mot · GT02N338 · 2005-10-03 00:00:00 — Den lätta industrin, till exempel all verkstadsindustri, har också haft svaga incitament att bry sig om sin energinota, däribland oljenotan. Situationen har förbättrats något genom höga oljepriser, höga elpriser och införandet av elcertifikat. Det är icke desto mindre orimligt att en villaägare, eller ett sjukhus, ska betala i koldioxidskatt, medan en industri betalar . Alternativa uppvärmningsformer, tätning, isolering och värmeåtervinning finns i minst lika stor utsträckning för industrier som för bostäder och lokaler. Den lätta industrin ingår inte i handelssystemet för utsläppsrätter. Därför bör dess koldioxidskatt höjas. Generellt bör koldioxidskatten omfatta även tyngre industrier, men med möjligheter att få skatten nollad genom att teckna långsiktiga energiavtal med staten. Principen är då att företaget slipper en viss skatt mot att det lovar att vidta rimliga åtgärder för att effektivisera sin energianvändning, ungefär samma åtgärder som hade gjorts på grund av skatten, men med bättre samordning till när stora investeringar sker. Denna möjlighet har funnits ibland annat och , och finns nu också i vad gäller elintensiv industri som kan slippa energiskattedirektivets krav på i skatt mot ett energiavtal med staten. En mindre men ändå betydelsefull fråga för klimatpolitiken gäller torvens ställning. Användning av energitorv ger ungefär koldioxid i utsläpp , en mycket signifikant mängd, då mål är att växthusgasutsläpp ska minska , eller med . Vad gäller torven fattade två beslut med motsatt innebörd. kom att bli ett certifikatsberättigat bränsle, vilket innebär att det närmast ses som förnybart. I den nationella allokeringsplanen för EU:s handel med utsläppsrätter slogs det däremot fast att torveldning kräver utsläppsrätter, vilket betyder att torv anses vara jämställt med fossila bränslen. Dessa båda beslut ger motsatta incitament. Minst ett av dem måste vara fel. Men synsättet att torv är att räkna som ett närmast fossilt bränsle har stöd av FN:s expertpanel IPCC (som företräder en överväldigande majoritet av världens klimatforskare), av och av EU samt av vanligt förnuft. Om man eldar torv avger den sitt kolinnehåll som koldioxid. Om torven däremot får vara kvar i mossen avger den inte denna koldioxid. Det finns därför ingen likhet med trädbränsle, som anses koldioxidneutralt därför att ett träd alltid avger hela sitt kolinnehåll som koldioxid förr eller senare, oavsett om man eldar det eller om det får ruttna. I utsläppsstatistik till EU och klimatkonventionen räknas torvförbränning som i högsta grad koldioxidavgivande. Per energimängd är det värre än både olja, stenkol och brunkol. Torvindustrin hävdar att torv är ett långsamt förnybart bränsle därför att torvtäcket växer totalt med någon tiondels millimeter , i världen eller , så att det bildas fler ton någon annanstans än vad som tas ut vid en viss myr. Även om det skulle finnas något skäl att resonera annorlunda är reglerna som de är. Vill man minska klimatgasutsläpp är en minskning av torveldningen en mycket kostnadseffektiv metod. Om särbehandlingen av torven genom elcertifikat och vad gäller koldioxid- och energiskatt upphör kommer torven att ersättas till allra största delen med biobränslen, antingen flis eller, vid behov av högre värmevärde, pellets. Detta är i alla fall vad värmeverken, på direkt förfrågan, säger. Det är av ekonomiska skäl, främst skatterna, inte rimligt att ersätta torv med kol eller olja. Om torv skattemässigt och i andra avseenden behandlas som ett fossilt bränsle upphör användningen av torv och ersätts till allra största delen med biobränslen. Detta leder visserligen till några förlorade arbetstillfällen, ca 580 jobb enligt 2002:100. Men eftersom torven ersätts med pellets och flis är det klart att det då blir nya jobb i liknande eller större omfattning. Dessa jobb kommer i minst lika hög grad att tillfalla glesbygd. Torvindustrin har helt och hållet uppstått på grund av politiska