mot · GT02MJ394 · 2005-09-27 00:00:00 — Erfarenheterna visar tydligt att ökad information och kunskap om rovdjuren förbättrar möjligheterna för rovdjur och människor att leva i mer fredlig samexistens. Det är också viktigt att arbetet i de regionala rovdjursgrupperna och i det nationella rovdjursrådet blir effektivt och från lokalt perspektiv upplevs som konkret och meningsfullt. Ökade insatser för att förebygga rovdjursangrepp bör göras och samhällets bidrag bör om det visar sig nödvändigt öka. Dessutom bör informationen om förebyggande åtgärder förbättras och åtgärder bör genomföras så snart tecken finns på kommande expansion in i nya områden. Detta bör ges regeringen tillkänna. anser att ska ha det övergripande ansvaret vad gäller att besluta i skyddsjaktsfrågor men att de ska kunna delegera vissa beslut till länsstyrelserna. Staten ska ge bidrag och ersättning för skador förorsakade av vilt. Mycket tyder på att det etappmål för varg som beslutade om 2001 snart kommer att nås, därför är det viktigt att det arbete som enligt den beslutade rovdjurspolitken åligger regeringen är i gång. Det gäller inventering och arbete med förvaltningsplaner. Regeringen bör återkomma till med en utvärdering och förslag i denna fråga. Möjligheter till skydd vid angrepp Nödvärnsjakten rätten att försvara sig och de sina vid fara är självklar, men utformningen måste ses över. Om vi ska kunna öka förståelsen för rovdjurspolitiken kan vi inte ha ett regelverk som är svårtolkat (se § 28 en ändring måste ske). I enstaka fall kan skyddsjakt vara nödvändig. Viktigt att påpeka är att skyddsjakt, liksom all annan jakt, måste drivas på ett etiskt försvarbart sätt. En ny möjlig rovdjurspolitik anser att det är möjligt att få en bra rovdjurspolitik. En politik som bygger på att vi lär oss samexistera med rovdjuren, och då även med vargen. Självklart ska vi arbeta för att förebygga och minimera angreppen av varg på tamdjur, dels av respekt för den förlust, det merarbete och de kostnader som det orsakar tamdjursägarna och jägarkåren, dels för att öka acceptansen för rovdjuren. För att nå dit krävs en saklig diskussion, korrekt och snabb information, lokal förankring och dialog, snabba kontaktvägar mellan lokal-, regional- och riksnivå, avsatta resurser till förebyggande åtgärder och ersättningar samt ett tydligt och lättolkat regelverk. Vi lever i ett kemikaliesamhälle. Det innebär i grunden mycket gott i form av mediciner, säkrare mat och nya material. Men till skillnad från i många andra sammanhang kan vi när det gäller kemikaliepolitiken aldrig acceptera att ta det onda med det goda. Här måste säkerhet för människor och miljö alltid ha huvudprioritet. Ambitionen att skapa en hälsosam miljö utan störande miljögifter kräver stora insatser från samhällets samtliga aktörer. Huvudansvaret för att förhindra spridning av farliga kemiska ämnen måste ligga hos användare och tillverkare av dessa. Statens viktigaste ansvar är förutom Kemikalieinspektionens granskande verksamhet att säkerställa en kvalificerad forskning inom området. Korrekt vetenskaplig information utgör en av de viktigaste grundstenarna i arbetet med att tidigt identifiera hot. Kemikaliepolitiken ska utgå från följande övergripande beslutsprinciper: att försiktighetsprincipen följs, att förorenaren betalar och att utredningsansvaret ligger hos användare/producent vad avser riskutvärdering av kemiska ämnen (det senare ska inte bara gälla nya kemiska ämnen). Inom EU pågår nu ett intensivt arbete kring ett nytt regelverk avseende kemikaliepolitiken (REACH). Förslaget från innehöll följande grundmoment: Ett tydligt ansvar ska läggas på industrin när det gäller att bedöma och hantera risker med kemikalier. Ansvaret läggs främst på tillverkare och importörer. Industrin ska lämna riskbedömningar av ca 30 000 ämnen . Kemikalier som produceras i stora mängder eller har vissa egenskaper prioriteras. Genom riskbedömningarna ska kunskapen öka om de kemikalier som redan finns på marknaden. Kemikalier med vissa farliga egenskaper ska inte