mot · GT02Ju384 · 2005-09-30 00:00:00 — Där finns även unga personer som är föremål för insatser inom , utländska personer som förvaras åt eller utländska personer som väl är misstänkta för eller dömts för brott, men som om de varit svenska medborgare aldrig skulle ha häktats. I detta perspektiv finner vi det särskilt angeläget att peka på den omänskliga situation som utländska personer påtvingas av staten genom s.k. förvar enligt utlänningslagstiftningen. 2004 fanns 43 personer i häkte, enligt vår mening helt i onödan. Vi anser att denna kategori människor skall slippa vara inlåsta i häkten. Det finns vidare andra grupper av personer som tillbringar långa tider inlåsta på våra häkten och där det enda skälet för att häkta dem är att de inte är svenska medborgare eller inte är bosatta i . Det handlar om personer med annat än svenskt medborgarskap, som häktas i avvaktan på rättegång eller till dess ådömd påföljd verkställts. Denna ordning där exempelvis en polsk medborgare som misstänks för brott i häktas där, men där en svensk medborgare från inte häktas, är gravt diskriminerande och måste avskaffas. I häkten skall endast de personer sitta som oundgängligen måste detta, inga andra. Det är vidare djupt olyckligt att personer som är och som inte dömts för någon som helst brottslighet, förvaras i häkte. Vare sig det handlar om att bara övernatta inför en domstolsförhandling, att vistas på häktet några dygn i avvaktan på att erhålla behandlingsplats eller dylikt, är det ytterst olämpligt att ha dessa personer i häktena. Bättre är att och kommuner gemensamt tillser att de berörda personerna kan vistas på lämpligare ställen än häktena. Åtgärder skall vidtas så att inga andra än de som är misstänkta för brott, eller dömts för begången brottslighet, skall hållas inlåsta. Otillåten vistelse eller befarad dylik får aldrig berättiga inlåsning. Vi anser därför att skall ge regeringen till känna vad som i motionen anförs om att häkten eller andra inlåsningsformer skall kunna avskaffas för de grupper som angivits. En polis för alla anser att polisväsendet fyller en viktig, om än av olyckliga omständigheter betingad, funktion i dagens samhälle. Vi har därför medverkat till bland annat reformer av polisväsendet genom den s.k. närpolisreformen, genom tillskjutandet av kraftigt utökade resurser och genom utökning av antalet platser på med mera som polisverksamheten har utvecklats på flera positiva sätt, så har vi även uppmärksammat oroande inslag inom polisväsendet. Det handlar bland annat om felaktigheter och brister i utredningen efter mordet på statsministern (se bland annat betänkande Brottsutredningen efter mordet på statsminister (SOU 1999:38)), justitiekanslerns rapport om rutiner vid utredningar av dödsfall i samband med myndighetsingripanden och betänkande om en utredning (SOU 2002:37), utredning om polisinsatserna i med anledning av händelserna i och betänkande 2001 (SOU 2002:121). Det finns fler tecken på att det inom polisväsendet finns strukturer som gynnar ett samhällsmedborgarfrånvänt, elitistisk, diskriminerande och sällsynt hierarkiskt förhållningssätt. Detta tillsammans med nytillkomna utredningar om ineffektivitet hos polismyndigheterna (bland annat doktorsavhandlingen av : polis: yrkeskunskap, motivation, IT-system och andra förutsättningar för polisarbete) har visat att polisväsendet nu behöver genomgå drastiska förändringar i syfte att öka och förbättra allmänhetens förtroende för polisväsendet samt att öka myndigheternas effektivitet i förhållande till de av staten anslagna medlen. Det finns även andra inslag inom polisens verksamheter som är ägnade att väcka oro. Det handlar bland annat om polisens utökade befogenheter att använda dum-dum-kulor, polisens vilja att använda så kallade okonventionella spaningsmetoder (brottsprovokation och bevisprovokation m.m.), polisens oförmåga att hantera förekomsten av