beslut, närmast med tanke på oljeersättning och sysselsättning. Det kan därför vara motiverat att avveckla med viss hänsyn. Eftersom åtaganden och egna miljömål avser perioden 20082012 är det dock rimligt att avvecklingen av torvens speciella privilegier är genomförd , såväl vad gäller elcertifikat som i koldioxidbeskattning. Frågan är också av en viss internationell betydelse. Den svenska torven är till stor och växande del importerad, främst från och , där vi alltså bidrar till att bygga upp en ny industri och med den en påtryckargrupp mot en effektiv klimatpolitik. Certifikatssystemet behandlas inte i denna motion då en proposition ska komma snart. Men man kan ändå konstatera att om det är bra med certifikatssystem har det klara fördelar om de kan vara gränsöverskridande, och därmed harmoniserade. Om man lägger in för systemets syfte främmande element som regionalpolitik eller arbetsmarknadspolitik blir det svårt eller omöjligt att öppna en gränsöverskridande handel. Vi kan bara instämma i budgetspropositionens referat av STEM:s åsikt: Myndigheten konstaterar att torven skapar trovärdighetsproblem för elcertifikatssystemet på grund av att systemet får dubbla syften. Torvbrytning kommer slutligen också ofta i konflikt med naturvårdsintressen, både i och i länder vi importerar från eftersom våtmarker ofta har högt bevarandevärde för den biologisk mångfalden. Miljöorganisationer som SNF och WWF är av bland annat detta skäl bestämda motståndare till torv. Enligt den senaste budgetöverenskommelsen ska småskalig vattenkraft inte erhålla elcertifikat. Därmed har vi genomfört ett krav som miljörörelsen haft . Vi menar att det inte behövs något ekonomiskt stöd av något slag för gammal vattenkraft. Det behövs heller inget stöd för att gamla vattenkraftverk ska byta till effektivare generatorer och turbiner när de gamla tjänat ut. Vi anser vidare att ingen ny vattenkraft ska byggas, storskalig eller småskalig. Det finns inte mycket fritt strömmande vatten i och än färre i resten av , och det gör att de få som finns kvar är av extra stort värde för den biologiska mångfalden. De största och mest ekonomiska fallen är också redan exploaterade. Fortsatt utbyggnad innebär stor naturförstörelse för ganska lite energi. Kärnkraften kan avvecklas som nettoutsläppen av koldioxid minskar. Kärnkraften kan göras överflödig genom effektivare elanvändning samt mer vindkraft och biokraftvärme. Ny bioenergi byggs i snabb takt ut inom framför allt skogsindustrin. Alternativen finns i överflöd. Vindkraft kan snabbt byggas ut, som i , , , och . Fjärrvärme, fjärrkyla och pellets kan ersätta mer el, och gör det . Enligt uppgifter i pressen planerar kraftindustrin att investera i upprustning, inklusive uppgradering av de kvarvarande tio reaktorerna. Om dessa planer går i lås kommer vi att ha mer kärnkraft än när kärnkraften ansågs färdigutbyggd , vilket inte bara är i strid med tolkning 1981 av folkomröstningsresultatet 1980 utan också i strid med en lång rad energipolitiska beslut. Denna effektutbyggnad är av två slag. Den ena innebär att man inte höjer reaktoreffekten utan bara använder den effektivare med hjälp av effektivare generator, turbin och värmeväxlare. Detta innebär en investering i kärnkraft och innebär ökat kärnkraftsberoende, men är ändå mindre problematisk än det andra slaget av effektökning, höjning av reaktoreffekten. Det innebär att mer uran måste brytas, att mer avfall bildas och innebär också att reaktorn blir farligare. Vid en olycka finns mer radioaktivitet att sprida, och tidsmarginalen från ett rörbrott till härdsmälta blir mindre. Investeringarna i kärnkraft är av tre i princip skilda slag: säkerhetshöjande åtgärder, livslängdsförlängande åtgärder och effekthöjningar. De är ekonomiskt mycket tätt sammanlänkade. De säkerhetshöjande åtgärderna är i praktiken resultat av förelägganden från SKI med en given deadline. De är en ren kostnad som inte ger någon avkastning. Åtgärder för att förlänga livslängden ger