rfr · GS0WRFR3 · 2005-01-01 00:00:00 — p)kulturyttringar, exempelvis om gruppens kulturella angelägenheter manifesteras genom berättartraditioner, musik och litteratur eller teater. På samma sätt som vid faktorerna på samhällsnivå, kan de faktorer som beskrivs här samverka på olika sätt för att antingen stödja ett språkbevarande eller bidra till att förhållandena tippar över mot ett språkbyte. Allmänt kan sägas att en stor, väl sammanhållen och geografiskt avgränsad befolkningsgrupp med en väl utvecklad inre organisation, med egna institutioner och medier och vars språk både av gruppen själv och av utomstående uppfattas ha prestige har jämförelsevis större möjligheter att bevara sitt språk. Om språket dessutom är en viktig symbol för etnisk identitet och om det används i den religiösa utövning eller de näringsfång som är speciella för gruppen, är chanserna för språkbevarande ännu mer gynnsamma. Den tredje gruppen av faktorer, faktorer på individnivå, som alltså hänför sig till den individuella minoritetsmedlemmens språkliga beteende, är q)språkval, dvs. i vilken utsträckning och i vilka domäner den tvåspråkiga minoritetsmedlemmen väljer minoritetsspråket i interaktion med andra tvåspråkiga, r)socialisation, speciellt med avseende på hur de två aktuella språken används i barnuppfostran. I vilken utsträckning individuella minoritetsmedlemmar använder minoritetsspråket är inte uteslutande en fråga om individuella, kommunikativa eller attitydbaserade val, utan snarare en spegling av den status språken har i gruppen och i samhället i stort. Hur det ser ut i det enskilda fallet med avseende på faktorerna på individnivå bestäms alltså i stor utsträckning av det konkreta värdet hos faktorerna på grupp- och samhällsnivå. För föreliggande utredning har vi valt ut ett mindre antal faktorer som vi bedömer som särskilt betydelsefulla för uppdragets syfte: 1)politisk-legala förhållanden 3)utbildning och forskning 6)medier. Mot bakgrund av dessa faktorer (där punkt 6, medier, redan behandlats ovan) kommer vi i det följande enligt mönstret i avsnitten 3 och 4 att klarlägga de insatser som har vidtagits genom att sammanfatta rapporter till Eu- roparådet samt vad rådgivande kommitté och expertkommitté har lyft fram när det gäller tillämpning av konventionerna. NATIONELLA MINORITETER OCH MINORITETSSPRÅK 4.3 Politisk-legala förhållanden likavärde gentemot diskriminering Den kanske allra viktigaste frågan för möjligheterna till språkbevarande är vilken laglig rätt talarna av språket i fråga har att bestämma över sina egna angelägenheter. En etnisk grupps grad av politisk självbestämmanderätt är klart kopplad till vilka möjligheter gruppen har till språkbevarande. Eftersom maktbefogenheterna ytterst ligger hos majoriteten kan den i princip välja att antingen, för att ta en extrem på en skala, fullständigt undertrycka minoritetens kulturella särart, inklusive dess språk, eller, i den motsatta extremen, skapa en rättslig situation som innebär att maktobalansen jämnas ut. Europarådskonventionerna understryker att de nationella minoriteternas inflytande i frågor som specifikt berör dem måste öka samt att minoritetsmedlemmarna inte får diskrimineras. Frågan om möjligheter till inflytande och medbestämmande i egna angelägenheter har redan diskuterats i avsnitt 3 ovan och tas därför inte upp vidare här. Här kan dock kort upprepas att regeringen i sina rapporter redovisar att åtgärder för ökat samråd har vidtagits med anledning av europarådskonventionerna och att den har en positiv inställning till en framtida utveckling mot successivt ytterligare ökat inflytande och medbestämmande i linje med de synpunkter som framförts från . I detta avsnitt kommer diskussionen således att avgränsas till frågor på skalan likabehandling i samhället gentemot diskriminering. En avgörande fråga för genomförandet av landets minoritetspolitik är givetvis de ekonomiska ramar som anges. När beslut om nuvarande minoritetspolitik fattades tillfördes området under anslaget Åtgärder för nationella minoriteter i statens budget (6 miljoner till kommunerna, 0,5 miljoner till för att administrera bidraget, 1,5 miljoner till minoriteternas organisationer, 1 miljon till rättsväsendet och 1 miljon till kultur, medier, trossamfund och fritid). Med uppskrivningar och vissa förändringar är dessa medel i budgetpropositionen 2004/05 fördelade så att 6 miljoner utgör statsbidrag till kommunerna inom förvaltningsområdena och i , 0,5 miljoner går till , medan 4 miljoner går till de organisationer som företräder minoriteterna. Medlen till kommunerna fördelas enligt en schablonmall baserad på det uppskattade antalet invånare i kommunerna som talar samiska respektive meänkieli och finska. Utöver detta tillkommer medel som fördelas via och stödet till press och tidskrifter (se under respektive rubrik nedan). NATIONELLA MINORITETER OCH MINORITETSSPRÅK Ramkonventionen syftar till att tillförsäkra nationella minoriteter rätt till likhet inför lagen och lika skydd av lagen (artikel 4). Detta innebär att all diskriminering skall vara förbjuden. Dessutom har den stat som ratificerar ramkonventionen plikt att skapa de förutsättningar som är nödvändiga för nationella minoriteter att delta i det offentliga livet samt att öka nationella minoriteters inflytande i frågor som berör dem. framför i sin rapport till att begreppet nationell minoritet inte är definierat i svensk lagstiftning och att etnisk bakgrund inte beaktas i officiell svensk statistik. Därutöver anges att den svenska lagstiftningen bygger på att diskriminering inte skall vara tillåten. I rapporten hänvisas i synnerhet till en bestämmelse inom straffrätten om olaglig diskriminering samt till förbud inom arbetsrätten mot direkt och indirekt diskriminering. Rapporten nämner vidare inrättandet av en diskrimineringsombudsman (lag 1999:131) som har i uppdrag att följa upp etnisk diskriminering i arbetslivet och andra samhällsområden. Regeringen har även vidtagit informationsåtgärder utifrån en nationell handlingsplan mot rasism och främlingsfientlighet och utifrån en handlingsplan för mänskliga rättigheter. Den har också drivit en särskild informationskampanj om samer. Den rådgivande kommittén noterar de positiva åtgärder som vidtagits i , men pekar i sin rapport också på vissa begränsningar i den svenska diskrimineringslagstiftningen, t.ex. avsaknad av bestämmelser om bostadsförhållanden. Kommittén uttrycker också oro över att diskriminering fortfarande förekommer inom olika samhällssektorer mot personer som tillhör de nationella minoriteterna, mest påtagligt gentemot romerna. Man pekar också på fientliga incidenter gentemot samer och allmänt försämrade relationer mellan samer och icke-samer i norra . Även förekomsten av antisemitism noteras, och myndigheterna uppmanas fortsätta ansträngningarna att förhindra antisemitisk vandalism. Den betonar i sin kommentar att en ny diskrimineringslagstiftning trädde i kraft (lag 2003:307). Vidare gäller att arbetar specifikt för att motverka diskrimineringen mot romer. DO har haft ett regeringsuppdrag att genomföra ett särskilt arbete för att förebygga och motverka diskriminering av romer. DO:s rapport överlämnades till regeringen . Kommentarer om de övergripande ekonomiska anslagen för minoritetspolitiken framförs från flera håll. Särskilt kritiseras att medel tillförs kommunerna inom förvaltningsområdet schablonmässigt och inte i förhållande till kvaliteten i deras arbete för att implementera minoritetspolitiken. Den tydliga diskrimineringen som fortfarande riktas gentemot romer har framhållits i olika sammanhang enligt beskrivningen ovan, men också i intervjuerna. Den nya diskrimineringslagstiftningen från har haft vissa effekter för den romska gruppen, även om det skall påpekas att denna NATIONELLA MINORITETER OCH MINORITETSSPRÅK lagstiftning inte gäller någon etnisk grupp specifikt utan enskilda individer. Visserligen är det få anmälningar om