få användas utan särskilt tillstånd. En ny självständig europeisk myndighet ska administrera kemikaliesystemet i samarbete med kommissionen och medlemsländernas myndigheter. Förslagen pekar i en riktning som innebär kraftigt höjda ambitioner och krav vad det gäller dokumentationen kring kemikalier och riskbedömningen av dessa. anser att inriktningen av dessa förslag är bra och helt i linje med vår syn om producenternas ansvar. Det förslag som kommissionen presenterade behandlas nu både i parlamentet och i ministerrådet. Det är viktigt att fortsätter att vara pådrivande för att REACH blir det starka verktyg som det kan vara för att uppnå ett giftfritt samhälle. Det finns naturligtvis förbättringar som skulle kunna göras till det ursprungliga förslaget, t.ex. finns i det nuvarande förslaget lägre krav på s.k. reaktionsintermediärer (kemikalier som endast finns för att tillverka andra kemikalier) än på andra kemikalier. Detta är naturligtvis rimligt vad avser slutna processer men inte i de fall då intermediären t.ex. transporteras mellan olika produktionsplatser och därmed utgör en potentiell fara vid transporter. Den viktigaste kritiken mot förslaget är dock att man måste inarbeta tydligare skrivningar om vikten av försiktighets- och substitutionsprincipen samt alltför låga testkrav på s.k. lågvolymkemikalier (mindre än ). Oroande är att många av de förändringar som hitintills presenterats både av , från olika medlemsländer, och till och med från kommissionen innebär tydliga försämringar gentemot kommissionens ursprungsförslag. Det mest oroande är att man åter försöker lägga över delar av ansvaret för kemikaliers säkerhet på myndigheter och inte på producenter. Detta genom att man delvis argumenterar för en testning av kemikalier baserad på risk och inte volym när det gäller låg- och medelvolym kemikalier. Detta beskrivs oskyldigt som att prioritera i systemet så att farliga kemikalier ska behandlas först. Problemet är att vi inte har tillräcklig kunskap om vilka kemikalier som är farliga och därför behövs den omfattande testning som föreslås i REACH. måste här stå för en tydlig politik vad avser kraven att öka ambitionerna vad avser REACH. Följande krav är viktiga: Bibehållna, helst höjda, krav på lågvolymkemikalier. Tydligare krav på att substitutionsprincip ska genomföras. Ingen reduktion av det antal kemikalier som ska testas. Ansvaret för att visa att kemikalier är ofarliga ska ligga på tillverkare inte på myndigheter. Högre krav på information till s.k. nedströms användare. finns det naturligtvis förändringsförslag som innebär förbättringar av grundförslaget. Om det är genomförbart anser att förslaget en substans en registrering är ett sådant exempel. Utformningen av REACH går in i ett tufft förhandlingsarbete. Detta ställer stora krav på regeringen så att man i sitt arbete kan nå bästa möjliga utfall. Detta bör ges regeringen tillkänna. bör verka för en snabbare utfasning av miljöpåverkande bottenfärger. har beslut fattats om att förbjuda ett av de mest skadliga ämnena tributyltenn. föreslår vi inget direkt ytterligare totalförbud men i takt med att alternativa bottenfärger utvecklas bör ytterligare produkter totalförbjudas. Framför allt bör man i så fall inrikta sig mot bottenfärger som har ett steady state kopparläckage på Cu/cm2 och dygn samt färger som innehåller svårnedbrytbara miljötoxiska organiska föreningar. Detta bör ges regeringen tillkänna. Rapporterna om läkemedelsrester i vatten fortsätter att komma in. Det är uppenbart att detta kan vara ett framtida miljö- och hälsoproblem. Regeringen bör starta ett systematiskt arbete kring vilka åtgärder som behövs för att minska dessa risker. Här finns ett batteri av åtgärder som bör övervägas från krav på biologiskt nedbrytbara läkemedel till kapacitet på reningsverken att omhänderta dessa ämnen. Vi anser också att regeringen bör tydliggöra att i de diskussioner om val av läkemedel, t.ex. landstingens och regionernas rekommendationslistor samt apotekens utbyte av läkemedel mot likvärdiga billigare