visserligen en avkastning, men innebär en rejäl omedelbar kostnad medan återbetalningen ligger långt in . Effekthöjningen ger däremot en relativt snabb återbetalning. När ägaren står inför valet att investera eller lägga ner en reaktor vilket ju måste inträffa kan det mycket väl vara så att det är värt att lägga pengar på säkerhetshöjande endast om man kan räkna hem dem genom effekthöjning. Politiskt och juridiskt finns det en viktig skillnad mellan ökning av reaktoreffekten och effektivisering av yttre system som turbin och generator. I det förra fallet är det regeringen som beslutar, och det utifrån såväl som kärntekniklagen. Det är ett energipolitiskt och miljöpolitiskt beslut, även om regeringen kan välja att låtsas som om det är en rent administrativ fråga. Effektutbyggnader av båda slag är inte bara ett svek mot en lång rad givna löften. Det är också ett hasardspel med energiframtid. Det är dessutom att lägga alltför många ägg i samma korg. De reaktorer det handlar om är alla konstruerade . En del av de grundläggande konstruktionsbristerna går att åtgärda eller kompensera för, men inte alla. Uppskattningar av kostnader och stilleståndstider vid stora ingrepp i kärnkraftverk kan inte förutse alla problem. Det tar därför ofta än man trott och kostar mycket mer pengar än man räknat med. Kärnkraften är heller inte särskilt tillförlitlig. 1997 stängdes åtta reaktorer i efter att brister i säkerhetskulturen påvisats, och medan några återstartats förblir några stängda. Efter en incident i tvingades 17 reaktorer runt stängas i stort sett på en gång för att tas i drift först . I stängdes fem reaktorer av Kärnkraftinspektionen , och bland annat som en följd av detta var sju reaktorer (av tolv) oplanerat stängda en ovanligt kall oktobervecka 1993. En del av den väldiga investeringsvolymen, om det nu är 26 miljarder eller kanske i slutändan det dubbla, borde därför vändas mot framtiden istället för att hålla kärnkraften under armarna. Man bör också hålla i åtanke att det kostar ca att hålla igång kärnkraften där kostnader för personal, övrig drift, bränsle samt skatt är stora poster. Det handlar därför om helt enorma summor som styrs in i kärnkraften eller som styrs i annan riktning. Om en del av dessa pengar i växande omfattning styrs över från kärnkraft till effektivisering och förnybar energi kan det föra oss en lång väg i riktning mot ett hållbart energisystem vad gäller el och värme. är starkt kritiskt till den metod att avveckla kärnkraften som regeringen, och står bakom, det vill säga att lagstifta bort en reaktor i taget och betala ekonomisk ersättning till ägaren. Om partierna avser att fortsätta på den vägen gör effekthöjningen att det blir dyrare att avveckla alla effekthöjda reaktorer. Värdet av fortsatt drift blir ju större. Vi har länge krävt att skatten på kärnkraft höjs. Detta leder i princip till en balanserad takt i avvecklingen: först avvecklas de äldsta och minsta reaktorerna med högst driftskostnader och högst reinvesteringsbehov. I överenskommelsen om 2006 års budget fick vi gehör för detta krav, då skatten höjdes från ca till . Verkan av detta styrmedel motverkas visserligen av att elpriserna har stigit kraftigt, men det är möjligt att detta i en del fall kommer att slå sönder investeringskalkylen för effekthöjning och även för fortsatt drift, men vi kan inte räkna med det. Glädjekalkyler och prestige spelar en stor roll i investeringsbeslut i kraftindustrin, vilket renoveringen av 1 med all önskvärd tydlighet visade. Vi kräver därför att regeringen säger nej till all effekthöjning vid kärnkraftverk, och tydligt deklarerar detta , så att kraftbolagen slutar planera för effektutbyggnader. Säkerhetsnivån i svenska reaktorer måste höjas för att någorlunda anpassa reaktorer konstruerade kring 1970 krav och vunna erfarenheter. Detta är främst ett självändamål, för att i görligaste mån minska risken för och konsekvenserna av ett haveri. Men en följd av höjda säkerhetskrav är också att kostnaden