diskriminering från romer, men lagstiftningen har inneburit att det numera finns en etablerad kontakt mellan DO och romernas organisationer. Den nya lagen har öppnat möjligheter för DO att agera och har också inneburit att en diskussion om diskriminering kommit i gång bland romer. Det finns ännu inget fall som drivits i domstol, men de fall som har tagits upp i förlikningssamtal är alla romska. Inom utbildningsområdet, som behandlas senare i rapporten, är diskriminering av romska barn i skolan ett allvarligt problem som betonas i intervjuerna. Denna bild bekräftas av DO:s rapport om diskriminering av romer (DO, 2004). Likaledes påpekar kommission mot rasism och liknande intolerans (ECRI) i sin rapport 2002 att romer har en missgynnad ställning när det gäller utbildning. Rapporten konstaterar att romska barn alltjämt marginaliseras i skolan. Marginalisering och diskriminering i skolan är kopplad till allmänt negativa attityder till romer som grupp (antiziganism) samt brist på romska förebilder och personal i skolan. I intervjuerna omnämns även diskrimineringshandlingar gentemot samer och judar. Det påpekas att samhället skulle behöva stödja forskning och vidare utredningsarbete omkring diskrimineringsfrågor även gentemot dessa grupper samt tornedalingar och sverigefinländare, dvs. generellt för alla fem minoriteterna. Den informella kunskapen om diskrimineringsfrågor skulle behöva systematiseras för att en tydligare bild skulle framträda. Rubriken på detta avsnitt gäller i sin vidare formulering framför allt den lagstiftning som ska tillse att minoritetsmedlemmar har möjligheter till inflytande över och kan besluta om sina egna angelägenheter. Detta har på grund av uppdragets tekniska utformning, där inflytande och medbestämmande är en av specialfrågorna, avhandlats ovan i avsnitt 3. I fråga om diskrimineringsproblematiken är det för tidigt att uttala sig om effekterna av nya diskrimineringslagstiftning , men som det framstår i fallet romerna, som uppfattas som den mest utsatta gruppen, har lagstiftningen positivt påverkat de gruppinterna diskussionerna om diskriminering och interaktionen mellan romerna och DO. De slutsatser man kan dra omkring de specifika frågorna om likavärde/diskriminering är att kunskaperna om diskriminering gentemot romer har uppmärksammats , vilket återspeglas i existensen av DO:s utredning och innehållet i rapporten (DO, 2004). Resurserna för liknande forskning eller utredning vad gäller de övriga minoritetsgrupperna skulle behöva förstärkas. En språklagstiftning som formellt skyddar och stöder användning av minoritetsspråk kan ha stor betydelse för en minoritets möjligheter att bevara sitt NATIONELLA MINORITETER OCH MINORITETSSPRÅK Lagstiftningen kan ha betydelse på flera sätt, bl.a. genom att den kan vara utgångspunkt för fördelning av ekonomiska resurser. Den kan också genom den statushöjning det innebär att ett minoritetsspråk beaktas formellt i samhället påverka attityder till språket i positiv riktning, både i majoritetssamhället och hos minoriteterna själva, något som är gynnsamt för ökad minoritetsspråksanvändning. Ramkonventionen tillförsäkrar minoriteterna rätt att använda sitt språk både privat och offentligt och såväl i skriftliga som muntliga sammanhang. pekar i sin rapport på de två nya lagar (lagen 1999:1175, lagen 1999:1176) som ger enskilda rätt att använda samiska respektive finska och meänkieli i kontakter med förvaltningsmyndigheter och domstolar i vissa kommuner i . Enligt samma lagar är de berörda kommunerna skyldiga att ge föräldrar möjlighet att placera sina barn i förskoleverksamhet som bedrivs på dessa språk samt att erbjuda äldreomsorg på samiska respektive finska och meänkieli. Rätt till undervisning i och på minoritetsspråken inom skolan ram är också en central punkt i lagstiftningen.4 rådgivande kommitté ser positivt på införandet av dessa lagar som ett viktigt steg i fullgörandet av ramkonventionens regelverk. Kommittén påpekar