mot · GT02U249 · 2005-09-30 00:00:00 — Ett av de största problemen med rådande konditionalitet är den svaga kopplingen till fattigdomsbekämpning. Många utvecklingsländer har stora utlandsskulder. Detta hotar utvecklingen och fattigdomsbekämpningen i hela världen. och tog initiativ till det som kallas för HIPC (Heavily Indebted Poor Countries). Målet är att de fattigaste länderna skall uppnå en hållbar skuldsituation, där det inte finns något behov att låna från . Tyvärr har inte HIPC lyckats lösa problemen med skulderna. och måste därför ta ett större ansvar för den utlåning man beviljat och inte lägga allt ansvar på låntagarna. Trevande försök har gjorts för att bemöta kritiken mot HIPC, vilket framtagande av PRS-strategin visar (PRS, Poverty Reduction Strategies). PRS är relativt nytt, men det finns redan nu en kritik mot att den inte når det mål som är uppsatt, dvs. Bland annat och () anser att det behövs förändringar av PRS. Grundtankarna med PRS är att den skall 1) vara initierad av det egna landet med ett brett deltagande av det civila samhället, 2) vara resultatorienterad, dvs. att den verkligen får effekter på själva fattigdomsbekämpningen, 3) omfatta olika dimensioner av fattigdom, 4) vara partnerskapsorienterad, dvs. det ingår olika aktörer och 5) vara långsiktig. I PRS-processen görs en PSIA (Poverty Social Impact Analysis) som skall visa vilken effekt politiken får på fattigdomsbekämpningen. I teorin verkar det alltså vara så att det finns goda instrument för att verkligen nå de mål man satt upp med hjälp av PRS. Dessvärre visar en studie från EURODAD (on Debt and Development; Open impact? Slow progress in and poverty analysis, ) att det finns stora brister i hur dessa PSIA kommer till och hur väl förankrade de är i det civila samhället. En annan genomgång av PRS (Att bekämpa fattigdomen en kartläggning av Poverty Reduction Strategies, , Forum Syd, 2005) visar upp samma brister i det praktiska arbetet med PRS. Istället för att mäta resultatet mot målen i PSIA mäter ofta sina mål mot ett annat dokument, CPIA (Country Policy and Institutional Assessment). CPIA bedömer ett lands politik och institutioner och har inget med fattigdomsbekämpning att göra. Detta föranleder krav på att och korrigerar de fel och brister som finns i själva utförandet av PRS och upprättandet av en PSIA. bör driva krav på att resultatet av PRS i första hand skall mätas mot PSIA. Detta bör som sin mening ger regeringen till känna. Ett annat problem som nämns i ovannämnda skrifter är att det kan råda diskrepans mellan de båda globala finansiella institutionerna. Mål i PRS om att minska fattigdomen genom att satsa på sociala sektorer står i direkt motsättning till de krav ställer för att ett land skall få fattigdomskredit. För att få krediten krävs budgetåtstramning och nedskärning av offentliga utgifter. bör driva krav på att och olika program synkroniseras bättre, så att den ena institutionens mål och krav inte hindrar den andra institutionens strävan att minska fattigdomen. Detta bör som sin mening ger regeringen till känna. 5.2.2Skriv av skulderna för HIPC-länderna föreslog i motion 2004/05:U279 att i och bör föra fram åsikten om behovet av att skriva av skulderna till HIPC-länderna utan att som motprestation kräva ekonomiska reformer som är politiskt kontroversiella och/eller tar att genomföra. När utrikesutskottet (2004/05:UU2) behandlade förslag bemötte man inte det konkreta förslaget. Utskottet påpekade dock vikten av att minska de fattiga ländernas skuldbörda och att skuldavskrivning måste ske på ett sådant sätt att det främjar utveckling och därmed fattigdomsbekämpning. Vidare konstaterade utrikesutskottet att grunden för att ett fattigt och skuldtyngt land skall beviljas skuldavskrivningar under HIPC-initiativet är att landet bedriver en god ekonomisk politik med en tydlig fattigdomsinriktning. Problemet är att det är och som avgör vad