mot · GT02Sf383 · 2005-10-05 00:00:00 — Det handlar om tiotusentals människor för vilka den vitala sociala rörligheten har upphört att fungera och om bostadsområden vars liv nästan helt präglas av socioekonomiska villkor som på ett markant sätt skiljer sig från samhället i övrigt. Det är områden där utanförskapet har blivit det sammanfogande kittet i en kollektiv identitet som grundar sig på en stark känsla av att bli utstött och inte tillhöra gemenskapen i övrigt. Det är en tragisk utveckling, inte minst i ett rikt land som dessutom upplevde en rekordlång högkonjunktur. är ett delat land. Aldrig i modern tid, vid ett jämförbart konjunkturläge, har så många människor stått utan arbete och levt i maktlöshet. Aldrig i modern tid har de utsatta varit så utsatta som de är . Aldrig har vi sett så många och så stora bostadsområden hamna i en spiral av arbetslöshet, otrygghet, segregation, vanmakt och nyfattigdom som . Utanförskapet har fått ett fast grepp över vårt land. Varje högkonjunktur har lämnat fler människor utanför än vid föregående högkonjunktur. Så var också fallet med den högkonjunktur som kulminerade /2002, vilket liberalerna konstaterade i rapporten , den första kartläggningen av utanförskapets utbredning som gjorts i . De resultat som redovisades där var skakande. kunde bara tre bostadsområden klassas som utanförskapsområden, dvs. områden med en sysselsättning samt undermåliga skolresultat och lågt valdeltagande. 2002 var det mer än 130 områden som kunde definieras på det viset. Det som 1990 var ett undantag hade 2002 omvandlats till en verklighet som präglade ett stort antal svenska städer och regioner. Bakom utanförskapets explosiva utbredning låg ett dramatiskt sysselsättningssammanbrott. 1990 fanns det bara 9 områden där sysselsättningen låg för befolkningen . 2002 fanns det 91 områden i en sådan belägenhet. Områdena där sysselsättningen låg ökade i sin tur från 1990 till 2002! Efter konjunkturomsvängningen 20012002 har denna process accelererat, vilket vi kan konstatera i en ny version av karta som presenterades , baserad på nytt statistiskt material som SCB tagit fram för liberalernas räkning. Den bild som den nya Utanförskapets karta ger är tyvärr ännu mer bekymmersam än föregående. Hela 26 nya områden kan nu klassas som utanförskapsområden, medan bara tre lämnade denna kategori. över hela perioden har antalet utanförskapsområdena ökat från 1990 till 2003. Antal områden med en sysselsättningsnivå under 50, av befolkningen , 1990, 2002 och 2003 Som diagrammet visar är utvecklingen mycket negativ , utanförskapet fortsätter även att öka . Områden där sysselsättningen låg för befolkningen fortsatte att öka från 2002 till 2002. Områdena där sysselsättningen låg ökade med 25 stycken, från 2002 till 2003. Områdena där sysselsättningen låg ökade i sin tur från 2002 till 2003. Diagram två visar dessa områdens procentuella andel av landets alla närområden . Procent av landets områden med en sysselsättningsnivå under 50, av befolkningen , 2002 och 2003 Begreppet utanförskap kan definieras på många olika sätt. I detta sammanhang ska vi använda begreppet för att definiera en situation i vilken individer eller grupper av individer står utanför en rad centrala samhällsarenor: arbetsmarknad, föreningsliv, politiska organisationer, kulturliv, idédebatt osv. Dessa olika arenor bildar kärnan i de maktrelationer som formar samhällslivet i stort och ger tillträde till såväl resurser som möjligheter. Utanförskapet kan bli ännu djupare när det kombineras med invandringen och existensen av betydande kulturskillnader mellan dem som lever i utanförskap och majoritetsbefolkningen. Då kan en situation uppstå i vilken de grupper som lever i utanförskap inte ens förstår hur dessa centrala samhällsarenor fungerar och inte heller den uppsättning av värderingar och kulturella referenspunkter som ger dessa arenor deras sammanbindande kulturella kitt. Detta är vad vi kan kalla djupt utanförskap och det skiljer på ett markant sätt