kopior, miljöhänsyn bör vara en del av övervägandet och att produkter som är bra för miljön inte ska bytas ut mot sämre alternativ. Detta bör ges regeringen tillkänna. Testning av kemikalier kräver ofta att försök görs på djur. Mycket av detta arbete har utvecklats kring arbetet med hälsoeffekter på människor. Det är viktigt att främja en utveckling av nya metoder på detta område. Dels för att minska användningen av försöksdjur, dels för att hitta metoder som är relevanta för att studera kemikaliers miljötoxiska effekter. Ekosystemtoxikologi är här ett viktigt område att utveckla. Detta bör ges regeringen tillkänna. Grunden för att nå en hållbar utveckling är att hitta en balans så att det vi producerar återanvänds eller återvinns och ger minsta skada för natur, miljö och människa. Målsättningen är att vi genom ny teknik lär oss producera så lite avfall som möjligt. Kloka lösningar på produkter, som använder t.ex. mindre förpackningar, är viktigt. kommer ett modernt samhälle alltid att producera en viss mängd avfall, och av den anledningen måste omhändertagandet av avfall bli bättre. Politiken ska främst syfta till att minimera mängden avfall. Det avfall som ändå uppstår ska i första hand återanvändas, i andra hand ska material återvinnas, i tredje hand ska energi utvinnas ur avfallet. Endast om detta inte är möjligt ska avfallet deponeras. Det är rimligt att beskatta deponering av avfall eftersom det orsakar miljöproblem i form av markanvändning av metanutsläpp (metan är en växthusgas). anser att man inte bör införa beskattning på avfallsförbränning om det inte finns miljömässiga skäl. Vi anser att sådana skäl finns när det gäller att säkerställa en minskning av utsläpp av växthusgaser. Avfallsförbränning påverkar utsläppen av växthusgaser genom den del av avfallet som består av fossilt material (plast). Det är också viktigt att skatten kopplas till mängden lämnat avfall så att uppkomsten av sopor verkligen minskar. Utformandet av eventuella miljöskatter får inte heller vara sådant att det motverkar t.ex. energiutvinning när detta är den uppenbart bästa hanteringen av avfallet. Detta gäller t.ex. ofta förbränning av sorterat industriavfall. Detta bör ges regeringen tillkänna. Vi vill också i samband med detta peka på att man måste utforma de allmänna regelverken för energiproduktion på ett sådant sätt att de ej missgynnar kraftvärmeproduktion (samtidig produktion av el och värme) från avfall jämfört med att bara producera fjärrvärme. Det är eftersträvansvärt att de förbränningsanläggningar som finns i ökad omfattning producerar kraftvärme. Detta bör ges regeringen tillkänna. Grundprincipen ska vara att avfall ska tas om hand så nära källan som möjligt. Beslut kring hur återvinning sker (energi- eller materialåtervinning) bör baseras på en helhetsbedömning. I denna bör ingå transporter, miljöeffekter av återvinningsmetoden, energivinster mellan återvinning och nyproduktion, alternativ till den energi som återvinns via sopförbränning, etc. I ett land som måste man anpassa metoderna efter de mycket olika förhållanden som råder i olika delar av landet. Därför bör den regionala beslutsnivån få ett stort ansvar att utforma regionala strategier för återvinning. finns inget sådant tydligt regionalt ansvar. Gör det lättare för den enskilde att återvinna En nödvändig förutsättning för om kretsloppssamhället ska bli verklighet är att det finns ett engagemang från den enskilda medborgaren. Allmänhetens positiva inställning till källsortering måste därför värnas. Ekonomiska incitament måste upprättas och skärpas. För att hushållen, företagen och den kommunala verksamheten ska kunna anpassa sitt beteende måste de praktiska möjligheterna till källsortering finnas. Det är viktigt att ställa höga krav på dem som är ansvariga för insamlingsverksamheten. För att enskilda ska motiveras att göra de extra ansträngningar och acceptera de kostnader som följer av återvinningssystemet, krävs i längden synliga miljöresultat som också är ekonomiskt och socialt hållbara. Det är