urf · GSA5URF2 · 2005-01-01 00:00:00 — som kan påverka samordningen med visstidspensionen (10 § mom. 4 PBF). Vi föreslår att, på samma sätt som redan sker för statsråd och chefsanställ- da, även andra kontanta förmåner på grund av anställning eller uppdrag, än de som beskrivs ovan, bör minska garantin. På så sätt tydliggörs att inkomster från anställning eller uppdrag utomlands som beskattas i men inte är pensionsgrundande här kan inverka på garantins storlek. (Jfr regeln för stats- råd och chefsanställda i 10 § andra stycket 5 chefsförordningen, till vilken 2 och 3 §§ statsrådsförordningen hänvisar.) Inkomstgarantin skall skapa en ekonomisk trygghet för den avgångne le- damoten i de fall han eller hon verkligen behöver den. Tanken är inte att den skall ge ekonomisk täckning för en situation där garantitagaren redan har andra intäkter av viss omfattning eller erhåller förmåner som kan verka stötande om de inte regleras mot inkomstgarantin. Vi anser därför att även sådana förmåner bör avräknas på garantibeloppet. 2004/05:URF2 7 INKOMSTGARANTI 7.2.5 Samordningsregler mellan olika huvudmän Riksdagsstyrelsen beslutar om tillämpningsföreskrifter till ersättningslagen (, RFS). Bland dessa finns föreskrifter om hur riksdagsförvaltningen skall gå till väga när samordning skall ske mellan ledamöternas inkomstgaranti och visstidspension för kommunernas eller landstingens förtroendevalda. Föreskrifterna är till för att undvika att båda huvudmännen samordnar pensionerna med andra förvärvsinkomster eller liknande , s.k. dubbelsamordning. Enligt riksdagsförvaltningens föreskrifter skall den huvudman, dvs. riksdagsförvaltningen respektive kommun eller landsting/region, där garantifallet eller pensionsfallet först inträffat utge sin förmån och samordna, s.k. full samordning. Därefter samordnar den andre huvudmannen vad som eventuellt återstår sedan den första huvudmannen genomfört sin samordning, s.k. reducerad samordning. Vid särskilda skäl kan huvudmännen komma överens om en annan turordning (RFS 2003:7). Det finns inga motsvarande bestämmelser i ersättningslagen eller dess tilllämpningsföreskrifter som reglerar hur man skall gå till väga när en person erhåller två inkomstgarantier till följd av riksdags- och statsrådsuppdrag. För statsråden och chefsanställda finns däremot en sådan bestämmelse. Den säger att om den som uppbär inkomstgaranti uppbär avgångsförmåner på grund av uppdrag som riksdagsledamot eller förtroendeman, som skall minskas med hänsyn till andra inkomster, får minskningen jämkas om det behövs med hänsyn till de sammanlagda effekterna av de olika regelsystemen. beslutar efter samråd med berörda pensionsgivare om sådan jämkning (3 § statsrådsförordningen och 11 § chefsförordningen). På kommun- och landstingssidan finns också en rekommenderad tillämpningsföreskrift som motsvarar den som har och som redogörs för ovan. Dessa föreskrifter kom till efter en gemensam beredning mellan företrädare för de olika huvudmännen. Vi föreslår en regel som innebär att SPV kan samråda med andra pensionsutbetalare så att eventuell minskning av pensionsersättningar och inkomstgarantier kan ske så att de sammanlagda effekterna av reduceringen blir rimlig. Närmare föreskrifter om hur detta skall gå till kan meddelas i en tilllämpningsföreskrift. Denna kan utformas efter den föreskrift som finns för att undvika dubbelsamordning mellan och kommun eller landsting/region. 