den situation i vilken invandrade grupper kan befinna sig gentemot infödda grupper som också drabbas av utslagning och utanförskap. Betydande öar av djupt utanförskap återfinns i nästan alla stora och medelstora svenska städer. Den fysiska koncentrationen av individer och grupper vars liv präglas av denna typ av utanförskap har ytterst allvarliga konsekvenser. När livet för en majoritet av dem som bor i ett område helt och hållet präglas av socioekonomiska villkor och kulturella referensramar som på ett radikalt sätt skiljer sig från samhället i övrigt omvandlas den individuella utsattheten till kollektiva processer med en egen dynamik. Dessa processer återverkar i sin tur på ett avgörande sätt på individernas livsomständigheter och inte minst på sättet att både uppleva och hantera den egna utsattheten. Då uppstår kollektiva förhållningssätt samt gemensamma referenspunkter och värderingar som bildar grunden för en specifik kultur, en kultur som helt kretsar kring det utanförskap som alla delar med varandra och som präglar livets alla situationer. Detta leder till en process där utanförskapet i sig genererar mer utanförskap och där utanförskapets kultur går i arv till nya generationer, som i sin tur ser sina livschanser begränsas ännu mer av detta kulturella arv. Detta betyder att det som från början var verkan utanförskapet omvandlas till orsak. Allt pekar på att det svenska utanförskapet har gått in i denna ytterst besvärliga och självgenererande dynamik. Det är inte minst därför problemet är så allvarligt och dess lösning så utomordentligt brådskande. Att problemet nått ett sådant djup beror på många olika faktorer. Invandringen och den etniska dimensionen är, som sagt, mycket viktiga aspekter i sammanhanget. En stor invandring, som den vi har haft i , från regioner och länder vars kultur inte har mycket gemensamt med mottagarlandets kultur skapar en naturlig grogrund för ett djupt utanförskap om en stor del av nykomlingarna hamnar i en situation av fattigdom och socioekonomiskt utanförskap. Då kan ursprungskulturen utvecklas till en skyddande sköld eller ett aggressivt vapen för att hantera en situation som är både kränkande och destruktiv. Då får vi en kombination av etnisk-kulturellt arv och socioekonomisk utsatthet som kan ge upphov till mycket särpräglade former av utanförskapskultur, som i allt väsentligt definieras som en antikultur eftersom dess dynamiska kärna är den konflikt som uppstår med det nya samhället som avvisar och kränker nykomlingarna. Det är denna motståndets och utanförskapets kultur som vi ser växa i många av våra fattiga förorter, inte minst bland utanförskapets barn, dessa ungdomar som är födda i men som inte kan älska eller älskas av sitt land, dessa utlänningar födda i som på egen hand tar revansch på det samhälle i vilket varken de eller deras föräldrar har fått en värdig plats. Deras öde kommer i mångt och mycket att bli öde, för de är många och deras förtvivlade vrede går inte att ta miste på. En viktig faktor att beakta i detta sammanhang är problemets historia. Socialdemokratin har i detta avseende marknadsfört en helt förljugen historieskrivning. Man försöker, praktiskt taget, göra hela utanförskapsproblematiken till ett konjunkturellt fenomen, vars upprinnelse går att söka i lågkonjunkturen första år i kombination med en stor flyktinginvandring. Avsikten med detta är att belasta den borgerliga regeringen (19911994) med ansvaret för regeringens integrationsmisslyckande. Detta är politisk taktik när det är som sämst och dess följd är att man döljer problemets långsiktiga och strukturella orsaker. Mot denna tillrättalagda historieskrivning talar en överväldigande mängd studier, som entydigt pekar på att en tydlig förändring av vår samhällsekonomis funktionssätt kunde observeras, med svåra följder för i synnerhet flyktingarnas och invandrarnas arbetsmarknadsintegration. Lika väl dokumenterat är det faktum att tendenserna mot en kombination av social och etnisk boendesegregation