mot · GT02L375 · 2005-10-05 00:00:00 — Härigenom omfattas förskoleverksamhet, skolbarnomsorg, grund- och gymnasieskola samt vuxenutbildning av lagen. Den nya lagen ska även omfatta elever som mobbas eller kränks av andra elever eller av skolans personal. Det är mycket glädjande att sexuell läggning blir en diskrimineringsgrund i den nya lagen. Det är dock olyckligt att varken utredningen eller lagrådsremissen behandlat frågan om att könsidentitet likaledes bör utgöra en grund för diskriminering. anser att lagen om förbud mot diskriminering och annan kränkande behandling av barn och elever i skolan även ska omfatta diskriminering p.g.a. könsidentitet. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. För att det ska vara möjligt att främja likabehandling och motverka diskriminering måste de som verkar inom utbildningsväsendet ha kunskap om frågor som rör homosexuella, bisexuella och transpersoner (s.k. HBT-kompetens). Mekanismerna som styr diskriminering och trakasserier bör medvetandegöras genom utbildning av personal. Utbildningen kan till exempel problematisera frågor som rör sexuell läggning, diskriminering och sexuella trakasserier. Regeringen bör ge och i uppdrag att ta fram en plan för hur alla anställda inom utbildningsväsendet ska få HBT-kompetens. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. 9.3.1HBT-undervisning vid grundskola, gymnasium och komvux I stor utsträckning är det i barn- och ungdomsåren som de värderingar vi bär med oss genom livet grundläggs. Om vi ska vinna framgång med vår strävan att säkra respekten för alla människors lika värde och rättigheter, måste vi därför fästa stor vikt vid hur barns och ungdomars grundläggande värderingar och attityder formas. Skolan har därför en central roll när det gäller förmedlandet av kunskap om mänskliga rättigheter. Det är vår absoluta ståndpunkt att skolan inte ska förhålla sig neutral i HBT-frågor. Tvärtom är det ett av skolans centrala uppdrag att aktivt motverka diskriminering p.g.a. sexuell läggning och könsidentitet. är skolan en plats där barn och ungdomar får kunskaper om sexuell läggning. Det sker både i klassrummet och på skolgården. Men det är också något som sker i samspelet mellan eleverna och skolans personal. om sex- och samlevnadsundervisningen pekar på brister i skolans undervisning om sexuell läggning. Det framgår att undervisningen i HBT-frågor är avhängig av den enskilde läraren såväl när det gäller kvantitet som kvalitet. En del klasser får besök av en person från , RFSL och RFSL Ungdom som berättar för eleverna om hur det är att vara ung och homosexuell. För många elever är det den mest konkreta information om homosexualitet och bisexualitet de får under sin skoltid. visar att de flesta HBT-ungdomar inte har någon möjlighet att positivt spegla sig själva någonstans i skolmiljön. De får inte heller stöd och hjälp med att bygga upp en trygg och säker självbild på samma villkor som heterosexuella elever. På så sätt växer många homosexuella, bisexuella och transpersoner upp i en miljö där de är ifrågasatta eller osynliggjorda som personer. Heterosexualiteten är norm och homosexuella relationer nämns därför ofta inte. Exempelvis diskuteras ofta hur relationer till kvinnor påverkat hans konstnärskap. Men när man diskuterar författarskap väljer man oftast att inte ta upp hennes förhållanden till kvinnor. Det förekommer även att grund- och gymnasieskolor använder sig att läromedel som direkt kränker HBT-personer. Det finns exempel där eleverna bl.a. fått läsa att vuxna homosexuella är pedofiler och sadister och där homosexualitet stått omnämnt tillsammans med skrivningar om tidelag. Detta är självfallet totalt oacceptabelt. Det är viktigt att HBT-ungdomar kan hitta förebilder i sin vardagliga omgivning. Framför allt är det viktigt att unga människor erbjuds öppna valmöjligheter där de vuxna inte oreflekterat förutsätter att man är, eller är på väg att bli, heterosexuell. En lärare med kunskaper om homosexualitet, bisexualitet och transpersoner samt en öppen och respektfull attityd till att det bland elever finns både homo-, bi- och heterosexuella ungdomar kan då fungera som ett stort stöd. Vi vill att HBT-perspektivet ska integreras i en rad olika ämnen, till exempel social- och samhällskunskap, psykologi, historia, svenska samt religion och livsåskådningsfrågor. Att bara diskutera homosexualitet på biologilektionerna eller under sex- och samlevnadsundervisningen förstärker fördomarna om att homosexualitet enbart handlar om sex. Vi vill att HBT-frågor ska behandlas som ett självklart inslag i undervisningen. Frågorna bör kopplas till grundläggande värderingar om alla människors lika värde och rättigheter. Regeringen bör därför ge Myndigheten för skolutveckling i uppdrag att återkomma med förslag på hur frågor om sexuell läggning och könsidentitet ska beröras på ett integrerat sätt i undervisningen i och gymnasieskolan. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. 9.3.2HBT-undervisning vid universitet och högskolor och högskolor har en central roll för att undanröja diskrimineringen och osynliggörandet av HBT-personer. Det är därför viktigt att undervisningen om HBT-personer integreras i utbildningen. konstaterar i rapporten Vad hände sen? att undervisning vid högskolor om homosexuellas, bisexuellas och transpersoners situation förekommer endast i begränsad omfattning (se FHI 1997:28). Enligt vår mening är det önskvärt att utbildning i HBT-frågor integreras i all grundutbildning som bedrivs vid högskolor och universitet i syfte att ge nödvändig HBT-kompetens. Detta gäller i synnerhet vissa utbildningar inom humaniora, samhällsvetenskap och medicin som t.ex. psykologlinjen, juristlinjen, socionomlinjen, sjuksköterskeutbildningen och läkarlinjen. Regeringen bör därför ge i uppdrag att ta fram förslag till nödvändiga ändringar i högskoleförordningens examensordningar i syfte att integrera HBT-frågor i undervisningen. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. 10Diskriminering i arbetslivet m.m. Lagen (1999:133) om förbud mot diskriminering i arbetslivet p.g.a. sexuell läggning inkluderar inte transpersoner. Lagstiftningen ger bara ett skydd mot diskriminering som har samband med sexuell läggning. Inte heller lag (2003:307) om förbud mot diskriminering som omfattar bl.a. arbetsförmedling och andra arbetsmarknadspolitiska insatser är tillämplig vid diskriminering p.g.a. könsidentitet. I Recommendation 117 (1989) On the condition of transsexuals och Resolution on discrimination against transsexuals rekommenderas ett tydligt lagstadgat förbud mot diskriminering av transsexuella i arbetslivet. Regeringen bör därför återkomma med förslag till lagstiftning som innebär att lag (1999:133) om förbud mot diskriminering p.g.a. sexuell läggning samt lag (2003:307) om förbud mot diskriminering görs tillämpliga på diskriminering p.g.a. könsidentitet. Frågor om diskriminering p.g.a. transidentitet ingår inte i HomO:s uppdrag att bevaka eftersom det har definierats som en fråga om könstillhörighet och inte om sexuell läggning. Sådana frågor faller i stället, när det gäller diskriminering i arbetslivet, inom ansvarsområde. Visserligen är sexuell läggning och könsidentitet olika begrepp. Inte desto mindre är begreppen närliggande. Frågan om diskriminering av transpersoner bereds av (dir.2002:11). Vi förutsätter att kommittén även problematiserar frågan om vilken ombudsman som ska hantera frågan om diskriminering p.g.a. könsidentitet. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. De kulturella uttryckssätten har en stor betydelse för att påverka attityder och fördomar. De institutioner i samhället vilka har till uppgift att stödja och stimulera kultur bör uppmärksamma kulturens betydelse för att synliggöra homosexuellas, bisexuellas och transpersoners liv och erfarenheter. och andra anslagsgivande institutioner bör på lämpligt sätt verka för att HBT-kompetensen inom kulturlivet förbättras. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. Många homosexuella, bisexuella och transpersoner upplever värnpliktstjänstgöringen som ett problem p.g.a. de fördomsfulla och ibland aggressivt manlighetsinriktade attityder som de möter inom försvarsmakten. finns det andra värnpliktiga som mötts av öppenhet, förståelse och respekt. Det finns dock en stor brist på samlad kunskap om situationen för värnpliktiga homosexuella, bisexuella och transpersoner ur ett psykosocialt perspektiv. genomförde dock på uppdrag en opinionsundersökning om attityder till minoritetsgrupper bland värnpliktiga. Antalet intervjuade var 500. Resultatet var slående. av de intervjuade trodde att öppet homo- och bisexuella diskrimineras oftare än andra värnpliktiga. Detta är betydligt högre siffror än uppskattningen av förekomsten av diskriminering av kvinnor () eller värnpliktiga av utländsk härkomst (20procent). Var fjärde trodde även att befälen utsätter homo- och bisexuella för nedsättande kommentarer, och att det även skedde från annan personal. av de intervjuade trodde att homo- och bisexuella själva är rädda för att gå ut öppet med sin läggning under värnpliktstjänstgöringen eftersom de förväntar sig negativa