för fortsatt drift ökar, och detta kan leda till att några reaktorer tas ur drift tidigare jämfört med om man bibehåller nuvarande låga nivå på säkerhetskraven. Det senare är dock inte aktuellt. Till Kärnkraftinspektionens nya Föreskrifter om konstruktion och utförande av kärnkraftsreaktorer finns en konsekvensutredning som anger kostnaden för nödvändiga säkerhetsförbättringar till ca . Eftersom alla väsentliga data till exempel vilka åtgärder som krävs och var och när de ska genomföras är sekretessbelagda, är det svårt att bedöma rimligheten i denna uppskattning och även om de föreslagna kraven är adekvata. Vi kräver därför att regeringen upphäver denna sekretess. Med ledning av att moderniseringen av 1 kostade minst 3 miljarder (penningvärden) förefaller det vara en låg uppskattning att modernisering av skulle ha klarats med . Det förefaller heller inte som om stilleståndstid ingår i kostnadsuppskattningen. 1 stod under moderniseringen stilla utöver normala uppehåll för bränslebyte och underhåll, och det är en väsentlig kostnad. För att genomföra en uppgradering av reaktorsäkerheten krävs att Kärnkraftinspektionen ska få väsentligt bättre ekonomiska resurser. SKI:s budget beslutas av men finansieras genom en avgift från kärnkraftindustrin. Denna avgift är bråkdelar av ett öre , och även en kraftig ökning har således ringa påverkan på kraftbolagens ekonomi och än mindre på elpriset. är som part till att genomföra viktiga förändringar i atomansvarighetslagen, däribland införande av obegränsat skadeståndsansvar och höjt försäkringsbelopp (eller annan ekonomisk säkerhet) vid olycka. En utredning för att bereda denna lagändring arbetar. Det är då ett bra tillfälle att höja försäkringsbeloppet till exempelvis , eller ett belopp som dels så långt möjligt täcker en mycket allvarlig olycka, dels är möjligt att återförsäkra. I så fall får man en marknadsvärdering av säkerhetsläget vid varje reaktor, oberoende av SKI:s granskning. Kärnkraften är, liksom klimatfrågan, internationell. har mest kärnkraft per capita i världen, strax före . Det budskap detta sänder ut till omvärlden är betydligt starkare än det verbala budskapet, , att vi ska avveckla kärnkraften. Det har bidragit till att stärka motstånd mot avveckling av , och det har bidragit till den finska beslut att tillåta en femte reaktor. De krafter som vill bevara och bygga ut kärnkraften i kan med viss rätt luta sig mot . Det är alltså inte så att de påstått säkrare svenska kärnkraftverken ersätter de farligare östreaktorerna, utan snarare så att utebliven svensk avveckling legitimerar all annan kärnkraft. I Svenska Kraftnäts investeringsplan som antogs av i samband med budgetpropositionen vill bolaget använda för en ny likströmskabel till . bör slå fast att kabeln inte ska byggas. Denna kabel behövs inte för några svenska behov. Däremot är den av stor vikt för den planerade finska reaktorn. Det är världens största reaktor i ett ganska litet land. När den drabbas av snabbstopp, vilket inträffar kanske en gång , kommer det finska nätet att utsättas för mycket stora påfrestningar. Reservkraft behövs snabbt, och den ska tas från . När reaktorn fungerar är det å andra sidan ett väldigt stort tillskott som inte alltid motsvaras av en efterfrågan i . Då ska ta hand om överskottet. Att detta är en svensk subvention till finsk kärnkraft är uppenbart. Det är också en dålig affär för . De två miljarderna kommer att få betalas av de svenska elkonsumenterna, inklusive den elintensiva industrin. För pengarna får de en försämrad försörjningstrygghet, eftersom det mycket väl kan hända att den finska reaktorn går för fullt och exporterar en stor del av sin el till när snabbstoppet kommer. Strömmen vänder då riktning och flyttar hela eller nästan hela det finska underskottet till via de båda FennoSkankablarna. Detta är inte utan risker, som framgår av det stora strömavbrottet . Alternativet till att bygga kabeln är i första hand att inte göra någonting, i andra hand