därför angeläget att det finns verkligt fungerande marknader för material som kan återvinnas och återanvändas. Vidare måste insamlingssystemen fungera på ett för kunden smidigt sätt. finns många rapporter om dåligt fungerande insamlingssystem. För att få tillbaka mer avfall kan det finnas anledning att möta konsumenterna med bättre ekonomiska incitament. Det är viktigt att inse att vi lever i en global marknad. Detta faktum gäller självfallet också avfall. Ett stort antal konsumentförpackningar passar inte in i det svenska återvinningssystemet eftersom de producerats utanför . Vi anser att den bästa lösningen skulle vara att EU kom överens om ett gemensamt system för återvinning. Om en bra lösning på EU-nivå inte uppnås bör man överväga att lägga ett större ansvar på försäljnings- och distributionsleden för återvinningen. Affärer som saluför förpackningar som inte ingår i retursystemen ska med vårt förslag kunna åläggas att erlägga en avgift till retursystemet för att man där tar emot förpackningarna. Ett annat problem är att den privata införseln av alkohol ger upphov till en ansenlig mängd förpackningar, vilket gör att återvinningsmålet på t.ex. 70procent för glas inte är baserat på den totala mängden. Återvinningsmålet för dessa förpackningsslag måste därför justeras upp för att ambitionsnivån inte ska sänkas och dessa förpackningar hamna på deponi. Hänsyn måste även tas till materialbolagens merkostnad för insamling och behandling av dessa privat införda material. Det förslag som går ut på att överföra kostnaderna för ett icke fungerande återvinningssystem på kommunerna är inte rimligt. Vi anser att det är mycket oroande att rapporter visar att det finns en kraftig variation i kommunernas insatser inom insamlingen av farligt avfall från hushållen. Regeringen bör här sätta mätbara miljömål för hur stor fraktion av hushållens farliga avfall som ska omhändertas. Vidare bör regeringen ge länsstyrelserna ett tydligt uppdrag att följa upp kommunernas arbete med hur farligt avfall hanteras. Regeringen bör återkomma med en uppföljning av vad de vidtagna åtgärderna har haft för effekt. Det är viktigt att kommunernas monopol vad avser avfallshantering från verksamheter försvinner. Uppföljningen av att farligt avfall tas om hand på ett korrekt sätt bör kunna ligga inom den vanliga miljötillsynen av verksamheten. anser därför att man bör ta bort bestämmelsen i 15 kap. 10 § , som reglerar kommunernas rätt att föreskriva att transporter, återvinning eller bortskaffande av farligt avfall ska ske genom kommunens försorg. Detta bör ges regeringen tillkänna. För att nå målet om avfallsreduktion är det viktigt att producentansvaret utformas så att det uppmuntrar till minskad mängd avfall, till produkter som är lätta att återanvända och till produkter vilkas komponenter lätt kan separeras för att återanvändas. Producentansvaret bör därför utvärderas noggrant och vidareutvecklas. Dagens producentansvar kräver kvantitativa och mätbara mål som är tidsbestämda och successivt skärps. Då det viktiga är att få en acceptans av kretsloppstänkandet bör en samhällsekonomisk analys av systemet med producentansvar mynna ut i eventuella justeringar i avgifter och regelverk så att kostnader motsvaras av miljövinster. bör ges i uppdrag att se över detta. Detta bör ges regeringen tillkänna. Vi menar vidare att det finns anledning att utöka producentansvaret till att omfatta fler produkter. Det individuella ansvaret för olika producenter ska, enligt vår mening, så långt som möjligt stimuleras. Ett sätt att åstadkomma detta är att införa kretsloppsförsäkringar för en rad produkter, exempelvis bilar, datorer, elektroniska produkter och vitvaror. En kretsloppsförsäkring tecknas av den enskilde producenten med ett försäkringsbolag som tar ansvaret för att produkten återvinns enligt gällande lagar och regleringar. Försäkringsbolagen kommer troligen att premiera företag och produkter med låga omhändertagandekostnader och hög återvinningsgrad, vilket därmed ger den enskilde producenten incitament