8 Administrativ hantering av inkomstgaranti Kommitténs förslag i korthet Det skall framgå direkt av lagtexten att SPV sköter den slutliga utbetalningen av inkomstgarantin. De statliga förvaltningsmyndigheterna lyder enligt 11 kap. 6 § regeringsformen (RF) under regeringen, om de inte enligt regeringsformen eller annan författning är myndigheter under . Regeringen styr riket med ansvar inför . granskar rikets styrelse och förvaltning (1 kap. 4 och 6 §§ RF). Statliga myndigheter skall endast utöva sådan verksamhet som de har författningsstöd för. De myndigheter som lyder under regeringen får som regel författningsstöd genom de instruktioner som regeringen utfärdar genom förordningar. Inom de gränser som kan anses ha medgivit genom lag och i budgetregleringens form kan regeringen själv utforma och ändra sådana instruktioner. Regeringens ansvar inför visar sig i att regeringen och statsråden i olika former, konstitutionellt och politiskt, kan göras ansvariga av för det sätt på vilket den statliga förvaltning som lyder under regeringen fyller sina uppgifter. Av detta följer att de statliga förvaltningsmyndigheterna som lyder under regeringen inte utan vidare kan åläggas uppgifter genom beslut av utanför regeringens kontroll. Grundläggande regler om riksdagsförvaltningens uppgifter finns i 9 kap. 4 § riksdagsordningen. Där framgår bl.a. att förvaltningen, i den omfattning bestämmer, skall handlägga personalfrågor, göra upp budgetförslag och i övrigt handlägga frågor om förvaltningen inom . har meddelat närmare bestämmelser om förvaltningens uppgifter i lagen (2000:419) med instruktion för riksdagsförvaltningen (instruktionen). Här sägs bl.a. att riksdagsförvaltningen, om inte annat är särskilt föreskrivit, skall handlägga frågor dels om arvoden och ersättningar till ledamöter och till ledamöter i , dels om pensioner och andra förmåner till ledamöterna och deras efterlevande (2 § första stycket 4). Statens pensionsverks (SPV) verksamhet regleras i förordningen (1997:131) med instruktion för . Enligt denna är SPV en central förvaltningsmyndighet för frågor som rör den statliga tjänstepensionen och statens tjänstegrupplivförsäkring. Verket får utföra uppdrag åt myndigheter och andra uppdragsgivare under förutsättning att det är fråga om uppgifter som ligger nära verkets huvuduppgifter (3 §). överfördes handläggningen av vissa frågor om inkomstgaranti för tidigare ledamöter i eller i från riksdagsförvaltningen till SPV. Detta skedde genom en lagändring i instruktionen (2 a §) genom vilken riksdagsförvaltningen fick rätt att överlämna handlägg- 8 ADMINISTRATIV HANTERING AV INKOMSTGARANTI ningen av dessa frågor till en inte namngiven myndighet (försl. 2001/02:RS3, bet. 2002/03:KU14, rskr. Överlämnandet gjordes genom avtal mellan riksdagsförvaltningen och SPV (SPV dnr 2003-244-312). Med stöd av avtalet kan SPV besluta i eget namn. 8.2 Handläggningen av inkomstgarantiärenden Bestämmelser om administrativa rutiner för beslut om och utbetalning av inkomstgaranti finns i 13 kap. ersättningslagen och 9 kap. företrädarlagen. Sådana bestämmelser finns vidare i tillämpningsföreskrifter till lagarna samt i anvisningar och blanketter. I samband med att en ledamot avgår fattar riksdagsförvaltningen beslut om rätten till inkomstgaranti (1 § och tillämpningsföreskrift). Varje enskild ledamot underrättas om vilka ersättningar han eller hon är berättigad till. Tillsammans med beslutet informeras ledamoten om att den som vill att inkomstgarantin skall betalas ut skall ansöka om det hos SPV (17 §). bifogar en blankett att ansöka på. Vidare får ledamoten informationsmaterial om rutinerna för inkomstrapportering och om hur garantin utbetalas samt blanketter för en rapportering av inkomster som påverkar garantins storlek (19 §). SPV beslutar om slutlig utbetalning av inkomstgarantin. Det ankommer sedan på garantitagaren att lämna preliminära inkomstuppgifter eller delår. Ändras inkomstförhållandena skall det anmälas eller senast efter det att förhållandet som utgör grund för uppgiftsskyldigheten inträtt (18 och 19 §§ och tillämpningsföreskrifter). Den som fått inkomstgaranti utbetalt under skall året efter utbetalningsåret redogöra för de inkomster som han eller hon haft . Den som fått utbetalning under endast en del av året skall lämna inkomstuppgifter då garantin utbetalats. Sistnämnda uppgifter skall lämnas inom efter det att rätten till inkomstgaranti upphörde. Arbetsgivare och annan som har betalat ut ersättning eller en förmån är skyldig att på begäran lämna uppgifter för en person som kan ha betydelse för tillämpningen av