våld från polis mot misstänkta och allmänhet och den olämpliga användningen av tjänstevapen (och rapport bruk av vapen (2002:1). I den senare utredningen finns en intressant jämförelse med , där polismännen inte har vapen i yttre tjänst utan särskilt skäl. Jämförelsen visar bland annat att det i skadas en person i samband med att polis avfyrat vapen. I blir fyra gånger fler personer skadade. Av tillgänglig statistik avseende anmälningar mot polismän för misstänkt eller påstått användande av övervåld i tjänsten framgår att motsvarande en promille döms för något brott med anledning av anmälan. När 4 622 anmälningar inkommit om misstänkt polisövervåld, så är detta ett tecken på att någonting inte står rätt till i samhället, det handlar om att allmänhetens förtroende för polisväsendet rubbas och att det för vissa grupper i samhället riskerar bli så att polisen inte är ett skydd utan en fara i sig. Vi ser allvarligt på detta, särskilt som det svärtar ned och försvårar arbetet för alla de poliser som på ett korrekt sätt utför ett synnerligen nödvändigt och viktigt arbete med att upprätthålla lag och ordning. Vi anser att polisiärt arbete är ett statligt ansvar. Med anledning av det som ovan anförs anser vi att följande åtgärder bör vidtas vad avser polisväsendet: Avskaffa polismans skyldighet att alltid använda vapen i yttre tjänst. Vapen skall endast få användas när chef så beordrar eller det uppenbart finns ett behov därav. Återinför närpoliserna och möjliggör för fler poliser att cykla eller gå i tjänsten. måste vara en självständigt och aktivt uppsökande polis, som finns nära medborgarna i deras vardag. Inför en polishögskola skiljd från och som är ett separat utbildningsprogram inom det vanliga högskolesystemet. I denna skall frågor om kön och makt, våld i nära relationer, hatbrott, antidiskriminering och användandet av fredliga ingripandemetoder betonas mer än vad som är fallet . Återinför en central och enhetlig polischefsutbildning där det är ett minimikrav att polischefer har tillägnat sig minst kunskaper motsvarande en juris kandidatexamen och där det inte bara ingår frågor om förundersökningsmetod och teknik utan ett kraftigt fokus finns på medarbetarfrågor, ledarskapsutveckling och mångfald. Vi vill att poliser utreder brott och arbetar med brottsförebyggande åtgärder. Övriga inslag i den polisiära verksamheten kan antingen skötas av någon annan eller skötas av civilanställda. Det kan handla om allt från att effektivisera passadministrationen till att minska regleringen av det offentliga rummet. Vi anser däremot inte att kommuner är lämpade för att omhänderta berusade personer. Gör det möjligt för polismyndigheter att ta betalt för polisinsatser i samband med kommersiella händelser; oavsett om det är idrottsmatcher, kändisgalor, musikföreställningar eller vattenfestivaler, så anser vi att samhällets resurser måste prioriteras till att skydda oskyldiga och gripa skyldiga, inte till att upprätthålla ordningen bland vuxna människors frivilliga fritidsaktiviteter. Gör en översyn av diskriminerande strukturer inom polisväsendet och låt allt från polisaspiranter till polischefer bidra med sina erfarenheter i detta. Det är av den största vikt att alla från den kränkta invandraren till nedslagna homosexuelle eller slagna kvinnan vågar anmäla begångna brott och känner att de tas på allvar av alla instanser inom rättskedjan. Förbättra polisväsendets metoder i arbetet mot och kartläggningen av hatbrott. Inför en bestämmelse i , eller annan motsvarande lagstiftning, som medför att praxis avseende våld mot intagna i häkten och kriminalvårdsanstalter inkorporeras i svensk rätt. Detta innebär att om en intagen skadas personen vistas hos polis eller kriminalvård, så skall staten bevisa att skadan inte inträffat under vistelsen och att ingen inom staten ansvarig person förorsakat skadan. Lyckas inte staten bevisa att staten