades i rådsarbetsgruppen för skattefrågor och godkände en text till ett direktiv att användas vid förhandlingarna med tredje land. Vid träffades en politisk överenskommelse om att formellt anta sparandedirektivet före . Vidare enades om grunderna för ett avtal med . Enligt dessa skulle tillämpa samma system med källskatt som , och . Vid motsatte sig emellertid en överenskommelse. kunde slutligt anta sparandedirektivet som en del av det s.k. skattepaketet som även omfattade rådets direktiv /49/EG av om ett gemensamt system för beskattning av räntor och royalties som betalas mellan närstående bolag i olika medlemsstater samt Prop. 2004/05:113 en uppförandekod för företagsbeskattning (EUT C 2, , s. 2). Rådet fastslog att det utkast till avtal med om införandet av likvärdiga åtgärder som de i sparandedirektivet, som kommissionen förelade rådet, var slutbudet för ett avtal mellan och . Det fyra delarna i detta avtal om beskattning av sparande utgjorde också grunden för avtal mellan och , , och . Vid kunde fastslås att samtliga avtal med dessa länder, , samt och territorier i var klara. Kommissionen fick dock ett mandat att utröna om avtalen kunde tillämpas från , särskilt vad gällde . Efter att kommissionen rapporterat om läget kunde rådet konstatera att direktivet kunde börja tillämpas först från . Avtalen mellan , , , och ingås mellan respektive land och EG. Samtliga länder kommer att tillämpa källskatteförfarandet . När det gäller de berörda beroende eller associerade territorierna ingås de bilateralt mellan respektive territorium och medlemsstat i EU. beslutade regeringen att ingå avtal med , , , och . beslutade regeringen att ingå avtal med , , , och Turks- och . Avtalen med territorierna behandlas närmare i avsnitt 5. 4.2.1 Direktivets inledande bestämmelser, mål, definitioner m.m. I den inledande bestämmelsen anges att direktivets mål är att sörja för en effektiv beskattning av inkomster från sparande i form av Direktivet begränsas till att omfatta räntebetalningar över gränserna och påverkar inte medlemsstaternas interna regler för beskattning av inkomster från sparande. Direktivets inledande kapitel innehåller definitioner av ett antal för direktivet centrala begrepp, bl.a. de aktörer som omfattas samt en definition av vad som avses med räntebetalning. En faktisk betalningsmottagare är varje fysisk person som tar emot en räntebetalning för egen räkning. Räntebetalningar till förmån för bolag och andra juridiska personer omfattas inte av direktivet. fastställande av den faktiska betalningsmottagarens identitet och hemvist föreskrivs vissa miniminormer. De medlemsstater som så önskar får införa striktare skyldigheter för betalningsombud etablerade inom deras Ytterligare en viktig aktör, betalningsombud, definieras i direktivet. Som betalningsombud betraktas en ekonomisk aktör som betalar ränta till eller sörjer för att ränta betalas direkt till förmån för den faktiske En ekonomisk aktör är en fysisk eller juridisk person som betalar ränta i sin yrkesutövning eller affärsverksamhet. Om räntebetalningen görs via flera mellanhänder som fått i uppdrag av gäldenären eller den faktiska betalningsmottagaren att betala ränta eller sörja för att ränta betalas, avses med betalningsombud endast den sista mellanhanden som betalar räntan direkt till eller sörjer för att räntan betalas direkt till förmån för den faktiska betalningsmottagaren. I direktivet finns dessutom bestämmelser som innebär att vissa subjekt skall anses som betalningsombud redan när de mottar en räntebetalning. Varje medlemsstat skall anmäla de behöriga myndigheter som bl.a. betalningsombuden skall lämna uppgifter till. När det gäller direktivets tillämpningsområde avses med räntebetalningar räntor som betalats till eller krediterats ett konto och som härrör från fordringar av alla slag. Vidare avses med räntebetalning upplupen eller kapitaliserad ränta i samband med försäljning, återbetalning eller inlösen av fordringar. Som räntebetalning anses också utdelning från fondföretag såvitt avser räntor samt inkomster från försäljning, återbetalning eller inlösen av andelar i fondföretag som investerat av sina tillgångar i fordringar. För att underlätta för betalningsombuden finns vissa presumtionsregler som får tillämpas i avsaknad av uppgifter om sammansättningen av fondföretagens tillgångar. Kapitel II i direktivet innehåller regler om utbyte av information. Regleringen innebär att betalningsombudet till