bl.a. bestämmelserna om inkomstgaranti (20 §). Om det har betalats ut ett för högt belopp kan garantitagaren bli ålagd att betala tillbaka det som betalats ut för mycket eller så kan kommande utbetalningar minskas i motsvarande mån. I vissa fall kan återkravet efterges helt eller delvis. I motsats skall ett för lågt utbetalt belopp rättas till så att resterande del betalas ut (21 § och tillämpningsföreskrifter). En garantitagare som blivit skyldig att återbetala för mycket utbetald inkomstgaranti skall också betala ränta på det belopp som återkravet avser om det inte finns särskilda skäl att efterge räntekravet (22 § och tillämpningsföreskrifter). 8 ADMINISTRATIV HANTERING AV INKOMSTGARANTI 8.3 Överförandet från riksdagsförvaltningen till SPV Skälen till att överföra handläggningen av inkomstgarantier till SPV var enligt riksdagsstyrelsen i huvudsak följande. SPV är ett statligt expertorgan när det gäller pensioner och andra förmåner för i första hand statligt anställd personal. Rent allmänt skulle det innebära en mer rationell hantering att flera liknande system kom att handläggas av en och samma myndighet. uppgifter skulle kunna renodlas till att avse beslut om inkomstgaranti och service åt nuvarande ledamöter som avgångna ledamöters förmåner skulle administreras gemensamt med dem som avslutat en statlig chefsbefattning. Härtill kommer att SPV har en organisation både för utbetalning och för kravhantering. Riksdagsstyrelsen hänvisade vidare till att SPV med stöd av ett avtal utbetalar ett antal pensionsförmåner till riksdagsledamöter (dnr 12- 567-95/96). Avtalet omfattar alla typer av pensionsförmåner som regleras i ersättningslagen och dess äldre motsvarighet, dock med undantag för just inkomstgarantierna. Enligt förvaltningen hade arrangemanget med att låta SPV sköta utbetalningarna av andra förmåner fungerat bra. I övrigt konstaterades att revisorer tagit ställning för en sådan överflyttning (2001/02:RS3 s. 13 f.). Riksdagsstyrelsen ansåg att det var en opraktisk lösning att i lag reglera överflyttningen och menade att det var smidigare att träffa ett avtal med SPV som gjorts tidigare beträffande andra förmåner i ersättningslagen. Lagrådet hade vissa invändningar mot riksdagsstyrelsens förslag (2001/01:RS3) att överlåta större delar av den administrativa hanteringen av ledamöternas inkomstgaranti till SPV. Lagrådet ifrågasatte om överföringen av arbetsuppgifter på detta sätt var förenlig med de principer som ligger till grund för fördelningen av kompetens mellan myndigheter. Övervägande skäl talade enligt Lagrådet för att en sådan ändring av fördelningen av arbetsuppgifter mellan myndigheter borde ske genom generella föreskrifter i lag eller annan författning och inte genom avtal mellan myndigheterna själva. Lagrådet ansåg att denna fråga ytterligare borde övervägas utifrån bl.a. konstitutionella utgångspunkter. Dessutom fann Lagrådet att lagregleringen skulle bli otydlig och missvisande. Det hänvisades till att bestämmelserna i ersättningslagen och företrädarlagen skulle komma att ange att vissa ansökningar skall göras hos riksdagsförvaltningen och att riksdagsförvaltningen skall införskaffa vissa uppgifter från garantitagare, arbetsgivare m.fl. trots att avsikten är att SPV i dessa hänseenden skall verka i riksdagsförvaltningens ställe. Sådana otydligheter ansågs desto mer besvärande när lagreglerna, som i detta fall, har enskilda som sina adressater. Lagrådets uppfattning var att den föreslagna ordningen var otillfredsställande (protokoll ). 