fanns . Det handlar med andra ord om långsiktiga processer, som inte kan förklaras utan hänvisning till strukturellt verkande orsaker. Det tydligaste beviset på existensen av allvarliga strukturproblem är nyfattigdomens, segregationens och utanförskapets fortsatta utveckling under den extrema högkonjunktur som upplevde . I slutbetänkande , Storstadsliv: Rika möjligheter Hårda villkor, finner vi följande beskrivning av utvecklingen högkonjunktur: Det stora bidragsberoendet i storstäderna tyder på att andelen personer som hamnat utanför arbetsmarknaden ökat . Detta har skett som det har rått högkonjunktur och en snabb omvandling av näringslivet. Det stora socialbidragsberoendet tyder således på att det finns stora grupper ungdomar, äldre med låg utbildning samt invandrare som har haft svårigheter att få ett ordentligt fotfäste på arbetsmarknaden trots den uttalade bristen på arbetskraft () Vår analys av storstäderna pekar sammanfattningsvis på många paradoxala drag i storstädernas utveckling. Den ekonomiska utvecklingen är förhållandevis gynnsam och sysselsättningsläget är relativt positivt. Å andra sidan finns också välfärdsbrister, som till och med har förstärkts ekonomiska framgångsår. Vi tänker i första hand på den ökade utslagningen från arbetsmarknaden, det ökade socialbidragsberoendet samt den tilltagande boendesegregationen. (SOU 1990:36; s.130 och 295) Lågkonjunkturen första hälft fördjupade på ett drastiskt sätt de tidigare tendenserna mot nyfattigdom och utanförskap. Sysselsättningen minskade med drygt en halv miljon arbetstillfällen . 1995 fanns det ett underskott på 640 000 jobb om man utgår från den andel av befolkningen som var sysselsatt 1990. Denna enorma jobbförlust fördelades mycket olika mellan olika kategorier i den svenska befolkningen. rapport från SNS Välfärdspolitiska råd konstaterades följande angående 1990-talets kris: Resultatet blev en kraftig höjning av arbetslösheten. Denna drabbade alla åldersgrupper, men främst de unga. Sysselsättningen minskade ännu mer än arbetslösheten steg. Det var nästan uteslutande unga människor som kom att ställas utanför arbetskraften () En särskilt utsatt grupp har varit invandrarna ifråga om både arbetslöshet och sysselsättning. (Välfärdspolitiska rådets rapport , s. 60) En stor del av förklaringen till det långsiktigt växande utanförskapet måste tveklöst sökas i hur vår ekonomi har fungerat . Det mest karakteristiska och bekymmersamma draget i detta avseende är att det har skapats för få jobb. uppvisar en relativt långsam tillväxttakt inom ramen för en tillväxtmodell som skapar färre arbetstillfällen än alla andra jämförbara industriländer. 2000/02 fanns det ungefär 11 000 jobb mindre i i jämförelse med läget 1980/82, men hade befolkningen i arbetsför ålder ökat med nästan 400 000 individer. Det är således föga förvånande att många har slagits ut från arbetsmarknaden, inte minst bland flyktingar och invandrare! Denna utvecklingsmodell som skapar så lite jobb och som ur integrationssynpunkt är förödande förklaras inte av den tekniska utvecklingen. Om det vore så då skulle exempelvis , som är världens mest utvecklade land, drabbas ännu hårdare av jobbproblematiken. Men så är inte alls fallet utan snarare tvärtom. i vilken jobbantalet minskade i /822000/02 skapades 37 miljoner nya nettojobb i . I skapas så mycket jobb att utan en stor invandring ca en miljon personer skulle den amerikanska ekonomin få betydande arbetskraftsproblem. Sanningen är att det inte finns något annat utvecklat land där det skapades så lite jobb som i mellan 1980/82 och 2000/02. För att få perspektiv på denna svenska jobbatrofi jämförs i diagram 3 sysselsättningsutvecklingen i med den i 13 andra industrialiserade länder. Sysselsättningsförändring mellan 1980/82 och 2000/02 i procent Källa: Labor Force Statistics 19822002, 2003. De särpräglade problem som uppvisar i sysselsättningsavseende förklaras av de institutioner och regleringar som formar vår samhällsekonomi i allmänhet och vår