är oskyldig så skall den enskilde ha rätt till skadestånd. Gör en översyn av 13 § polislagen (1984:387), som rör polisens rätt att ingripa vid personers störande av den allmänna ordningen, i syfte att följa de slutsatser som bland annat ombudsmän dragit vid ett flertal tillfällen. Det handlar bland annat om att precisera i vilken omfattning polis får använda våld och maktmedel för att förflytta personer, så att inte enskilda personer kränks, så att inte yttrande- och demonstrationsfriheten inskränks och så att inte polisen uppfattas som ett hot mot de medborgerliga fri- och rättigheterna den är satt att skydda. I samband med införandet av 13 § 2 st polislagen uttalade utredningen att lagstiftningsförslaget inte var förenligt med . Samma bedömning gjorde bland annat lagrådet och ett flertal remissinstanser. Vi kan nu dra lärdomen att polisen inte förmått tillämpa lagen på ett sätt som varit förenligt med svensk lag eller våra internationella åtaganden. Vad som ovan anförts om behovet av reformer inom polisväsendet med mera bör som sin mening ge till känna. Avskaffa 13 b och c §§ polislagen. De båda bestämmelserna ger polisen alltför stora befogenheter. För tillämplighet av 13 b § krävs således inte att deltagaren eller åskådaren rent faktiskt begått en kriminell handling (eller befarats komma att göra det) och det finns inget krav på en individuell bedömning för varje person som skall avlägsnas. Detsamma gäller 13 c § som anger att folksamling och deltagarna får avvisas eller upplösas. Någon närmare definition av begreppet folksamling finns inte utan i lagens förarbeten (prop. 1996/97:175 s. 27) hänvisas till betänkandet som hänvisat till 16 kap. 3 § och bestämmelserna om ohörsamhet mot ordningsmakten. I förarbetena till den bestämmelsen framgår att den motsvarar 11 kap. 3 § strafflagen. I kommentaren till 16 kap. 3 § BrB (En kommentar. med flera) uttalas således att till begreppet folksamling är att hänföra samlingar om 200 personer och sammankomster, vare sig i det fria eller inomhus och oberoende av om tillträdet är öppet för allmänheten. Paragrafen är inte tillämplig på fall då endast en eller ett par enstaka personer i en folksamling uppträder ordningsstörande. finns dock ingen närmare definition av begreppet folksamling och praxis (NJA 1989 s. 308) har inte gjort situationen tydligare. Den kritik vi framförde genom motionen 1997/98:Ju2 i denna del kvarstår därför och vi vidhåller vårt krav på att polisen i varje enskilt fall måste göra en individuell bedömning av om den enskilda individen gjort sig skyldig till, eller kan misstänkas göra sig skyldig till, ett brott. Lagrummet saknar vidare någon som helst angivelse av hur långt bort polisen får avvisa eller avlägsna folksamlingen. Sammantaget kvarstår således vår framförda kritik och att vi anser att dessa båda lagrum skall avskaffas. I takt med att polismyndigheterna effektiviserar sitt arbete och gör de prioriteringar riksdag och regering önskar så förändras förutsättningarna för åklagarmyndighetens arbete. Trots att det får anses vara ett av de mest effektiva och minst problematiska steget i rättskedjan så finns det saker att förbättra. behöver successivt utökade finansiella resurser för att kunna möta de ökade resurser som polisen erhållit, och dessa resurser bör enligt vår mening avse åklagare med särskild kompetens inom familjevåld och sexualbrott, inkluderande våld mot kvinnor och sexuella övergrepp mot barn, fler åklagare för bekämpning av miljö- och ekobrott, samt experter på internationell organiserad brottslighet. Det skall finnas speciella åklagare som arbetar med bekämpning av hatbrott. Vi anser vidare att åklagarmyndigheten skall omfattas av ett generellt uppdrag till hela rättsväsendet att kartlägga förekomsten av diskriminerande strukturer. Mot bakgrund av de problematiska strukturer vi anser att det finns inom polisväsendet så anser vi