som är sund ekonomisk politik. Utrymmet för att diskutera alternativa åtgärder är fortfarande begränsat. Trots vackra skrivningar om att ge låneländerna större inflytande, är agerande otydligt. Det är av avgörande betydelse att de enskilda länderna får ett reellt inflytande över policyvillkor och att de nationella parlamenten ges full insyn i processen. I översynen Review of Nordic monitoring of the and support to the PRSP process framgår det att de politiska standardrekommendationerna i och är oklara gällande relationen till att minska fattigdomen och öka jämställdheten. Rapporten menar att det råder svag koppling mellan struktur- och makroekonomisk politik å ena sidan och fattigdomsbekämpning å andra sidan. Institutionernas inriktning verkar mer basera sig på teorier än på empiriskt bevisade effekter av politiska val för att bekämpa fattigdomen. Världens åtta rikaste länder, G8, kom med ett positivt initiativ, som syftade till total skuldavskrivning för 18 HIPC-länder, varav 14 i . Förslaget, som även är antaget i samband med årsmötena för och , har dock lite smolk i glädjebägaren. Styrelserna för och har fått i uppdrag att bestämma hur dessa avskrivningar rent konkret skall genomföras. avskrivningar verkar inte bli några riktiga skuldavskrivningar. Det beror på att finansieringen är tänkt att ske genom att tidigarelägga bistånd från i-länderna. Det betyder alltså att lånar till sin egen skuldavskrivning. Internationella valutafondens skuldavskrivning verkar bättre eftersom den skall finansieras genom Internationella valutafondens budget. På så sätt blir även ansvarig för de lån som man en gång beviljat. Det rimliga är dock att samtliga HIPC-länder får sina skulder avskrivna och att finansieringen inte sker genom några framtida biståndsmedel. Det är även viktigt att avskrivningarna inte är kopplade till några motprestationer som inte är förankrade i lånelandet. bör driva krav på att avskriva skulderna till samtliga HIPC-länder utan att kräva motprestation i form av detaljerade makroekonomiska krav som inte bygger på nationella fattigdomsstrategier. Detta bör som sin mening ger regeringen till känna. För att kunna nå FN:s millenniemål, som bl.a. innebär en halvering av fattigdomen , är det viktigt att och aktivt bidrar till att förverkliga målen. Institutionerna framför i ord att det är fattigdomsbekämpning som är det överordnade målet. Men dessvärre betyder det ofta samma sak som ekonomisk tillväxt i allmänhet. Ingen hänsyn tas till hur den ökade produktionen av varor och tjänster fördelas. Om millenniemålen skall nås krävs inte bara en ökad tillväxt utan minst lika viktigt är att det finns fördelningspolitiska nycklar som verkligen ger människor möjlighet att lämna fattigdomen. Regeringen har visat förståelse för denna åsikt och påpekar i regeringens skrivelse 2004/05:54 att en tillväxt utan en rättvis fördelning inte automatiskt leder till minskad fattigdom. Med anledning av det föreslog i motion 2004/05:Fi4 att borde ta ställning för en sådan inriktning, men även koppla den till millenniemålen. menade att bör agera för att inriktningen av fattigdomsbekämpningen inom och tar hänsyn till vikten av en rättvis fördelningspolitik och att institutionernas verksamhet utvärderas i förhållande till millenniemålen. (2004/05:UU8) svarade: Utskottet konstaterar att på årlig basis granskar och identifierar åtgärder som måste vidtas för att nå millennieutvecklingsmålen. Bankens analyser, som bl.a. publiceras i Global Monitoring Report, pekar på betydande framsteg vad gäller effektivisering av biståndet. Detta har i sin tur bidragit till att många länder fått förbättrad kapacitet att tillgodogöra sig stödet. Den av motionärerna efterfrågade utvärderingen av de finansiella institutionernas verksamhet i enlighet med millenniemålen måste således anses vara tillgodosedd. kan konstatera att utskottet och instämmer i våra krav på rättvis