arbetsmarknad i synnerhet. Särskilt viktiga i detta sammanhang är skattepolitiken, den bristande konkurrensen inom viktiga delar av tjänstesektorn, lönebildningsmekanismerna och arbetsrättsreglerna. Alla dessa aspekter samverkar till att bestraffa fördyra arbetet, försvåra nya gruppers etablering på arbetsmarknaden och minska mångfalden i samhällsekonomin. Konsekvenserna av allt detta är dels en ekonomi med alldeles för få ingångar samt en mycket homogent och genomreglerad arbetsmarknad, dels den massiva utslagningen av arbetsföra personer som har inträffat under det senaste kvartsseklet. Ett i sammanhanget särskilt viktigt problem är den extremt hårda beskattningen av arbetet som råder i . Detta slår som hårdast mot de sämst betalda arbetare som på grund av en internationellt sett rekordhög skatte- och avgiftsbörda på sammanlagt ofta hamnar under socialbidragsnormen och kan tvingas att med mössan i handen gå till för att få sina egna pengar tillbaka i form av ett kränkande socialbidrag. Dessa arbetande fattiga befinner sig i en situation av politiskt orsakad fattigdom och sårbarhet som är djupt omoralisk och destruktiv. Enligt LO:s rapport och inkomstfördelning (nov. 2000) fanns det 170 000 s.k. arbetarhushåll (hushåll där huvudförsörjaren har ett arbetaryrke) som hade disponibla inkomster alltså efter transfereringar som låg under socialbidragsnormen om familjen hade bil. För ensamstående med barn i arbetarhushåll är det tre fjärdedelar som hamnade under denna norm. Med tanke på denna ohyggliga skatte- och avgiftsbörda är det inte så konstigt att läsa i en av rapporterna från Kommittén välfärdsbokslut Välfärd och försörjning, (SOU 2000:40) att drygt en miljon svenskar hade en disponibel inkomst under socialbidragsnormen (beräknad på basis av de faktiska boendekostnaderna). En annan viktig bidragande orsak till utanförskapets framväxt är den enhetlighet och brist på konkurrens som fortfarande präglar den svenska samhällsekonomin, speciellt välfärdstjänsterna vård, skola och omsorg. Detta är synnerligen viktigt eftersom det är just denna sektor som dels spelar en nyckelroll vad det gäller att leverera förutsättningar och verktyg för både arbetsmarknadsintegration och social rörlighet, dels har den största framtida sysselsättningspotentialen. Brist på konkurrens och mångfald inom denna strategiska sektor skapar givetvis färre jobbmöjligheter för personer som på olika sätt avviker gentemot majoritetsbefolkningen. En större öppenhet och konkurrensutsättning skulle öppna stora möjligheter för nya företag, som både drivs av och anställer människor med andra livserfarenheter, egenskaper och affärsidéer än de som bildar , men inte bara det. Brist på mångfald och konkurrens gör det också svårare för minoriteter att få tillgång till ett varierande utbud av tjänster exempelvis utbildning, rådgivning, arbetsförmedling och arbetslivsträning som på bästa sätt kan utveckla deras specifika arbetspotential. De strukturella omständigheterna som här har analyserats måste också beaktas för att diskutera diskrimineringen. I en ekonomi där sysselsättningen knappast växer blir kampen om de befintliga jobben mycket hård och då kan också lindriga fördomar och diskriminerande attityder få en förödande effekt. Ingen kan påstå att svenskarna skulle vara särskilt hatiska mot invandrade personer eller extrema rasister, men i en samhällsekonomi som den svenska får även lägre nivåer av främlingsrädsla eller aversion den typ av effekter som det tyvärr är så lätt att konstatera i dagens . Samma sak gäller den bristande konkurrens som präglar svensk ekonomi. I ett arbetsmarknadssammanhang innebär diskriminering i ordets strikta bemärkelse att en arbetsgivare väljer bort den mest meriterade sökande på grund av etnisk tillhörighet såsom utseende, ursprung, kön, religion, kultur, språk o.d. Diskrimineringen medför eftersom man väljer bort de mest meriterade sökanden en förlust för både arbetssökande och arbetsgivare. I en starkt konkurrenspräglad