8 ADMINISTRATIV HANTERING AV INKOMSTGARANTI Utskottet konstaterade att det inte var något nytt att uppgifter överlämnas mellan myndigheter. Bland annat hänvisades till avtalet mellan riksdagsförvaltningen och SPV enligt vilket SPV betalar ut ett antal pensionsförmåner till riksdagsledamöter. Vidare anförde utskottet att ett överlämnande av myndighetsuppgifter på det föreslagna sättet inte borde vara något reguljärt sätt att ordna offentliga förvaltningsuppgifter. Utskottet ansåg dock att det inte kunde anses uteslutet av konstitutionella skäl. De särskilda förhållanden som talade för att den föreslagna överlåtelsen kom till stånd innebar att den kunde accepteras av utskottet (2002/03:KU14 s. 11 f.). följde utskottet (rskr. är en myndighet under medan SPV är en myndighet som lyder under regeringen. Som redogjorts för kan inte ålägga statliga förvaltningsmyndigheter under regeringen uppgifter som regeringen och statsråden sedan kan göras ansvariga för. Enligt 3 § i instruktionen för SPV får dock SPV utföra uppdrag åt andra myndigheter om det är uppgifter som ligger nära verkets uppgifter. är det mindre vanligt att förvaltningsuppgifter som åligger en viss myndighet överlåts till en annan myndighet. SPV hanterar frågor om bl.a. den statliga tjänstepensionen och där ingår också inkomstgarantin för statsråd och chefsanställda. Ledamöternas inkomstgaranti är utformad efter de reglerna. Vidare får SPV utföra uppgifter åt annan myndighet om uppgifterna ligger i linje med verkets egna. Enligt vår uppfattning föreligger därför inga konstitutionella hinder mot att SPV sköter handläggningen av inkomstgarantin. Däremot menar vi att det klart bör framgå av lagen att det är SPV som sköter den slutliga utbetalningen. Vi föreslår därför att man i aktuella bestämmelser inför att det är SPV som är den handläggande myndigheten. Därmed blir det framför allt för den avgångne ledamoten tydligt till vilken myndighet han eller hon skall vända sig med frågor och inkomstrapporteringar. Kommitténs förslag i korthet Kostnadsersättningen skall avskaffas. Även talmannens och vice talmännens kostnadsersättning skall tas bort. Kostnader för mobiltelefonsamtal i samband med uppdraget och porto av normal omfattning skall ersättas av . Ersättning för logi (nattraktamente) skall utgå som men ersättningen skall anpassas till dagens hyror genom en höjning till högst . En övergripande översyn av reglerna och administrationen av riksdagsledamöternas traktamenten bör genomföras och syfta mot en ökad grad av schablonisering. Regleringen av rätten till ersättning för faktisk logikostnad vid förrättning skall anpassas till det förhållandet att riksdagsledamöternas tjänsteställe är bostaden på hemorten. Kostnadsersättningen till riksdagsledamöterna har införts och tagits bort ett flertal gånger. Det system som gäller för kostnadsersättningen infördes i sin huvudsakliga form . ansåg då (bet. 42) att det var otillfredsställande att ledamöter i allmänhet inte fick full gottgörelse för de med uppdraget förenade kostnaderna utan måste täcka vissa sådana ur arvodet. Utskottet föreslog därför att en särskild kostnadsersättning för alla ledamöter skulle införas. Kostnadsersättningen skulle avse vissa kostnader som inte täcktes av traktamentet. För att möjliggöra bättre tekniskt stöd till ledamöterna räknades kostnadsersättningen upp , men i samband med att utvidgade sitt åtagande när det gäller teknisk utrustning sänktes ersättningen igen (1995/96:RFK4, bet. KU26, rskr. Ersättningen sänktes även (1998/99:RFK2, RFK3, bet. KU1, rskr. 92) efter en översyn av den särskilde utredaren . I dennes utredning framkom bl.a. att den då gällande kostnadsersättningen på av basbeloppet kunde anses vara för hög, eftersom stod för en allt större andel av de kostnader som riksdagsuppdraget förde med sig. För många ledamöter kunde därigenom delar av ersättningen i realiteten betraktas som arvode. Kostnadsersättningen kunde även ifrågasättas på grund av de skillnader som skattemyndigheternas hantering av ersättningen förde med sig, menade . Sammanfattningsvis ansåg att det borde beslutas att kostnadsersättningen skulle finnas kvar men sänkas till ett lägre belopp. Arvodet borde dock höjas med motsvarande belopp. Förändringen skulle visserligen, enligt , innebära en förstärkning av det underlag som låg till grund för ledamöternas pensioner såväl från som från det allmänna Detsamma gällde underlaget för sjukpenning inom den allmänna försäkringen. menade dock att