att det skall finnas särskilt utbildade åklagare med ansvar för utredning av misstänkta polisövergrepp. Vad som ovan anförts om behovet av fler specialiserade åklagare bör som sin mening ge till känna. Allas tillgång till lagen Domstolar fullgör många olika funktioner men den huvudsakliga är att med stöd av lag lösa tvister mellan enskilda, det allmänna och enskilda och mellan företrädare för det allmänna. På så vis erhålls lösningar på infekterade, känslosamma och problematiska frågor helt utan användande av våld. Det är därför av den yttersta vikt att så många tvister som möjligt kan lösas av domstol i stället för utomrättsligt och att såväl enskilda som offentliga institutioner hyser det största förtroende för domstolarna och deras rättsskipande funktion. som domstolen är den bästa och fredligaste tvistlösaren, så är den inte alltid den mest ändamålsenliga. Olika former av medling och överläggningar kan få samma resultat som en dyrbar och långsam förhandling i domstolen. Vi anser därför att det skall närmare utredas i vilken grad och på vilka sätt tvister skall kunna lösas genom det allmännas försorg men utan att det ofta dyrbara och långsamma processande som domstolen innebär, används. Detta system används bland annat såvitt avser vissa konsumenttvister hos , genom olika medlingsförfaranden mellan unga brottslingar och polis och socialtjänst och genom olika skiljeförfaranden. På så vis kan domstolarna användas till de verkligt komplicerade och svårutredda fallen liksom till dem som är ingripande för enskilda personer. Rättssystemet kan te sig komplext och svårbegripligt för den enskilde, och det kan även för en rättsutbildad te sig svårt att klara av olika rättsliga förfaranden, kanske framför allt i domstol. Detta riskerar leda till att personer avstår från att lösa berättigade tvister i domstol, att allvarliga fel begås i samhället och att oskyldiga personer tillmäts felaktiga egenskaper eller åsikter. Det måste därför finnas ett väl fungerande och utbyggt rättshjälpssystem, ett väl utbyggt och pedagogiskt rättsinformationssystem samt domstolar som är tillgängliga och åtkomliga för allmänheten. Vi anser därför att all gällande författningstext, så många som möjligt av de tillämpade förarbetena och rättsfallen från högsta domstolen och regeringsrätten, skall vara tillgängliga utan någon kostnad för den enskilde via elektroniska media. anser vi att även alla kommunala och andra normbeslut skall finnas tillgängliga via detta sätt. Genom detta får allmänheten tillgång till huvuddelen av de svenska rättskällorna. Vi anser att dagens rättshjälpssystem är i grunden bra och bejakar grundtanken om att behovet i första hand skall tillgodoses genom tillgängliga försäkringslösningar. Det finns dock tvister och rättsliga problem som inte omfattas av försäkringar och som drabbar enskilda hårt; det kan handla om olika familjerättsliga tvister, konsumenttvister eller frågor där den enskilde varken begriper eller förmår hantera offentligrättslig lagstiftning. Vi anser att dagens rättshjälpssystem i många av dessa frågor är alltför restriktivt och emotser en översyn av rättshjälpssystemet i syfte att flera olika sorters tvister skall omfattas och som är relaterade till enskilda fysiska personer. kan en näringsidkare som regel inte få någon som helst rättshjälp. Tillsammans med att marknadens försäkringslösningar saknar skydd för småföretagare när de utsatts för immaterialrättsintrång, konkurshot, vissa arbetsrättstvister och dylikt, så riskerar detta medföra att små företag slås ut, arbetstillfällen försvinner och staten belastas med olika kostnader. Vi anser därför att småföretagare i vissa fall skall ha rätt till rättshjälp under samma förutsättningar som fysiska personer. Vad som anförts om behovet av ett samlat och fritt tillgängligt rättsinformationssystem, och en översyn av rättshjälpssystemet bör som sin mening ge