reaktioner. Regeringen bör därför återkomma med förslag till lagstiftning som innebär skydd mot diskriminering p.g.a. sexuell läggning och könsidentitet för värnpliktiga. Det är oerhört viktigt att hälso- och sjukvården säkerställer rätten till likabehandling utan åtskillnad p.g.a. exempelvis sexuell läggning eller könsidentitet. En förutsättning för att hälso- och sjukvården ska lyckas med detta är att man har en medveten strategi för att höja HBT-kompetensen inom vård och omsorg. I sjukvården härskar fortfarande en syn på homosexualitet som något avvikande. Denna syn ligger till grund för det bemötande homosexuella, bisexuella och transpersoner får inom sjukvården. I den psykiatriska vården och i synnerhet vid psykoterapeutisk behandling riskerar homosexuella att bli diskriminerade. Den kurslitteratur som används i utbildningen av psykiatrisk hälso- och sjukvårdspersonal betraktar inte sällan homosexualitet som en avvikelse eller perversion. Det mest kända exemplet är psykiatri som är ett standardverk inom de flesta utbildningar inom fältet psykiatri och psykologi. Undersökningar av unga HBT-personers livssituation har visat att det inom dessa grupper finns en överrepresentation av psykosocial ohälsa. Många har övervägt att begå självmord. Det finns en stor risk att unga människor inte söker hjälp om de upplever att psykiatrin inte respekterar deras livsval. Motsvarande situation torde även gälla för vuxna. Transpersoners situation har över huvud taget inte synliggjorts. Det finns således en brist på kunskap om homosexuellas, bisexuellas och transpersoners situation inom psykiatrin, bland psykoterapeuter och inom den övriga hälso- och sjukvården, vilket är mycket allvarligt ur ett likabehandlingsperspektiv. Således finns det enligt vår mening stora risker för att homosexuella, bisexuella och transpersoner riskerar att få en sämre hälso- och sjukvård p.g.a. brister i bemötandet och brist på HBT-kompetens. Regeringen bör därför vidta åtgärder för att höja HBT-kompetensen inom hälso- och sjukvården. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. 1984 presenterades betänkandet Homosexuella och samhället (SOU 1984:63). Detta resulterade bl.a. i att fick ett övergripande ansvar för att motverka diskriminering av homosexuella, ett uppdrag som 1992 överfördes till . ingår det även att motverka diskriminering av bisexuella samt transpersoner i detta uppdrag. Regeringen gav och i uppdrag att ta fram underlag till ett nationellt program för att förebygga självmord. Det nationella programmet för självmordsprevention ska bidra till ett minskat antal självmord och självmordsförsök i befolkningen. Programmet ska innehålla förslag till befolkningsinriktade och individinriktade strategier och åtgärder i första hand för statliga myndigheter, landsting och kommuner (Bilaga till regeringsbeslut S2005/3732/FH, S2005/5776/FH). Studier tyder på att själmordstankar och självmordsförsök är betydligt vanligare bland HBT-personer än bland befolkningen generellt, vilket regeringen konstaterar i direktiven till det uppdrag som redovisade (Ju2001/7729/U, Ju2002/8733/U). Detta gäller inte minst HBT-ungdomar. Visserligen ingår det som en del i Statens folkhälsoinstituts övergripande uppdrag att analysera hälsosituationen för HBT-personer att undersöka hur vanligt det är med s.k. självmordsbeteende bland HBT-personer (Ju2001/7729/U, Ju2002/8733/U). Vi anser dock att HBT-personer särskilt bör lyftas fram i det kommande förlaget till nationellt program för självmordsprevention (Bilaga till regeringsbeslut S2005/3732/FH, S2005/5776/FH). Att analysera hur samhällets fördomar och den förhärskande heteronormativiteten tar sig uttryck i ökad självmordfrekvens för HBT-personer är synnerligen angeläget. Regeringen bör därför ge och ett tilläggsdirektiv där det framgår att HBT-personers situation samt verktygen för att förebygga självmord inom denna grupp ska redovisas särskilt inom ramen för det nationella programmet för självmordprevention. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. Transsexualism är ett psykiskt tillstånd som i ICD-10 definieras som en önskan om att leva och bli accepterad som en medlem av det motsatta könet, ofta åtföljt av en känsla av obehag eller otillräcklighet med det egna anatomiska könet och en önskan om hormonell eller kirurgisk behandling för att kroppsligen likna det prefererade könet så mycket som möjligt (, Klassifikation av sjukdomar och hälsoproblem 1997). Transsexualism är en sjukdom och behandling ges inom den allmänna sjukförsäkringens ramar. Den enda verksamma behandlingen anses vara en medicinsk och kirurgisk könskorrigering (könsbytesoperation), vilket i också erbjuds ihop med ett byte av juridiskt kön. För att komma i åtnjutande av den kirurgiska delen av behandlingen krävs enligt lagen (1972:119) om fastställande av könstillhörighet i vissa fall att en ny juridisk könstillhörighet först fastslås. För att få denna nya könstillhörighet har rättsliga råd som praxis att kräva ett läkarutlåtande av en psykiater som utrett patienten , i allmänhet kring . För de transsexuella patienter som behöver kirurgisk behandling krävs alltså först utredning inom psykiatrin. I hälso- och sjukvårdslagen fastslås att alla ska ha rätt till hälso- och sjukvård på lika villkor. Det innebär att behoven hos den enskilde patienten är styrande för de insatser som ska ges, och att hinder för detta endast utgörs av begränsningar i det medicinska kunnandet, dvs. att bot eller lindring saknas. Vi anser att detta även måste gälla för transsexuella patienter. 13.2.1Lagen om fastställande av könstillhörighet i vissa fall Lagen (1972:119) om fastställande av könstillhörighet i vissa fall reglerar hur ett byte av juridisk könstillhörighet går till för transsexuella och intersexuella personer. Den reglerar också under vilka förutsättningar könskorrigerande operationer av yttre och inre genitalier får ske. Att ett juridiskt byte skett, eller att sannolika skäl föreligger för att det ska ske i och med operationen, är ett krav för att tillstånd till kirurgisk behandling ska ges. Hormonbehandling, som vanligen är en kompletterande behandling, regleras inte i lagen. Lagen reglerar inte heller operationer som är icke könskorrigerande och andra behandlingar, såsom exempelvis struphuvudoperationer, epilering och röstträning. Lagen har i princip varit oförändrad tillkomst och är på många områden otillräcklig och otidsenlig. Ett könsbyte bara kan beviljas den person som inte lever i äktenskap eller i partnerskap (3 § lag (1972:119)). Därför tvingas de som är gifta eller registrerade partner och som önskar genomföra ett könsbyte till skilsmässa. Detta är oacceptabelt. Vid tiden för lagens tillkomst var partnerskapslagen ännu inte ens påtänkt, inga andra länder hade infört möjlighet till juridiskt könsbyte för transsexuella och intersexuella och attityderna mot dem som avvek från könsnormerna var mycket annorlunda jämfört med . Regeringen bör därför tillsätta en utredning som ser över de transsexuellas situation i hälso- och sjukvården och de lagar som aktualiseras vid ett könsbyte. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. Det specialdestinerade statliga anslaget till hiv/aids-prevention i storstadsregionerna är nu överfört till utgiftsområde 9, anslag 14:1 och därmed permanentade. anser att detta är glädjande eftersom det är något vi arbetat för . Den effektiva hiv-prevention som har bedrivits i beror till stor del på frivilligorganisationernas arbete. De har en trovärdighet när det gäller att nå ut till målgrupperna som ingen myndighet kan ersätta. Medlen avses alltså att gå till en effektiv hiv-prevention och fördelas regionalt i , och . Dock förhåller det sig så att regionerna och landstingen som fördelar medlen på lokal nivå även själva är aktörer. Medlen är tänkta att fördelas till hiv-preventivt arbete där frivilligorganisationerna är med i arbetet. Genom att det organ som fördelar anslagen även är en aktör på området leder detta till en konkurrenssituation om bidragen. Den som ska granska ansökningarna och fatta beslut är själv en av dem som ansöker om bidrag. Vi menar att det är orimligt att ha ett system som lätt leder till konflikter i det viktiga hiv/aids-preventiva arbetet. I stället för att ha det system som leder till konflikter och tolkningssvårigheter menar vi att man ska ha kvar specialdestineringen men att fördelningen av medlen ska ske på en central nivå, där frivilligorganisationer, kommuner och landsting från storstadsregionerna får söka på lika villkor. För att undvika att bidragen fördelas av en institution som själv bedriver egen preventionsverksamhet menar vi således att fördelningen bör ske på central nivå. Frivilligorganisationerna bör prioriteras framför ordinarie verksamhet vid landstingen/regionerna och kommunerna. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. Det är också angeläget med en återredovisning av hur de statliga medlen till särskilda insatser mot hiv/aids i storstadsregionerna används. Riktlinjer för återrapportering och rutiner för utvärdering av medelsanvändningen bör tas fram. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. Sermin Özürküt (v)