ekonomi kan sådana förluster vara mycket kännbara för den som diskriminerar eftersom andra kan ta till vara den diskriminerade och använda just den personens överlägsna kompetens som konkurrensmedel. Detta är alldeles påfallande i exempelvis de mest dynamiska och humankapitalintensiva delarna av den amerikanska ekonomin. I en samhällsekonomi som den svenska, präglade av mycket lägre grader av konkurrens, är diskrimineringen inte lika kostsam för den diskriminerande arbetsgivaren, särskilt om det handlar om den offentliga sektorn. Ingenting är så förödande för utsatta minoriteter och nykomlingar som monopolsituationer. Starkt konkurrensutsatta marknader är däremot bästa dörröppnare och effektivaste redskap för arbetsmarknadsintegration för minoritetsgrupper och avvikande individer. Diskriminering i strikt mening förekommer givetvis i och måste stävjas dels genom att öppna vår samhällsekonomi för mycket mer konkurrens, dels genom en samlad, effektiv och rättssäker lagstiftning mot alla typer av diskriminering. Den nuvarande ordningen med ett flertal lagar och diskrimineringsombudsmän är fullständigt ohållbar. Vi måste få en lagstiftning som gör det mycket mer kostsamt för den som gör sig skyldig till diskriminering. Men en sådan lagstiftning får inte tumma på grundläggande juridiska principer om bevisbördan man är oskyldig tills motsatsen bevisas och framför allt på likabehandlingsprincipen, dvs. att det bara är kompetensen i ordets vidaste bemärkelse som avgör vem som är bäst lämpad för ett jobb. Alla idéer om kvotering eller s.k. positiv särbehandling bygger på ett kollektivt diskrimineringstänkande, som i sig är lika förkastligt som den diskriminering som den säger sig vilja rätta till. Segregerande socialpolitik och utanförskap Sist men inte minst återfinns bland utanförskapets orsaker den speciella varianten av svensk socialpolitik som tidigare kallades invandrarpolitik och som döpts om till integrationspolitik. Denna politik har präglats av ett förmyndaraktigt omhändertagande, i vilket nykomlingarna systematiskt har omvandlats till maktlösa klienter och förlorat kontrollen över många av sina allra mest väsentliga livsval. Detta gäller också allt fler infödda svenskar, inte minst i en situation då bidragssamhället allt mer tränger tillbaka arbetsamhetens samhälle. Socialpolitikens mest omyndigförklarade och mest politiskt kontrollerade medborgare är de allra fattigaste och mest utsatta, dvs. de som inte kan värja sig mot socialpolitikens maktmedel. I denna situation har många etniska svenskar hamnat men den har drabbat många invandrare och inte minst flyktingar särskilt hårt. I samband med en allt mer stängd arbetsmarknad har mängder av nyanlända invandrare hamnat i händerna på en växande integrationsindustri eller omhändertagandeindustri, vars gåtfulla irrgångar har malt ner tusentals nykomlingar till en skugga av vad de tidigare var. Denna eländesindustri har i grunden byggt på en systematisk uppdelning av befolkningen i riktiga och icke riktiga svenskar, som i grunden inte är annat än institutionaliserad segregation. Så har nästan två miljoner människor klumpats ihop i kategorin invandrare eller svenskar med utländsk bakgrund och en särskild integrationspolitik har skapats med anledning av deras existens. Denna stämplande kategorisering har utgått från att dessa människor inte bara saknar tillräckligt med svenskt blod utan de är också ett problem att åtgärdas. Kring detta problem att inte vara riktiga svenskar har en omfattande integrationsindustri utvecklats, som omfattar tiotusentals tjänstemän och på nationell nivå leds av en s.k. integrationsminister och ett dito integrationsverk. Dessa apparater, och den segregerande ideologi som de producerar, är en väsentlig del av utanförskapsproblemet. Här finns givetvis en av de svåraste knutarna att lösa för en annorlunda politik, ty motståndet från denna eländesindustri mot åtgärder som ger klienterna verklig valfrihet och egenmakt kommer inte att vara försumbart. bör