regeringen till känna. Domare av folket och för folket Domaren har av staten och dess medborgare givits makten att döma medmänniskor. De har en makt som är både skrämmande och imponerande. Det är därför viktigt att de såväl formellt som reellt sett är väl lämpade för sitt värv. Förutom att domaren, enligt vår mening, måste ha genomgått en särskild domarutbildning med obligatoriska inslag i dels domsskrivning, föredragandeteknik och rättskunskap, dels jämställdhets-, antidiskrimierings- och mångfaldsfrågor, så måste personen vara väl lämpad som pedagog, arbetskamrat och chef. Vi anser därför att personer som dömts för brott där strängare påföljd än penningböter ådömts inte skall få komma i fråga vare sig som notarier eller domare. Vi anser vidare att det vid anställning som domare eller notarie skall ingå som ett obligatoriskt villkor att personen deltar i kontinuerlig fortbildningsverksamhet, som arbetsgivaren i form av anordnar. Det får inte vara så att domare kan vägra fortbildning eller att ta till sig utveckling inom arbetsområdet. I dagens domarutbildningssystem utbildas framtidens makthavare. är utbildningen konservativt uppbyggd med betygssättning och extremt dåliga arbetsvillkor. Vi anser att domarutbildningen, samt notariemeriteringen, skall ses över och bli mer lik den allmäntjänstgöring som läkare har. Fullkomligt självklart är att vuxna människor inte skall betygsättas i sitt arbete. anställs ordinarie domare genom antingen ansökningsförfarande och beslut av regeringen, eller genom kallelseförfarande av regeringen. Vi vill avskaffa kallelseförfarandet för denna yrkeskategori och vill i stället ha en helt öppen rekrytering till samtliga domartjänster i . bör därför begära att regeringen utreder hur de åtgärder som ovan anförts kan genomföras såvitt avser rekryteringen av domare m.fl. i . Den absoluta merparten av domarna i domstolar har genomgått en juristutbildning i . Förutom att utbildningen präglas av en hög grad av självstudier, innötning och en betygshets, så riskerar den att lära in och prägla kommande makthavare i ett likformighetstänkande av destruktiv art. Kombinerat med de höga kraven för att erhålla s.k. notariemeritering medför detta en risk för att domstolarna bemannas med domare som är onödigt inställsamma och förarbetstrogna. Det faktum att ytterst få domare förekommer i debatten om rättsfrågor och om giltigheten och konsekvensen av fattade domar, kan ses som ett tecken på detta. Vi menar att såväl juriststudenter som allmänhet förtjänar något bättre och tror att detta kan åstadkommas via några olika åtgärder. Ett sätt är att minska antalet platser på juristprogrammen och i stället satsa de tillgängliga resurserna på problembaserad inlärning med fallstudier, utökade studiebesök, seminarier och välkomna besök i verkligheten. Ett annat sätt är att i utbildningen infoga obligatoriska inslag av praktik inom exempelvis polis, kriminalvård eller socialtjänst. Ett tredje att avskaffa dagens betygssystem och i stället införa betygen godkänt och underkänt. En åtgärd är också att vidta olika aktiva åtgärder för att öka andelen studerande med utomeuropeisk bakgrund eller barn till föräldrar utan akademisk utbildning. Vi anser därför att regeringen skall tillse att dessa åtgärder genomförs vid de universitet och högskolor som utbildar jurister och att regeringen skall ge i uppdrag att utreda på vilket sätt frågor om kön och makt genomsyrar utbildningen. Vad som ovan anförts om behovet av en reformerad juristutbildning bör som sin mening ge regeringen till känna. Bättre folkrepresentation i domstolarna Nämndemännen fyller en viktig funktion som samhällets representanter i domstolen och ger genom sin närvaro och sitt deltagande i den dömande processen en legitimitet och förutsättningar för en ökad förståelse av och för domstolarnas arbete. De tillför ortskännedom, prövar bevisning och väger påföljders