den behöriga myndigheten skall lämna information om den faktiska betalningsmottagarens identitet och hemvist, betalningsombudets namn och adress, samt uppgift om räntebetalningen enligt särskilt fastställda minimiregler. Dessa uppgifter skall sedan automatiskt vidarebefordras av den behöriga myndigheten i den stat där betalningsombudet är etablerat till den behöriga myndigheten i den stat där den faktiska betalningsmottagaren har sitt hemvist. Uppgifterna skall vidarebefordras minst en gång efter det att beskattningsåret löpt ut. I kapitel III i direktivet regleras den ordning som skall gälla efter det att direktivet börjar tillämpas. Övergångsperioden skall upphöra gälla när alla tredje länder samt förbundit sig att utbyta information på begäran i överensstämmelse med modellavtal för utbyte av information om skattefrågor av . kommer , och inte att vara skyldiga att lämna information enligt kapitel II utan skall i stället ta ut en källskatt på , Övriga medlemsstater Prop. 2004/05:113 skall emellertid lämna information till dessa länder. De länder som tar ut källskatt skall behålla av sina intäkter och skall överföra resterande till den medlemsstat där den faktiska betalningsmottagaren har sitt hemvist. De länder som tillämpar källskattesystemet skall se till att det finns ett förfarande enligt vilket betalningsmottagaren kan begära att någon källskatt inte tas ut. Förfarandet skall innebära att betalningsmottagaren antingen tillåter betalningsombudet att lämna uppgifter enligt kapitel II eller för denne uppvisar ett intyg utfärdat av den behöriga myndigheten i den medlemsstat där betalningsmottagaren har skatterättsligt hemvist. Härigenom ges denna staten möjlighet att utnyttja sin beskattningsrätt. Har källskatt påförts skall den medlemsstat där betalningsmottagaren har skatterättsligt hemvist se till att eventuell dubbelbeskattning undanröjs genom att innehållen källskatt avräknas i denna stat genom återbetalning. kommer vidare vissa internationella obligationer att undantas från direktivets tillämpningsområde (grandfathering ). Syftet med undantaget är att undvika störningar på marknaden för sådana obligationer. Enligt direktivet skall varje medlemsstat införliva direktivet med sin nationella lagstiftning. Medlemsstaterna skall dock tillämpa direktivets bestämmelser från under förutsättning att avtal är ingångna med , , , och samt , och de beroende eller associerade territorierna i om att de tillämpar bestämmelser likvärdiga respektive samma som de i direktivet. Rådet skall senast före besluta om dessa villkor är uppfyllda. Om det beslutas att villkoren inte är uppfyllda skall en ny tidpunkt fastställas från vilken direktivet kan tillämpas. Rådet har efter att ha konstaterat att villkoren inte var uppfyllda fastställt en ny tidpunkt till . Kommissionen skall till rådet rapportera om direktivets tillämpning och föreslå nödvändiga ändringar för att tillförsäkra en effektiv beskattning och undanröja oönskade konkurrenssnedvridningar. Grunden för direktivet är utbyte av information som möjliggör effektiv beskattning i den medlemsstat där den enskilde har sitt hemvist. När den faktiska betalningsmottagaren har hemvist i en annan medlemsstat än den där betalningsombudet är etablerat skall denne lämna vissa uppgifter till den behöriga myndigheten i den medlemsstat där ombudet är etablerat som sedan vidarebefordrar uppgifterna till den behöriga myndigheten i den medlemsstat där den faktiska betalningsmottagaren har hemvist. 2004/05:113 Definitionerna av faktisk betalningsmottagare, betalningsombud och behörig myndighet är därför avgörande för vem som omfattas av direktivet. I direktivets artikel 2 definieras den faktiska betalningsmottagaren. Med faktisk betalningsmottagare avses varje fysisk person som tar emot en räntebetalning eller varje fysisk person för vilken en räntebetalning ombesörjs. Detta gäller dock inte om denna person företer bevis för att betalningen inte har gjorts eller ombesörjts för hans räkning. Direktivet anger tre situationer där en person inte skall betraktas som en faktisk betalningsmottagare. Den första av dessa tre situationer anges i artikel 2.1 a) och föreligger när mottagaren agerar som betalningsombud enligt direktivets artikel 4.1. Den andra situationen anges i artikel 2.1 b) och gäller när mottagaren handlar på uppdrag av en juridisk person, ett subjekt som beskattas för sin vinst enligt den allmänna ordningen för företagsbeskattning eller är ett fondföretag som auktoriserats enligt rådets direktiv /611/EEG av om samordning av lagar och andra författningar som avser företag för kollektiva investeringar i överlåtbara värdepapper (fondföretag). Ytterligare en situation som är knuten till detta andra undantag är om personen agerar på uppdrag av ett sådant subjekt som avses i direktivets artikel 4.2. Den särskilda sorts subjekt som avses här är subjekt som inte är juridiska personer, där vinsten inte beskattas enligt den allmänna ordningen för företagsbeskattning eller som inte är ett fondföretag som auktoriserats i enlighet med direktiv /611/EEG eller valts att bli behandlat som ett sådant. Förutsättningen för att undantaget skall gälla är att mottagaren uppger subjektets namn och adress till den ekonomiska aktör som gör räntebetalningen och som i sin tur vidarebefordrar dessa uppgifter till den behöriga myndigheten i den stat där aktören är etablerad. Den tredje undantagssituationen anges i artikel 2.1 c) och föreligger då mottagaren handlar på uppdrag av en annan fysisk person som är den faktiska betalningsmottagaren. Förutsättningen att dock att mottagaren uppger den faktiska betalningsmottagarens identitet för betalningsombudet enligt de regler som gäller för identifiering i artikel 3.2. Om ett betalningsombud har information som tyder på att en fysisk person som mottar en räntebetalning eller för vilken en räntebetalning ombesörjs kanske inte är den faktiska betalningsmottagaren och mottagaren inte kan hänföras till artikel 2.1 a) eller b) skall betalningsombudet vidta rimliga åtgärder för att fastställa den faktiska betalningsmottagarens identitet i enlighet med de regler som anges i artikel 3.2. Kan detta inte ske skall betalningsombudet betrakta den fysiska personen som den faktiske betalningsmottagaren. I direktivets artikel 4.1 anges att med betalningsombud avses varje ekonomisk aktör som betalar ränta eller sörjer för att ränta betalas till förmån för den faktiska betalningsmottagaren. Detta gäller oavsett om den ekonomiske aktören är gäldenär med avseende på den räntebärande fordran eller om denne av gäldenären eller den faktiska betalningsmottagaren fått i uppdrag att betala räntan eller sörja för att den betalas. En ekonomisk aktör kan vara en fysisk eller juridisk person som betalar ränta i sin yrkesutövning eller affärsverksamhet. I begreppet sörja för att ränta betalas innefattas då den ekonomiska aktören har i uppdrag att uppbära räntan på den faktiska betalningsmottagarens vägnar, alltså en form av inkassoombud. Syftet är alltså att se till att varje betalningsombud i en given kedja av mellanhänder kan identifieras. Om räntebetalningen görs via flera mellanhänder som fått i uppdrag av gäldenären eller den faktiska betalningsmottagaren att betala ränta eller sörja för att ränta betalas, avses med betalningsombud endast den sista mellanhanden som betalar räntan direkt till eller sörjer för att räntan betalas direkt till förmån för den faktiska betalningsmottagaren. Banker eller andra inlånare är emellertid inte att anse som betalningsombud med avseende på räntebelopp med vilka de krediterar sina kunders konton, såvida de inte själva betalat räntan eller sörjt för att den betalas. Betalningsombud vid mottagande av räntebetalningen I artikel 4.2 utvidgas definitionen av begreppet betalningsombud. De subjekt som omfattas skall anses vara betalningsombud vid mottagandet av en räntebetalning och inte när de betalar räntan till en faktisk betalningsmottagare. En ekonomisk aktör skall inte tillämpa bestämmelsen om han på grundval av giltiga officiella bevis som lämnats av subjektet har anledning att förmoda att fråga är om att subjektet är en juridisk person, med undantag för handelsbolag eller kommanditbolag, eller subjektets vinst beskattas enligt den allmänna ordningen för företagsbeskattning eller subjektet är ett fondföretag som auktoriserats enligt direktiv /611/EEG. En möjlighet till undantag från att bli betraktad som betalningsombud vid mottagande av räntebetalningen ges i artikel 4.3 där direktivet ger medlemsstaterna möjlighet att genom interna regler föreskriva att ett subjekt under vissa förutsättningar kan välja att bli behandlat som ett fondföretag enligt punkten 2 c). För att den ekonomiske aktören skall veta att subjektet utnyttjat sig av denna möjlighet skall ett intyg utfärdas av den medlemsstat där subjektet är etablerat och överlämnas av subjektet till den ekonomiska aktören. 4.3.4 Behörig myndighet och territoriellt tillämpningsområde Med behörig myndighet förstås enligt artikel 5 de myndigheter som medlemsstaterna anmält till kommissionen och i fråga om tredje land den behöriga myndigheten enligt bilaterala eller multilaterala skatteavtal eller i annat fall den myndighet som är behörig att utfärda intyg om skatterättsligt hemvist. Direktivets tillämpningsområde anges i artikel 7. Direktivet är tillämpligt för räntor som betalas ut av ett betalningsombud som är etablerat inom det territorium där fördraget är tillämpligt i enlighet med artikel 299 i fördraget. I artikel 6 definieras begreppet räntebetalning. I punkt 1 a) fastställs vilka fordringar som omfattas av direktivet. Definitionen omfattar räntor som betalats till eller krediterats ett konto och som härrör från fordringar av alla slag, med eller utan säkerhet genom inteckning och med eller utan rätt att få del av gäldenärens vinst, särskilt inkomster från statspapper och obligationer eller debentures, inklusive agiobelopp och vinster som är förenade med sådana värdepapper, obligationer eller debentures. Enligt punkt 1 b) omfattas även upplupen eller kapitaliserad ränta från försäljning, återbetalning eller inlösen av fordringar som avses i a). Däremot skall straffavgifter på grund av sen betalning inte anses vara räntebetalningar. I punkt 1 c) utvidgas definitionen av räntebetalningar till inkomster som härrör direkt från eller genom ett subjekt som avses i artikel 4.2 och som delas ut av fondföretag som auktoriserats i enlighet med direktiv /611/EEG, subjekt som utnyttjar den rättighet som anges i artikel 4.3, och företag för kollektiva investeringar etablerade utanför det territorium som avses i artikel 7. Avsikten är att se till att de inkomster från sparande som erhålls indirekt via sådana företag och rättssubjekt också omfattas av direktivet. Definitionen av räntebetalningar utvidgas ytterligare i punkt 1 d) till inkomster som realiseras vid försäljning, återbetalning eller inlösen av aktier eller andelar i fondföretag som auktoriserats i enlighet med direktiv /611/EEG, subjekt som utnyttjar den rättighet som anges i artikel 4.3 och företag för kollektiva investeringar etablerade utanför det territorium som avses i artikel 7. Förutsättningen är dock att de direkt eller indirekt genom andra företag för kollektiva investeringar eller sådana subjekt som avses investerar av sina tillgångar i fordringar som avses i punkt 1 a). Medlemsstaterna har dock rätt att i definitionen av ränta inbegripa sådana inkomster som anges i punkt 1 d) endast i den mån dessa inkomster svarar mot inkomster som direkt eller indirekt härrör från räntebetalningar i den mening som avses i punkt 1 a) och b). Det kan förekomma situationer där betalningsombudet inte kan bestämma vilken del av de inkomster som avses i punkt 1 c) och d) som härrör från räntebetalningar. I punkt 2 föreskrivs därför att hela inkomstbeloppet skall anses vara en räntebetalning om betalningsombudet inte har några uppgifter om hur stor andel av inkomsterna som härrör från räntebetalningar. Det kan även förekomma situationer där ett betalningsombud inte har några uppgifter om hur stor andel tillgångar de företag eller rättssubjekt som avses i punkt 1 d) har investerat i fordringar. Det kan t.ex. röra sig om ett utanför EU etablerat företag för kollektiva investeringar som vägrar att yppa sammansättningen av sina tillgångar. För sådana fall föreskrivs det i punkt 3 att den procentuella andelen skall anses vara . Om betalningsombudet inte kan avgöra hur stor inkomst den faktiska betalningsmottagaren har haft, skall inkomsten anses vara det belopp som erhållits vid försäljningen, inlösen eller återbetalningen av aktierna eller andelarna. I punkt 4 finns ytterligare en utvidgning av definitionen av räntebetalning. Detta gäller när ränta betalas till eller krediteras ett konto som innehas av ett subjekt enligt artikel 4.2 och om detta subjekt inte utnyttjar den rätt som anges i artikel 4.3. Räntan skall då anses vara en räntebetalning gjord av det subjektet. Enligt punkt 5 skall när det gäller punkterna 1 b) och d) medlemsstaterna ha rätt att kräva att betalningsombud inom deras territorium beräknar räntan på årsbasis för en period som inte får överstiga och att behandla sådan på årsbasis beräknad ränta som en räntebetalning, även om ingen försäljning, inlösen eller återbetalning sker . Punkt 6 innehåller en s.k. de minimis-regel. Enligt den får medlemsstaterna från definitionen av räntebetalning utesluta inkomster från fondföretag och rättssubjekt som har valt att bli behandlade som sådana företag enligt artikel 4.3 när den andel som dessa rättssubjekt investerat i fordringar inte överstiger av deras respektive tillgångar. Om en medlemsstat utövar denna rätt skall detta vara bindande för de andra medlemsstaterna. I punkterna 7 och 8 finns bestämmelser om vissa procentnivåer. Den procentuella andel som avses i punkt 1 d och punkt 3 skall vara . De procentuella andelar som avses i punkt 1 d) och punkt 6 skall fastställas med hänvisning till placeringsinriktningen enligt de berörda företagens eller subjektens fondbestämmelser eller bolagsordning eller, i avsaknad av sådana, efter sammansättningen av de berörda företagens eller subjektens tillgångar. Direktivets artikel 3 innehåller en minimireglering i fråga om betalningsombudets skyldigheter att fastställa den faktiska betalningsmottagarens identitet och hemvist. De medlemsstater som så önskar får alltså införa striktare skyldigheter för betalningsombud etablerade inom deras respektive territorium. Regleringen skiljer sig åt när det gäller avtalsförbindelser som upprättats mellan betalningsombudet och mottagaren före respektive från och med detta datum. När det gäller avtalsförbindelser som upprättats före skall betalningsombudet fastställa betalningsmottagarens namn och adress med hjälp av tillgängliga uppgifter, bl.a. i enlighet med de regler som uppställts till följd av rådets direktiv /308/EEG av om åtgärder mot penningtvätt. För senare avtalsförbindelser eller när någon egentlig avtalsförbindelse inte finns, en transaktion utförts , skall betalningsombudet fastställa betalningsmottagarens namn och adress samt i förekommande fall det skattenummer som tilldelats den faktiska betalningsmottagaren i den stat där denne har skatterättsligt hemvist. Dessa uppgifter skall fastställas på grundval av betalningsmottagarens pass eller officiella identitetskort. Finns det inte någon adress angiven i dessa handlingar skall adressen fastställas på grundval av någon annan giltig handling som den faktiska betalningsmottagaren uppvisar. Finns inte skattenumret i någon av de handlingar som anges eller i någon annan giltig handling som t.ex. ett intyg om skatterättslig hemvist, skall identitetsuppgifterna kompletteras med uppgift om födelsedatum och födelseort enligt uppgifter i passet eller det officiella identitetskortet. Den faktiska betalningsmottagarens hemvist skall anses vara det land där han har sin fasta adress. När det gäller avtalsförbindelser som upprättats före skall betalningsombudet fastställa betalningsmottagarens hemvist med hjälp av tillgängliga uppgifter bl.a. i enlighet med de regler som uppställts till följd av rådets direktiv /308/EEG. För senare avtalsförbindelser eller då avtalsförbindelser inte finns, transaktioner utförts skall betalningsombudet fastställa betalningsmottagarens hemvist på grundval av den adress som anges i passet eller det officiella identitetskortet eller, vid behov, på grundval av någon annan giltig identitetshandling som betalningsmottagaren företer enligt ett särskilt system. För fysiska personer som uppvisar ett pass eller ett officiellt identitetskort utfärdat av en medlemsstat och som förklarar sig ha hemvist i ett tredje land, skall hemvistet fastställas på grundval av ett hemvistintyg utfärdat av den behöriga myndigheten i det aktuella tredje landet. Företes inte något sådant intyg anses betalningsmottagaren ha hemvist i den medlemsstat som har utfärdat passet eller den officiella identitetshandlingen. Syftet med denna bestämmelse är att förhindra att enskilda personer vars anknytning till en medlemssats är känd undviker att direktivet tillämpas på dem genom att de felaktigt hävdar att de har sitt hemvist i tredje land. 4.3.7Betalningsombudets skyldigheter att lämna uppgifter Direktivet innehåller bestämmelser om vilka uppgifter betalningsombudet åtminstone skall lämna till den behöriga myndigheten i den stat där betalningsombudet är etablerat när den faktiska betalningsmottagaren har hemvist i en annan stat. I artikel 8 i direktivet anges vad uppgiftsskyldigheten omfattar. Betalningsombudet skall lämna uppgifter om betalningsmottagarens identitet och hemvist i enlighet med det förfarande som beskrivits ovan under avsnitt 4.3.6. Vidare skall uppgifter lämnas om betalningsombudets namn och adress.