ge regeringen tillkänna vad som ovan anförs om utanförskapets omfattning, historia och orsaker. liberalernas aktionsprogram mot utanförskapet Den liberala vägen ut ur utanförskapet Det behövs ett radikalt perspektivskifte för att komma till rätta med segregations- och utanförskapsproblematiken. Först och främst måste vi sluta att se ner på våra medmänniskor. Problem- och svaghetsperspektivet måste ersättas med ett perspektiv som betonar möjligheter och styrka hos de grupper som utestängs från ett värdigt och kreativt liv. Det byråkratiska omhändertagandet måste ge plats åt en politik för egenmakt, arbete och mänsklig utveckling. Ett tillväxtperspektiv som lyfter fram människans inneboende styrka i stället för dess svaghet har vittgående politiska konsekvenser. Politikens huvudfråga utifrån ett sådant perspektiv blir hur vi ger alla människor goda förutsättningar för att utveckla den egna kraften. Detta gäller också människor som har gått igenom svåra, eller t.o.m., traumatiska upplevelser. De ska få den extra hjälp i form av rehabilitering och vård, som de behöver för att till fullo utnyttja sin egen kraft. Det är så man hjälper och inte stjälper exempelvis många av de flyktingar vi tar emot. Den viktigaste delen av svaret på denna fråga ligger i liberalernas generella politik för att skapa ett arbetsammare, företagsammare, friare och tryggare . Det som mest kan hjälpa dem som lever i utanförskap är i grunden samma politiska förändringar som skulle hjälpa resten av befolkningen genom att göra till ett mer dynamiskt kunskapssamhälle. De förslag som presenteras i denna motion måste därför ses som ett komplement till denna allmänna politik, utan vilken det inte finns någon reell chans att föra en framgångsrik kamp mot utanförskapet. liberalerna har en nydanande och kraftfull politik mot utanförskapet. Nedan följer våra konkreta förslag hur utanförskapet ska brytas. satsas i kampen mot utanförskapet För att bryta utanförskapet fordras en förändring av politiken och ett nytt perspektiv som betonar egenmaktens och arbetets avgörande betydelse för att ge dem som lever i våra mest utsatta områden de vi kallar sociala riskområden en verklig chans att ta sig ur den situation de befinner sig i. Detta fordrar resurser och därför satsar liberalerna i kampen mot utanförskapet. V satsar 900 miljoner 2006 och 1,2 miljarder och 2008 på att förverkliga den jobb- och utvecklingsgaranti som ska ge dem som har slagits ut ur arbetsmarknaden en verklig chans och komma tillbaka. Vi satsar även 100 miljoner 2006 och 200 miljoner 2007 och 2008 på att bygga upp riskkapital som gör det möjligt för personer i utanförskapsområden att förverkliga kreativa projekt. bör ge regeringen tillkänna vad som ovan anförts om att satsas i kampen mot utanförskapet. Egenmakt i stället för omhändertagande Egenmakt är det begrepp som sammanfattar grundtanken i vår strävan efter ett friare och rättvisare samhälle. Den socialdemokratiska politikens mål och mening har varit tillrättaläggandet av medborgarnas liv. För detta utvecklades regler och institutioner som gav stor makt åt politiskt kontrollerade apparater, som kunde styra många av medborgarnas viktigaste livsval. Detta gällde särskilt de mest utsatta grupperna, som oftast har reducerats till maktlösa och omhändertagna klienter. Den tillväxtpolitik som vi föreslår grundar sig på den motsatta principen, principen om medborgarnas självbestämmande eller egenmakt. En sådan politiks mål och mening är att underlätta framväxten av denna makt genom att ge redskap och öppna möjligheter som förstärker medborgarnas frihet. Så länge som "ta-hand-om-modellen och omhändertagandementaliteten fortsätter att råda i det svenska samhället kommer vi inte att se en förbättring i integrationspolitiskt avseende. Ingenting kommer att ändra sig om inte individerna själva och deras civila gemenskaper får praktiska möjligheter att själva agera, ta initiativ, förverkliga egna drömmar och verka för att tillfredsställa egna behov.