stränghet och exakthet. Då nämndemännen fyller så viktiga funktioner i domstolarna, så är det också viktigt att de förmår att väl representera allmänheten, att de är väl lämpade för sina uppdrag och att de har de bästa förutsättningar för att fungera som meddomare. Många av de reformförslag som framförs i betänkande Framtidens nämndemän (SOU 2002:61) är därför väl lämpade och bör genomföras. Det finns dock skäl att närmare överväga vissa större förändringar i nämndemannasystemet. För det första anser vi att alla de som är röstberättigade vid val till landstings- och kommunfullmäktige även skall kunna utses till nämndemän. Dagens krav på svenskt medborgarskap måste därför avskaffas. För det andra anser vi att bristerna i sammansättningen av nämndemannakåren kräver kraftigare åtgärder än som kommittén föreslår. Tillgänglig statistik från utvisar att det per finns 7 263 nämndemän. Av dessa är över 2 200 personer , som endast en är , vilket medför att genomsnittsåldern är . har dessutom anmärkt på den dåliga etniska representativiteten inom nämndemannakåren. Vi anser därför att det är klarlagt att de politiska partierna inte klarar av att rekrytera personer till nämndemannauppdraget som är väl representativa för befolkningen i dess helhet. En konsekvens av detta är att vi anser att den fria kvot, som nämndemannakommittén skriver om, i ett första steg skall vara hälften av totala antalet nämndemän, för att sedan på motsvara samtliga. Skulle representativiteten trots detta bli för dålig kan kraftigare åtgärder få övervägas; såsom att göra det till en plikt för alla med rösträtt att ställa upp som nämndeman. För det tredje anser vi att utbildningen för nämndemännen skall vara obligatorisk och skall utföras av . Det finns uppgifter om alltför många nämndemän som inte fått utbildning, eller som fått utbildning men av ytterst skiftande kvalitet. har en omfattande erfarenhet och kunskap i att anordna utbildningar för notarier och domare och kan lämpligen göra detta även för nämndemän. För det fjärde anser vi att ersättningen för det utförda nämndemannauppdraget behöver utgå med betydligt större belopp än som nämndemannakommittén föreslår. På så sätt kan det bli konkurrens om att bli nämndeman och uppdraget kan bli betydligt populärare än som är fallet bland yngre personer. Avslutningsvis anser vi att det måste upprättas väl fungerande system för kommunikation mellan nämndemän och domstolar. Det får inte vara så att nämndemän får handlingar från domstolen som förhandlingen, att nämndemännen inte kan komma i kontakt med domstolen förrän dess växel har öppnats eller att domstolen aktivt vidtar åtgärder för att vissa nämndemän inte skall få döma i vissa typer av mål. Detta anser vi att regeringen skall beakta i det fortsatta reformarbetet avseende nämndemännen. Vad som anförts om behovet av reformering av nämndemannasystemet och förbättringar för nämndemännen, bör ge regeringen till känna. Förbättrad säkerhet i domstolarna I takt med att domstolsväsendets yttre struktur och uppbyggnad reformeras, skapas även förutsättningar för att ha moderna och ändamålsenliga domstolslokaler. Det finns dock fortfarande allmänna domstolar där tilltalade, vittnen och målsäganden tvingas sitta i samma rum och lokaler i avvaktan på förhandlingen. Detta är klart olämpligt och är ägnat att försämra tilltron till rättsväsendet och såväl vittnens som målsägandens uppgifter under rättegången. Det har även framkommit uppgifter om att vittnen i allt fler förhandlingar ändrar sina uppgifter, till den tilltalades fördel, under förhandlingen. förekommer det att målsäganden och vittnen av olika skäl känner rädsla inför att konfronteras med tilltalad, vissa av åhörarna eller kanske t.o.m. den tilltalades försvarare. Vi anser att regeringen skall tillse att säkerheten för parter i rättegångar ökar. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna.