mot · GT02U384 · 2005-10-05 00:00:00 — När den skrevs var storskaliga internationella terrordåd inte en realitet, och de antiterrorkonventioner som sedan tillfogades stadgan kan inte hantera omfattningen av attacken mot t.ex. och Pentagon . fördömde enhälligt terroristattacken. Genom resolutionerna och 1373 uttryckte säkerhetsrådet ett klart samband mellan rätten till självförsvar och storskaliga terroristattacker. Nytolkningen av självförsvarsrätten har enligt sedan vunnit internationell acceptans och ny folkrätt har således skapats. Rätten till självförsvar mot storskalig terrorism är inte på något sätt obegränsad. Samtliga eventuella insatser mot terrorism måste följa de allmänna folkrättsliga kraven. För det första måste det finnas proportionalitet mellan det hot man vill skydda sig mot via självförsvarsrätten och de militära resurser som sätts in. För det andra får det inte gå mellan angreppet och självförsvarsinsatserna. För det tredje får insatserna sättas in endast för att hindra nya terroristattacker, och civila offer måste undvikas så långt det är möjligt. Hur dessa folkrättsliga krav skall bedömas finns det dessvärre inga egentliga bestämmelser om. Därför måste självförsvarsrätten definieras ur ett internationellt perspektiv. Annars är risken för omfattande missbruk både uppenbar och överhängande. syn på terrorism redovisas i särskild motion. 7De viktigaste säkerhetspolitiska organisationerna är världens viktigaste globala organisation och av central betydelse för säkerhetspolitiken. Därför måste FN reformeras inom flera centrala områden (se motioner 2002/03:U7, 2004/05:U2). De allvarliga anklagelser om bl.a. omfattande korruption, ineffektivitet och bristande insyn som riktats mot FN måste utredas grundligt. Alltför länge har pengabrist felaktigt setts som FN:s enda och/eller huvudsakliga bromskloss och börda. Reformer är det enda alternativet för att världen skall kunna räkna med ett väl fungerande FN. Och det kommer att behövas. Världens behov av FN är större . Kampen mot fattigdom, spridningen av hiv/aids och hanteringen av flyktingströmmarna runt vår jord är bara några exempel. syn på FN redovisas i särskild motion. De europeiska samarbetsorganisationerna måste ta ett större ansvar, dels för unionsmedlemmarnas egen säkerhet, dels för fred och säkerhet utanför . Det kräver att EU:s utrikes- och säkerhetspolitiska samarbete stärks liksom att det försvars- och säkerhetspolitiska samarbetet utvecklas. Särskilt viktigt är att EU:s förmåga att genomföra s.k. Petersbergsuppdrag utvecklas och stärks. EU-politik i allmänhet redovisas i särskild motion. Ett mycket viktigt steg i rätt riktning är (Ett säkert i en bättre värld) som antogs vid ett och regeringskonferens i . har EU fastställt ett dokument med en gemensam syn på säkerhet och vad det innebär för unionen. Säkerhetsstrategin fastslår att eftersom varit så välmående, så säkert och så fritt kommer, indirekt, EU:s första försvarslinje mot de nya hoten (t.ex. spridning av massförstörelsevapen och terrorism) ofta att ligga utomlands. Konsekvensen av detta är enligt strategin att EU måste utveckla ett strategiskt tänkande som främjar tidiga, snabba och vid behov kraftfulla insatser. Det betonas också med emfas att förebyggande åtgärder inte kan påbörjas för . Vidare sägs en världsordning med effektiva multilaterala system vara oundgängligt för att upprätthålla säkerheten och välståndet i . Stabila och fredliga demokratiska samhällen byggs med andra medel än de militära. EU, och därmed också , måste bygga sitt säkerhetspolitiska arbete för fred på ett vidgat säkerhetsbegrepp och en insikt om att ekonomi och politik är viktiga redskap för långsiktig internationell säkerhet som omfattar både staters och människors säkerhet. EU:s konkreta civila insatser för fred och återuppbyggnad måste omfatta ett brett spann av kapaciteter. EU och dess medlemsstater har kommit jämförelsevis