icke-tekniska åtgärder för att minska effektbehovet (elmarknadsreform) och i tredje hand att bygga ut mer biokraft och vindkraft. För kan man få en betydande mängd ny kraft. Om kabeln ändå bedöms värd att byggas bör finansieringen omförhandlas. Eftersom den i huvudsak fyller en funktion för bör den också betalas i huvudsak av , inte av de svenska elkonsumenterna. anser att all utbyggnad av kraftnätet ska vägas mot åtgärder på användarsidan. Den svenska elförbrukningen är inte för låg utan för hög. Vindkraften kan stå för en väsentlig del av elproduktionen i . Som jämförelse producerade vindkraften i 2004, och ökar genom fortsatt utbyggnad. är ett större, blåsigare och mycket mindre tättbefolkat land än . Kostnaden för vindkraften är inte högre än att länder som och anser sig ha råd med en mycket snabb utbyggnad. Den ökande storleken på vindkraftverk, annan teknisk utveckling och stordriftsfördelar vid tillverkningen gör att priserna sjunker. Vindkraft är på god väg att bli ett alternativ till kärnkraft och kolkraft i hela världen. Frågan är om ska bidra till denna utveckling eller motarbeta den. Med nuvarande certifikatspriser är det lönsamt att bygga vindkraft. Ändå byggs inte mycket. Detta hänger dels samman med att certifikaten bara sträcker sig till 2010, dels att det råder för stor osäkerhet om framtida priser. Systemet saboterades dessutom i början av flera kraftproducenter, däribland , som valde att betala böter istället för att köpa certifikat. Genom certifikatssystemet eller på annat sätt måste vindkraften få så stabila ekonomiska förutsättningar att bankerna vågar ge lån åt vindkraftsbyggen så att byggandet äntligen tar fart. Vindkraften är inte bara beroende av stabila ekonomiska förutsättningar. Ett minst lika stort problem är långa handläggningstider och oförutsägbara resultat av tillstånds- och planprocessen. Detta är tydligen inte ett problem i som har tio gånger mer vindkraft på en tiondel så stor yta, eller i eller , som alla är minst lika demokratiska länder som . Solvärmen är en strategisk teknik. Just nu i just är det visserligen gott om biobränslen. och med internationell utblick är det däremot klart att marken inte räcker till att förse mänskligheten med både mat, fibrer, byggmaterial, bioenergi för värme och el samt bioenergi för drivmedel på dagens nivå, förutom de krav som friluftsliv, kultur och biologisk mångfald ställer. Solvärme är en känd, fungerande och förhållandevis billig metod att minska konkurrensen om marken och fram till dess för att minska koldioxidutsläppen, då solvärme är ett alternativ till olja och el. Erfarenheterna är omfattande. I EU fanns det 2001 installerad vilket gav drygt värme. har visserligen sämre solinstrålning än till exempel men å andra sidan har vi mer behov av uppvärmning. Intresset för solvärme har varierat mycket kraftigt mellan länder och . Det finns till exempel dubbelt så mycket solvärme i som i . Det finns tio gånger mer solvärme per invånare i än i , enligt en PM från . Det är alltså inte det geografiska läget, utan politiken som är avgörande. I har nyinstallationstakten varierat till . Det kan också mest förklaras med snabba och godtyckliga förändringar i bidragen. Bidragen är inte bara en fråga om pengar. Det är också en fråga om ett samhälleligt engagemang, att staten (och därmed medborgarna själva) tydligt förklarar att detta är något bra. Elcertifikat är inte till nytta för solvärmen eftersom de bara finns för elproduktion. De nuvarande bidragen ska därför vara kvar. Dessutom måste krånglet minska. skriver: Lagstiftningen kring plan och byggfrågor har i enbart visat sig som en komplikation eller ett hinder för solvärmeutbyggnad. Stora skillnader mellan olika kommuners sätt att hantera solfångarinstallationer har också gjort det svårt att sprida information. För villaägare kan bygglovsproceduren för en installation kosta lika mycket som investeringsbidraget ger. En likformig och enkel procedur över landet skulle underlätta utvecklingen