att tillverka just sådana produkter. Försäkringen måste vara sådan att försäkringsbolaget tar hela kostnaden för produkten både återvinning och eventuell deponering. Vi anser att det är dags att ta steget fullt ut och införa försäkringssystemet för någon produktgrupp. Detta bör ges regeringen tillkänna. anser att man också måste tydliggöra producentansvaret vad det gäller anläggningar och tekniska installationer. Även här ser vi att försäkringslösningar kan vara ett bra alternativ. Det är viktigt att det finns resurser för att montera ner t.ex. vindkraftverk eller mobilmaster. En försäkringslösning skulle här ge en garanti för att sådana resurser finns, och regeringen borde utreda hur sådana krav kan ställas för dessa anläggningar. En annan möjlig utvidgning av producentansvaret skulle vara att införa ett s.k. materialansvar där man istället för insamling av produkter koncentrerade sig på insamling och återvinning av material, framför allt då plaster. Fördelen med ett sådant system är att man kanske skulle underlätta insamling från flera olika produkter som innehåller samma material. Detta skulle kanske förbättra plaståtervinningen, vilket är väsentligt inte bara för återvinningen som sådan utan också en del av en strategi för att minska utsläppen av växthusgaser. Det finns dock flera frågetecken hur ett sådant materialansvar ska se ut, och innan man genomför denna idé behövs ytterligare utredningar. Som ett led i en ny generation av miljöpolicy på EU-nivå har IPP-begreppet (integrerad produktpolicy) lanserats. Syftet är att minska miljöpåverkan från alla aktiviteter längs produktkedjan ett slags livscykelanalys alltifrån utvinning av råvaror, själva produktionen, påverkan under användningen samt effekterna från omhändertagandet och återvinningen av avfallet. Målet är att gå till ett system präglat av resurseffektivitet, avfallsminimering, kontrollerad användning av farliga ämnen samt återställande och utökning av naturkapitalet. För att IPP ska kunna bli en verklighet krävs att priserna på varor och tjänster i mycket större utsträckning reflekterar principen om att förorenaren betalar, dvs. miljökostnaderna måste vägas in i produktpriset. Regeringen bör mer aktivt verka för ett övergripande ramverk för integreringen av olika miljöaspekter genom att tillämpa ett strikt livscykeltänkande. Regeringen bör därför i EU driva frågan att Europeiska kommissionen lägger fram ett nytt direktiv om IPP. En liberal miljöpolitik grundar sig på tanken att de miljöbeslut som fattas ska vara baserade på en rationell grund. Detta innebär att miljöforskning för oss är av allra största vikt. Den liberala forskningspolitiken på detta område skiljer sig inte från de grundpelare vi har på andra forskningsområden. Vi tror att det är av stor vikt att stärka den enskilda forskarens fria ställning. Det är endast då man vågar komma med obehagliga sanningar. Detta är ett av skälen till att vi vill öka fakultetsanslagen till våra universitet. Detta hindrar dock inte att det behövs tillfälliga punktinsatser och utredningar. Detta är skälet till att vill göra en förstärkning av anslag 26:1 Formas. Denna satsning bör vara riktad mot framtagandet av alternativa bränslen framför allt vad avser stöd till samverkan mellan företag och akademi. anser att Formas roll inom forskningsfinansieringen bör utvärderas. Detta forskningsråd inkluderar ett antal i sig helt olika forskningsfält, bostäder, miljö, livsmedel och jordbruksproduktion. Vi har svårt att se varför dessa områden utskiljs till ett eget forskningsråd och anser istället att ansvaret för dessa områden borde fördelas mellan och . Viktigt är dock att de inom får sina egna beredningsgrupper. Vidare kunde delar av medlen fördelas direkt till berörda universitet och högskolor t.ex. i form av forskarskolor. Forskarskolor är en bra form för att säkerställa att har forskning inom för landet viktiga områden som det ger utrymme för stor akademisk frihet. Det flyttar ansvaret för forskningens innehåll från forskningsfinansiären till forskarna.