långt vad gäller förmågan att utföra civila förebyggande och krishanterandeuppgifter. Det finns dock alltid utrymme till förbättringar. identifierade fyra typer av huvuduppgifter för EU:s civila krishantering: Stärkande av civil administration Vi menar att EU:s östutvidgning ett lysande exempel på en långsiktig civil fredsinsats. Genom att inlemma nya medlemsländer i den europeiska gemenskapen håller något fantastiskt på att hända. Efter århundraden av krig och splittring är på väg att förenas och läka samman genom ett fredligt samarbete byggt på demokrati och marknadsekonomi. EU:s medlemsstater är alla stabila demokratier med marknadsekonomi och fungerande rättssamhällen. Sådana samhällen är direkt beroende av fungerande flerpartistrukturer, ett fungerande rättsväsende, respekt för mänskliga fri- och rättigheter, äganderätten, jämlikhet och jämställdhet, goda myndigheter, fungerande och goda utbildningsstrukturer och mycket mer. Erfarenheten och kunskapen om dessa funktioner är något som EU:s medlemsstater måste dela med sig av. 7.2.3EU:s gemensamma säkerhets- och försvarspolitik EU:s gemensamma säkerhets- och försvarspolitik (ESFP) är en del av EU:s gemensamma utrikes- och säkerhetspolitik (Gusp). Gusp inkluderar alla frågor som berör unionens säkerhet. Medlemsländerna har inlett ett försvarspolitiskt samarbete inom ramen för Gusp i syfte att utveckla och stärka den gemensamma krishanteringsförmågan, både den civila och den militära. I artikel 17 i står det att Gusp medför en gradvis utformning av en gemensam försvarspolitik som skulle kunna leda till ett gemensamt försvar förutsatt att (EU:s stats- och regeringschefer samt kommissionens ordförande) beslutar det. EU har alltså inget gemensamt försvar . Men den s.k. St. Maloprocessen (arbetet med att skapa ett närmare försvarspolitiskt samarbete, med ett gemensamt försvar som naturlig konsekvens) har pågått med varierad intensitet . Vi kristdemokrater motsätter oss tvingande ömsesidiga försvarsgarantier men kan acceptera ett fördjupat försvarssamarbete (dvs. att vissa medlemsstater går längre än andra) förutsatt att det bygger på frivillighet och att samarbetet verkligen hålls inom EU:s institutioner. Inget medlemsland skall tvingas ta steg i försvarspolitiken som det inte anser sig redo att göra. Det är också viktigt att EU:s säkerhets- och försvarspolitiska utveckling sker i nära samordning med Nato för att undvika intressekonflikter och dubblering av kapaciteter. Det är vår bestämda uppfattning att den transatlantiska länken måste upprätthållas och stärkas. Både EU och Nato tjänar på en fortsatt vital transatlantisk länk, bl..a i form av fortsatt Natonärvaro i . Vid i enades EU:s medlemsstater om att inrätta ett slags gemensam krishanteringsförmåga. Ofta används begreppet krishanteringsstyrka. Ordet styrka är missvisande då det antyder att det finns ett färdigt förband att nyttja i olika situationer. I stället har medlemsstaterna anmält vad de kan bidra med av personal och materiel i enlighet med uppsatta önskemål. Sedan kommer de anmälda resurserna att användas i olika kombinationer i olika situationer. Inget land är tvingat att delta. Samtliga bidrag är frivilliga och icke bindande, och beslut om aktivt deltagande tas vid varje potentiellt enskilt tillfälle. Dessutom måste alla beslut om att genomföra en insats i enlighet med Petersbergsuppgifterna fattas i enhällighet. Krishanteringsförmågans uppgifter grundar sig på Petersbergsuppgifterna, vilket mer specifikt innebär: Att styrkan skall kunna säkra områden från våld så att civila hjälporganisationer kan verka i det specifika området. Att krishanteringsstyrkan skall klara av att evakuera upp till 2 000 civila personer. Att kunna genomföra fredsbevarande insatser (peace ). Exempelvis att förhindra att en konflikt bryter ut eller sprider sig, eller när en konflikt är över med parternas samtycke. Att kunna genomföra