för branschen. Man kan också överväga regler som gör att solenergi i högre grad tas till vara i nya byggnader och vid byte av tak, då solfångare ofta är tydligt lönsamma. Det måste vara något fel när , ett land med mindre befolkning än , har en installationstakt som är tio gånger högre än den är här. Vi vill därför se en utredning som föreslår åtgärder för en snabbare och mer långsiktig utbyggnad av solvärmen i . Många menar att solvärmen framför allt kan bli av betydelse i stor skala, dvs. för fjärrvärme och liknande. Storskalig solvärme har motverkats genom att det inte gått att söka bidrag . I föreliggande budgetproposition öppnas dock nya möjligheter för storskalig solvärme. Det finns flera viktiga områden där ligger i framkant och har stor potential, som t.ex. vågkraft, solceller, solvärme, förgasning och ny vindkraftsteknik. En satsning på miljöteknisk forskning inom energiområdet bidrar också till att stärka konkurrenskraft. Energiforskningen, som fått dramatiskt minskade anslag, har genom budgetpropositionen ungefär återställts till sin tidigare anslagsnivå. Det är viktigt att anslagen hålls på en ganska stabil nivå, bland annat eftersom ett forskarlag som splittras är svårt att samla igen. För att forskningen ska fungera som ett energipolitiskt styrmedel måste stor vikt fästas vid kommersialisering. Som utredningen (SOU 2003:80) påpekade är kommersialiseringen av FoU mycket beroende av att andra styrmedel pekar i samma riktning. Det finns också ett generellt problem med att finansiera kommersialisering av uppfinningar, som särskilt berör uppfinningar inom energiområdet. Effekthöjning av kärnkraft och utbyggd fossil kraftvärme tar till exempel bort utrymmet för ny elproduktionsteknik. har idén om koldioxidseparation och förvaring fått mycket utrymme i medier. Tanken är då att en väsentlig del av koldioxidproblematiken skulle kunna lösas genom att man fortsätter att elda fossila bränslen men inte släpper ut koldioxiden utan separerar ut den ut förbränningsgaserna och trycker ner den i ett hål i marken eller på stort djup i havet. Givetvis kan man inte göra så hur länge som helst då de fossila bränslena tar slut, men enligt förespråkarna av koldioxidförvaring vinner man tid för att införa den verkligt hållbara lösningen, dvs. att hela energiförsörjningen baseras på förnybar energi. Konceptet drivs framför allt av kolindustrin och kolkraftindustrin. Det är lätt att förstå varför. Varje seriös klimatpolitik drabbar denna industri mycket hårt. Medan det är svårt att ersätta fossila drivmedel och bränslen för industrins processer finns det många sätt ersätta kolkraft med annan elproduktion eller med effektiviserad elanvändning. Eftersom gamla kolkraftverk släpper ut koldioxid medan nya gaskraftverk släpper ut bara , och vindkraft eller biokraft ingen koldioxid alls, så är det klart att kolkraft drabbas mycket hårdare av koldioxidskatter eller handel med utsläppsrätter, och det är ju just det som är meningen. Många kolkraftverk är redan pressade av hård konkurrens och krav på dyra miljöåtgärder (bortsett från CO2). Kolkraftverk står för av kolförbrukningen i världen, och den andelen ökar i takt med att annan användning (braseldning) minskar världen över. Kolkraftens kris är därför också en kris för kolbrytningen. Detta är tråkigt för ägarna till kolkraft och kolgruvor och för deras anställda, men för alla andra är det en förändring som knappt märks. Elkonsumenterna märker ingen skillnad om de får el från vindkraft istället för kolkraft. Det blir åtminstone lika många jobb med att bygga vindkraftverk eller att framställa biobränsle. Gruvjobben försvinner ändå i rasande fart på grund av rationaliseringen. Problemet är att kolbranschen i till exempel , , , och (inga gruvor men många kolkraftverk) är en mycket stark politisk kraft. Kolindustrins lobbyister har varit mycket aktiva på alla partsmötena i klimatkonventionen och i kampen mot Kyoto i . I har vi av lätt insedda skäl inte haft så mycket kollobby.