förändringen skulle öka tydligheten i ersättningssystemet eftersom kostnadsersättningen, för en övervägande del av ledamöterna, var väsentligt högre än de kostnader som den var avsedd att täcka. Kostnadsersättningen sänktes med och arvodet höjdes med motsvarande belopp. Riksdagsledamöterna får en generell kostnadsersättning som skall täcka de kostnader som en ledamot har vid utförandet av uppdraget, och som inte står för. Reglerna kring riksdagsledamöternas kostnadsersättning framgår av 6 kap. ersättningslagen. Kostnadsersättningen är (nov. 2004) av prisbasbeloppet, dvs. Talman och vice talmän får av prisbasbeloppet, dvs. Ersättningen är skattepliktig enligt inkomstskattelagen och betalas ut av riksdagsförvaltningen utan preliminärskatteavdrag, om inte ledamoten särskilt begärt att skatteavdrag skall göras. Ledamoten får själv begära avdrag i sin deklaration för de kostnader han eller hon har haft. Avdragen skall kunna styrkas med kvitton på begäran av . Kostnadsersättningen används bl.a. till kostnader för sekreterarhjälp, teknisk utrustning som inte tillhandahåller, vissa studieresor, tjänstesamtalsavgifter för mobiltelefon, porton, tidningar, tidskrifter och litteratur som inte finns i samt representation. Vidare har ledamöterna rätt att göra avdrag för kostnader för fortbildning (inkl. språkutbildning), studieresor inom och utom landet, serviceavgift till riksdagsgruppens kansli, sekreterar- och kontorshjälp som inte erhålls genom gruppkansliet och representation. Regeringsrätten har i olika domar slagit fast att avdrag får göras för kostnader för arbete som genomförs för riksdagsuppdraget. Avdragsrätten gäller kostnader för arbete som utförs i kammaren, utskott och andra av organ, i den egna valkretsen, i olika arbetsgrupper och i kontaktverksamhet med enskilda organisationer. Det kan gälla kostnader för att genomföra valrörelser, delta i allmänpolitisk eller partipolitisk verksamhet, inhämta information i frågor som rör olika delar av samhällslivet och att hålla kontakt med väljarna i den egna valkretsen. 9.1.3 Andra förtroendevalda och offentligt anställda Vid en jämförelse mellan statsråd och riksdagsledamöter kan konstateras att någon fast, procentuellt beräknad kostnadsersättning inte utgår till statsråden. står för samtliga motsvarande kostnader. Statsråden erhåller dessutom betalkort som skall användas för utgifter som uppkommer vid tjänsteresor och förrättningar av olika slag. Korten är antingen privatkort med personligt betalningsansvar eller företagskort som har betalningsansvaret för. Statsråden kan även få ersättning i efterhand för utlägg som gjorts med anledning av uppdraget som statsråd. Samtliga frågor som rör statsrådens ersättningar, betalkort m.m. hanteras av respektive departement och utifrån de rutiner som där utarbetats. Statsrådens ersättningar och förmåner har dock utretts och presenterats i en departementspromemoria (Ds 2004:27 Ersättningar och förmåner till statsråd m.m.). Enligt förslaget skall statsråden få disponera ett betalkort (företagskort) för alla förekommande utgifter vid resor och representationstillfällen samt att hanteringen av statsrådens ersättningar m.m. skall flyttas över till en särskild enhet inom i syfte att bl.a. skapa en likvärdig hantering. Någon rekommendation om generell ersättning liknande riksdagsledamöternas kostnadsersättning finns inte hos och . Varken borgarråden i eller landstingsråden inom erhåller någon schabloniserad ersättning. respektive står dock för samtliga kostnader som är förenade med uppdraget. Borgarråden och landstingsråden disponerar betalkort eller får i efterhand ersättning mot uppvisande av underlag. 