dock att implementeringen av lagarna har haft ett begränsat genomslag och att lagarna gäller ett territoriellt begränsat område. Kommittén uppmuntrar sålunda till åtgärder som kan öka medvetenheten om lagstiftningen samt till att undersöka möjligheterna att utvidga förvaltningsområdena till att gälla även kommuner som bebos av sydsamer samt kommuner med sverigefinländare i och . När det gäller utvidgning av förvaltningsområdet för det finska språket har regeringen tillsatt en utredning som enligt direktiven skall analysera om det finns förutsättningar att ge enskilda rätt att använda finska språket i kontakt med myndigheter och domstolar i Stockholms- och (dir. 2004:6). Utredningen, som pågår , skall redovisa sitt uppdrag . Frågan om en utvidgning av förvaltningsområdet för samiska har utretts av i , men behöver enligt utredas vidare. I budgetpropositionen anger regeringen att den har för avsikt att låta undersöka möjligheterna att utvidga det samiska förvaltningsområdet till att även gälla det sydsamiska området (prop. 2004/05:1, utg.omr. En annan aspekt av främjandet av minoritetsspråkens användning i det offentliga livet gäller traditionella ortnamn, gatunamn och andra topografiska anvisningar avsedda för allmänheten även på minoritetsspråket, när det finns tillräcklig efterfrågan på sådana anvisningar (artikel 11). 4 Frågan om undervisning för barn och ungdomar i skolåldern samt för vuxna behandlas specifikt i ett särskilt avsnitt nedan med rubriken . NATIONELLA MINORITETER OCH MINORITETSSPRÅK En paragraf i kulturminneslagen blev gällande . Enligt paragrafen skall svenska, samiska och finska ortnamn så långt som möjligt användas på kartor samt vid skyltning och övrig utmärkning i flerspråkiga områden. betonar i sin rapport att kartor anger ortnamn även på samiska och finska samt att påbörjade arbetet med att successivt komplettera ortnamnsskyltar med samiska och finska namn i och . Uppgifterna från bekräftar att vidtagit insatser för skyltning med samiska ortnamn i synnerhet längs populära turiststråk. Skyltar med ortnamn på meänkieli har blivit uppsatta i vissa byar i . Enligt har dock några skyltar på minoritetsspråk försvunnit. De stater som ratificerar minoritetsspråkskonventionen förpliktigar sig att skydda minoritetsspråken och att underlätta och/eller uppmuntra deras användning i tal och skrift både i privata och offentliga sammanhang (artiklarna 7.1c och 7.1d). Regeringen hänvisar även i dessa rapporter till lagen (1999:1175) om rätt att använda samiska samt till lagen (1999:1176) om rätt att använda finska och meänkieli hos förvaltningsmyndigheter och domstolar. Vidare anförs att rätten att använda samiska, finska och meänkieli vid rättsliga förfaranden omfattar rätt att lämna in handlingar och skriftlig bevisning på samiska, rätt att få de handlingar som hör till målet eller ärendet muntligen översatta till respektive språk och rätt att vid muntlig förhandling inför domstolen tala samiska, finska eller meänkieli (ibid.). Dessutom försäkrar lagen rätt att använda samiska, finska eller meänkieli vid muntliga och skriftliga kontakter med en förvaltningsmyndighet om ärendet har anknytning till förvaltningsområdet. Myndigheten är skyldig att ge muntligt svar på samiska, finska eller meänkieli om respektive språk används av den enskilde. Lagen kräver att ett skriftligt beslut i ett sådant ärende skall innehålla en upplysning på samiska, finska eller meänkieli om att den enskilde kan begära att få beslutet översatt muntligt. Det betonas särskilt att myndigheten också i andra sammanhang skall sträva efter att bemöta minoritetsspråkstalande på sina respektive språk. noterar att lagen inte förpliktar myndigheterna att tillhandahålla skriftliga dokument på samiska, finska eller meänkieli vid rättsliga förfaranden. noterar vidare att det finns allvarliga kompetensbrister när det gäller framställning av skriftliga dokument på minoritetsspråk. Dessutom, påpekas i expertkommitténs kommentarer att inga författningar förutom ovannämnda lagar (1999:1175; 1999:1176) har översatts till samiska, finska eller meänkieli. Vad gäller övrig användning av minoritetsspråken hänvisar i båda rapporterna till rätten till modersmålsundervisning, till presstöd och till avtal med public service-bolag. I den andra rapporten hänvisar också till den presstödsutredning som vi redan nämnt ovan i avsnittet om tillgång på NATIONELLA MINORITETER OCH MINORITETSSPRÅK I samma rapport betonas särskilt att det minoritetspolitiska beslutet har ökat intresset för minoritetsspråken bland både minoriteterna själva och majoritetsbefolkningen. konstaterar att inte används i offentliga sammanhang och att det finns behov av tolkar i språket. I sin andra rapport konstaterar att en ettårig utbildning för tolkar i har startats av . I intervjuerna pekas på både positiva och negativa exempel vad gäller möjligheterna att använda de territoriella minoritetsspråken i kontakter med myndigheter och domstolar. Den lokala inställningen i berörda kommuner är avgörande. För finska/meänkieli uppges som ett gott exempel. Stadens samarbete med Tornio på den finska sidan gränsen underlättar möjligheterna att få tillgång till finsktalande personal. Ett specifikt problem för meänkieli är att språket i sig inte uppfattas som helt seriöst för användning i officiella sammanhang. I den utsträckning detta gäller kan det förstås enklast förklaras mot bakgrund av språkets tidigare status som stigmatiserad varietet av finska eller som blandspråk. Attityder till språk eller språkliga varieteter lever kvar hos människorna i området och förändras endast långsamt. Man kan dock skönja att hastigheten i denna process har ökat betydligt i och med att meänkieli har fått status som eget språk och dessutom som officiellt minoritetsspråk. I de fall där kommuner inte nämnvärt utvecklat möjligheterna till service på minoritetsspråken uppfattas detta av flera av de intervjuade som passivt motstånd från kommunernas sida. Det finns ofta ett lågt intresse för minoritets- och minoritetsspråksfrågorna. Som exempel nämns att vissa kommuner på sina hemsidor varken har information på finska, meänkieli eller samiska. (En kontroll visar att detta missförhållande nu verkar åtgärdas.) Avsaknaden av representation har i främsta rummet en viktig symbolisk betydelse, men ger också konkret en antydan om att kontakt via dessa språk inte uppmuntras. Det påpekas vidare att det inte sker någon systematisk inventering av språkkunskaper vid förvaltningsmyndigheter eller serviceenheter. Förslaget framförs att kunskaper i minoritetsspråken bör betraktas som merit vid berörda anställningar inom förvaltningsområdena. De uppfattningar som framkommer i intervjuerna är samstämmiga med resultat från en utvärdering genomförd av i (2002). I utvärderingen användes enkäter som skickades till förvaltningsmyndigheter och domstolar. Dessa skickades ut redan cirka efter det att den särskilda lagstiftningen med anledning av minoritetspolitiska beslut hade trätt i kraft, vilket gör att eventuella förändringar senare inte speglas i svaren. Det viktigaste resultatet från denna utvärdering är att få förändringar i antalet kontakter på minoritetsspråk redovisas av förvaltningsmyndigheterna efter . Flest kontakter sker på finska eller meänkieli i , och kommuner, där språken använ- NATIONELLA MINORITETER OCH MINORITETSSPRÅK des på daglig basis såväl före som efter lagstiftningen. Kontakterna på samiska är betydligt färre, men en viss ökning redovisas från kommun. Skillnaderna mellan språken verkar hänga samman med det faktum att personal som behärskar finska eller meänkieli är mycket mer frekvent vid myndigheterna än personal som behärskar samiska. Minoritetsspråksanvändningen är vanligare i kontakt med lokala än regionala myndigheter, vilket tolkas så att kontakter tas på minoritetsspråk av enskilda om de vet eller känner till att det finns någon på myndigheten som har kunskaper i vederbörande språk. En- skilda antas undvika att ta kontakt på minoritetsspråken på grund av att de förutsätter att en professionell behandling av deras ärende kräver att de använder svenska i kontakten. Man antas också undvika att ta kontakt med myndigheter som inte har minoritetsspråkstalande personal på grund av att det upplevs som tungrott att kommunicera via tolk. Även den psykologiska vanefaktorn anses spela en roll. Om man är van att kontakta myndigheter på svenska är det svårt att plötsligt göra det på minoritetsspråket. En viktig information som kommer fram i utvärderingen är att de lokala eller regionala minoritetsorganisationer som skulle kunna bidra med information om lagstiftningen inte har ekonomiska förutsättningar att göra detta; det arbete de lägger ned sker på ideell basis. Även enligt (2002), som i en intervjuundersökning likaledes studerat hur minoritetslagstiftningen påverkat användning av minoritetsspråken i kontakt med myndigheter inom förvaltningsområdena, är bilden samstämmig med den som framkommit ovan. Det är inte så mycket som hänt efter lagstiftningens införande. Här talas om myndigheternas ovilja och oförmåga att möta kraven. Författarna understryker att det största hindret i att utveckla användningen i kontakterna med myndigheter är attityder och värderingar omkring minoritetsspråken. En vanlig uppfattning hos myndigheterna är att de flesta redan kan svenska och att det därför är onödigt att ta till minoritetsspråken. Parentetiskt kan man fråga sig hur mycket denna uppfattning grundar sig i attityder och hur mycket som beror på att man är oinformerad om minoritetslagstiftningens syfte, nämligen att möjliggöra ett ökat användande av minoritetsspråken i samhället snarare än att försäkra sig om full förståelse i kommunikationen med minoritetsspråkstalare. Från minoritetsspråkstalarnas sida är en vanlig uppfattning att man undviker minoritetsspråket för att man inte vill ställa till besvär och känner oro för att ens ärende skulle få en ogynnsam handläggning om man krånglar med att begära tolk etc. Av intervjuerna framgår klart att kommunernas erbjudande av tolk- och översättningsservice uppfattas mer som en slumpmässig än en reglerad verksamhet. Möjligheten att bli bemött på samiska, finska eller meänkieli bestäms av tillgången på handläggare som kan dessa språk. Denna situation kan förklaras mot bakgrund av ett antal faktorer. En sådan är att det är brist på auktoriserade tolkar, men också, i den utsträckning tolk- och översättningsservice kan fås, brist på information om den. När det gäller samiska har en tolkutbildning i nordsamiska vid i samarbete med vid just avslutats. NATIONELLA MINORITETER OCH MINORITETSSPRÅK har fem tolkar utbildats. Möjlighet för dem att få jobb beror på deras egna initiativ snarare än på strukturerade möjligheter inom eller verksamhet. Situationen för äldreomsorg där minoritetsspråken kommer till användning varierar. kommun erbjuder t.ex. samisk äldreomsorg på äldreboendet . De äldre som berörs av denna verksamhet som omfattar fem platser har tillgång till samisktalande personal, men i intervjuerna sägs från samiskt håll att behovet av samisk äldreomsorg endast i liten utsträckning tillgodoses och att det är den slumpmässiga förekomsten av samisktalande personal som avgör om möjlighet finns att tala samiska. Det finns behov av verksamhet som systematiskt tar hänsyn till samernas språk, värderingar, aktiviteter, kosthållning och annat som är i överensstämmelse med samisk kultur och samiska traditioner. Även om möjligheterna till äldreomsorg där finska eller meänkieli används är bättre tillgodosedda, är kommentarerna om slumpmässighet något som framförs även från sverigefinskt och tornedalskt håll. Positiva exempel finns dock. En enkätundersökning genomförd av inom ramen för en utredning av äldreomsorg för finsktalande i visar t.ex. att gränskommunerna (t.ex. ) har goda förutsättningar att ge äldreomsorg med finskspråkig personal (2001).