fredsframtvingande insatser (peace enforcement). Att använda militärt våld för att skilja stridande parter åt. Vid sidan av redan beslutad förmåga att kunna utföra humanitära uppdrag och räddningsinsatser, fredsbevarande insatser och insatser med stridskrafter vid krishantering inklusive fredsskapande åtgärder anser att uppdragen också skall inkludera avväpningsinsatser, stabiliseringsinsatser och andra former av militär assistans till en konfliktzon. Det kan tyckas att de tillägg eftersträvar redan är inkluderade i något av de begrepp som används för att definiera Petersbergsuppgifterna. Vi menar att det ändå finns ett egenvärde i en vidgad kodifiering av Petersbergsuppgifterna. Det ökar tydligheten och bidrar därmed till att minska risken för onödig tolkningstid av vad som är att jämställa med en Petersbergsuppgift och inte, och därmed också när ett Petersbergsuppdrag är aktuellt eller inte. Den faktiska mobiliseringstiden för EU:s krishanteringsstyrka inkluderar även den politiska beslutsprocessen, och alla tänkbara åtgärder måste vidtas för att undvika onödigt lång beslutstid. Efter ett förslag från EU:s tre stormakter, , och , vid ett möte med EU-ländernas ambassadörer i den säkerhetspolitiska kommittén , föddes idén om europeiska snabbinsatsstyrkor som kan ingripa militärt där det råder hot om sammanbrott och massakrer. Planen är att till 2007 skapa nio bataljonsstridsgrupper (s.k. battle groups), inklusive transportkapacitet, om vardera drygt 1500 man som (efter politiskt beslut) skall kunna sättas in i akuta lägen som stabiliseringsstyrka, i första hand på begäran av FN, och sedan stanna i väntan på mer långsiktig (FN-) trupp. Styrkornas uppgifter skulle kunna beskrivas genom de s.k. robusta fredsframtvingande insatser som återfinns i kapitel 7. En given geografisk orienteringspunkt är sönderfallande stater i . En förebild för hur styrkorna skall agera kan hämtas från den militära EU-insats (Operation ) som genomfördes i de nordöstra delarna av med framför allt franska och svenska trupper. FN har tidigare visat stort intresse för den här typen av förband eftersom de skulle fylla ett tomrum i den internationella krishanteringskapaciteten. Poängen med styrkorna är givetvis att de kan nyttjas i överhettade situationer där man mycket snabbt behöver komma på plats. skall leda och delta i en av snabbinsatsstyrkorna, och står helt bakom detta initiativ. Dessvärre fruktar vi att den svenska säkerhets- och försvarspolitiken som den bedrivs av Socialdemokraterna, sätter det svenska deltagandet i den nordiska styrkan på spel. utvecklar vår syn på snabbinsatsstyrkan tillsammans med , i en gemensam motion om försvarspolitiken (2005/06 Ett försvar ). Vi efterfrågar bland mycket annat en strategi för svenska internationella insatser. Främjandet av en europeisk försvarsindustri är viktig, men får inte vara av uteslutande karaktär eller dimensionerande för arbetet. Grundläggande för är att anskaffning av försvarsmateriel bygger på frivilligt ingångna avtal. är därför positivt inställda till ett frivilligt och vidgat europeiskt försvarsmaterielsamarbete som också möjliggör fortsatt nära samarbete med och andra länder utanför . inrättades en försvarsmaterielbyrå inom EU. Förhoppningen är att med denna skapa ett första steg mot ett slags inre marknad för försvarsmateriel där upphandlingar och industriprojekt kan äga rum utan nationella spärrar. Detta är viktiga förutsättningar för att öka effektiviteten i EU:s medlemsstaters enskilda och ibland samlade militära resurser. ser deltagande i försvarsmaterielbyrån som angeläget. eftersträvar också en ökad harmonisering av reglerna för krigsmaterielexport som ett led i att tillföra EU:s utrikespolitik en tydligare moralisk dimension. () arbetar med civil konfliktförebyggande verksamhet och har stor betydelse när det gäller att upptäcka potentiella konflikter. Organisationen har också spelat en avgörande