9.1.4 Kostnadsersättningen i praktiken Kostnadsersättningen betalas ut till ledamöterna, med arvodet. Eftersom kostnadsersättningen är en skattepliktig intäkt kan ledamöterna yrka avdrag i deklarationerna för utgifter för att förvärva och bibehålla inkomster. har på kommitténs uppdrag låtit genomföra en enkätundersökning gällande riksdagsledamöternas kostnadsavdrag . Enkäten har skickats till tio olika regioner. Regionerna har ombetts lämna uppgifter om storleken på de avdrag under posten Övriga utgifter som godkänts. Svaren ger en bild av avdragens storlek, även om några exakta uppgifter inte är möjliga att ta fram. Flertalet riksdagsledamöter yrkade, enligt , avdrag för kostnader. Det kan dock konstateras att det var stora skillnader mellan storleken på kostnadsavdragen. Av ledamöterna yrkade avdrag med belopp som motsvarade eller översteg kostnadsersättningen. Avdrag för kostnader på hälften eller mer av den totala kostnadsersättningen yrkades av . Avdrag på yrkades av och avdrag för kostnader på yrkades slutligen av av ledamöterna. Yrkandena avsåg kostnader för bl.a. dagstidningar, tidskrifter, representation, medlemsavgifter, fackavgifter, kurskostnader, telefon m.m. (Se tabell nedan.) Uppgifterna i tabellen kan dock vara något vilseledande. Detta gäller framför allt den grupp av ledamöter som yrkar avdrag för kostnader på hälften eller mer av den totala kostnadsersättningen. I denna grupp ingår ledamöter som får skattepliktig logiersättning för hyreskostnad för egen övernattnings- Belopp som motsvarar ersättningen är avdragsgilla. Några ledamöter har dessutom fått stipendier för studieresor, vilket också får dras av. Om hänsyn tas till dessa avdrag borde antalet ledamöter som yrkade avdrag överskridande kostnadsersättningen kunna begränsas till . Tabell 9.1 Antal kontrollerade deklarationer med yrkanden om kostnadsavdrag Under beslutade att ändra yrkade avdrag för Övriga utgifter i 88 fall. Dessa ändringar ledde till taxeringshöjningar på sammanlagt . I de ändrade fallen yrkade man som mest avdrag för och som . Det största avdraget som medgavs var och det minsta . Bland de yrkade avdragen som inte godkändes av kan noteras bl.a. avdrag för digitalkamera, resväska, barnomsorg, flyttkostnader, datorutrustning, medlemsavgifter. I ett flertal fall nekades avdrag eftersom ledamoten inte hade kunnat styrka kostnaden. har genomfört en översyn av hanteringen av riksdagsledamöternas kostnadsersättning. Detta har man gjort bl.a. till följd av den kritik som tidigare framförts om att skattemyndigheterna inte haft någon enhetlig handläggning av kostnadsavdragen. Företrädare för uppger att man efter översynen har fått en mer likvärdig bedömning av ledamöternas kostnadsavdrag. I erhåller folketingsledamöterna ett skattefritt omkostnadstillägg som skall täcka de omkostnader som är föranledda av uppdraget i . Tillägget skall exempelvis täcka kostnader för representation och telefonsamtal utanför samt andra utgifter som inte på annat sätt täcks av . Omkostnadstillägget är fastställt till ett grundbelopp som regleras med konsumentprisindex. erhöll ledamöterna från ett tillägg på /år medan ledamöter från och fick /år. Ledamöterna har ingen skyldighet att redovisa vad det utbetalda beloppet använts till. Riksdagsledamöterna har rätt till skattefri kostnadsersättning. Kostnadsersättningen betalas ut i samband med utbetalningen av riksdagsmannaarvodet. Ledamöterna har ingen skyldighet att redogöra för sina utlägg, och ersättningen är skattefri enligt inkomstskattelagen. Systemet omfattar tre nivåer för utbetalning av kostnadsersättningen, vilka baseras på ledamöternas hemort. De tre olika nivåerna skall täcka olika kostnader. Den lägsta ersättningsnivån, 968, , skall täcka extra kostnader som uppdraget medför som t.ex. post- och tryckkostnader, utgifter för egen telefon, representation samt användandet av egen bil inom valdistriktet. Den andra nivån, 1 291, , skall förutom de ovan nämnda kostnaderna även täcka ett inrikes dagtraktamente. Den tredje och sista nivån på 1 774, skall täcka kostnader för boende, förutom de tidigare nämnda kostnaderna. Förutom kostnadsersättning betalas en s.k. datatrafiksersättning om . Ersättningen skall täcka en del av kostnaderna för användande av mobiltelefon och hemfax. Datatrafikersättningen betalas ut en gång och är enligt inkomstskattelagen skattefri.