roll i många demokratiseringsprocesser. Tillsammans med har en viktig funktion som komplement och fristående organ inom en framtida alleuropeisk säkerhetsordning. arbetar liksom med konfliktförebyggande verksamhet och bevakning av de mänskliga rättigheterna. Det svenska samarbetet med bör utvecklas och det civila konfliktförebyggande arbetet som sådant måste få ökat utrymme i den samlade internationella säkerhetspolitiken. anser att ett svenskt medlemskap i inte är aktuellt. Ett öppet och nära samarbete med Nato är dock en naturlig del av svensk säkerhetspolitik. aktiva medlemskap i () och Partnerskap för fred (PFF) är således av mycket stor betydelse. Samarbetet inom EAPR och PFF bör fördjupas. Natos närvaro i är även fortsättningsvis mycket viktig för den europeiska säkerheten, och det är därför av stor vikt att bibehålla den transatlantiska länken. Natos identitet och syfte har diskuterats av och till sedan det slut. Likväl är det en mycket viktig organisation för svensk säkerhetspolitik. Dess betydelse ligger i organisationens sammansättning av stater som värnar samma grundläggande värderingar som . Svenskt medlemskap i är inte aktuellt, men ett öppet och nära samarbete är en naturlig del av svensk säkerhetspolitik. 8.1Säkerhetspolitikens mål och grundläggande principer Den svenska säkerhetspolitikens övergripande mål är att bidra till fred, frihet och säkerhet för alla människor i samhället och att solidariskt bidra till fredlig utveckling i omvärlden. Den svenska säkerhetspolitikens samtliga medel och strategier skall genomsyras av respekten för och främjandet av demokrati och mänskliga rättigheter. Det globala målet med alla staters säkerhetssträvanden måste vara att bidra till en säkerhetsgemenskap byggd på främst fredlig konfliktlösning. Härav följer att internationell samverkan är av fundamental betydelse. Svensk säkerhetspolitik skall utformas i ett brett perspektiv som omfattar diplomati, ekonomiskt bistånd, räddningsinsatser och militärt stöd samt byggas på en grund av kollektiv samverkan med våra grannländer, EU, FN och Nato för att säkra fred, stabilitet och säkerhet. är militärt alliansfritt och ingår därmed inte några ömsesidiga förvarsgarantier. värnar om relationen till Nato och vill betona vikten av en upprätthållen transatlantisk länk. Vi accepterar också ett fördjupat försvarssamarbete mellan EU-medlemsstater som så önskar, förutsatt att det hålls inom EU:s ramar. 8.2Svensk säkerhetspolitik byter inriktning? Svensk säkerhetspolitik bygger sedan åtskilliga år på breda och blocköverskridande överenskommelser. Det har skapat bred samsyn och uppslutning kring säkerhet och garanterat en viss grad av kontinuitet. enades , , och Socialdemokraterna om en säkerhetspolitisk doktrin för . äventyras den brett förankrade säkerhetspolitiken genom Socialdemokraternas maktpolitik med och (stödpartierna). I sin iver att behålla regeringsmakten har Socialdemokraterna gjort ett lappkast i säkerhets- och försvarspolitiken genom att bjuda in de två försvarsfientliga partier som både statsministern och försvarsministern kategoriskt avfärdat som icke trovärdiga samarbetspartner i just dessa frågor. Genom försvarsbeslutet fick stödpartierna kraftigt ökat inflytande på försvarsanslaget. , , ingick regeringen och stödpartierna en överenskommelse som ger stödpartierna en praktisk vetorätt över vilka förmågor och vilken materiel det svenska försvaret skall ha och hur den nationella krishanteringen skall se ut. Och överenskommelsen om anslaget gäller självklart även fortsättningsvis. Med andra ord avgör stödpartierna i praktiken merparten av svensk försvarspolitik. Att två försvarsfientliga partier på vänsterflanken framöver styr den svenska försvarspolitiken, och därmed indirekt även säkerhetspolitiken, är ett allvarligt felsteg. internationella trovärdighet står på spel, och det här bör bli en viktig fråga inför valet . Skånberg (kd)