fördelningspolitik och utvärderingen i förhållande till millenniemålen. Vi utgår därför ifrån att regeringen aktivt verkar för att millenniemålen ligger i fokus för Internationella valutafondens och verksamhet. I har man tagit fram riktlinjer för hur man kan ändra konditionaliteten. Som exempel på förändring kan nämnas ett förslag som går ut på att kontroversiella villkor som handelsliberaliseringar och privatiseringar endast får införas om de nationella aktörerna anser att de är en central del av fattigdomsstrategin och att åtgärderna gynnar de fattiga. Det skulle vara av stort värde om även kunde arbeta fram ett offentligt ställningstagande som tar sin utgångspunkt i fattiga människors perspektiv och som ligger i linje med politik för utveckling. Regeringen bör därför utforma en svensk offentlig skriftlig position i frågan om konditionaliteten i och som tydligt tar ställning mot detaljerade makroekonomiska krav som inte bygger på nationella fattigdomsstrategier och full parlamentarisk insyn. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. 5.4Alternativa finansieringskällor för att utrota fattigdomen Det pågår en debatt om olika finansieringsalternativ för att få till stånd en större utlåning till de fattigaste länderna. Dessvärre är och regeringen ganska passiva i denna diskussion, medan andra länder agerar desto mer aktivt. Ett intressant förslag går ut på att sälja eller uppvärdera Internationella valutafondens guldreserv. Förslaget presenterades av finansminister . Om skulle värdera sin guldreserv till marknadspriser skulle det betyda ett tillskott via en ren bokföringsåtgärd som skulle räcka till att lösa de 32 fattigaste ländernas skulder till . Även om förslaget inte kommer tillrätta med grundläggande problem med konditionalitet och fattigdomsminskning, är det ändå intressant och bör studeras vidare. föreslog i motion 2004/05:Fi4 att i internationella sammanhang bör stödja initiativ som diskuterar andra alternativa finansieringskällor, som t.ex. försäljning eller uppvärdering av Internationella valutafondens guldreserv, när det gäller att hitta sätt att finansiera multilaterala skulder till de fattiga och skuldtyngda länderna. (2004/05:UU8) svarade: Utskottet noterar vidare att G7-ländernas finansministrar, vid mötet i , uppdrog åt IMF:s chef att undersöka huruvida en försäljning av en del av IMF:s guldreserv skulle kunna användas för att finansiera skuldavskrivningar för de fattigaste länderna. Utskottet anser, liksom regeringen, att de eventuella negativa effekter som en sådan försäljning av guld kan få på den globala marknaden, måste utredas noga. Det är angeläget att detta förslag inte genomförs till priset av finansiell instabilitet. Utskottet avvisar inte krav, men tillstyrker det inte heller. Med anledning av ovanstående föreslår vi att regeringen tydligt, i den årliga skrivelsen, bör redogöra för hur regeringen förhållit sig till olika förslag gällande att finansiera multilaterala skulder till de fattiga och skuldtyngda länderna. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. har folkrörelser och utvecklingsländer diskuterat vad som är ett rättvist skuldsaneringsförfarande. Många länder har lån som tagits av icke-demokratiska regimer eller ledare och som fattiga människor får vara med och betala tillbaka. Frågan är vilket ansvar långivaren hade vid själva tillfället. Finns det ingen skuld som faller på och ? Det var dessa institutioner som beviljade lånen och pengarna har ibland använts till något helt annat än att minska fattigdomen. I har regeringen intagit en position i och med antagandet av en handlingsplan mot skulder. förklarar att man kommer att stödja en studie av hur man skall förhålla sig till s.k. illegitima skulder. borde deklarera en liknande ståndpunkt. bör ta initiativ till att det genomförs en studie inom ramen för och och som syftar till att undersöka hur man kan hitta en rättvisare lösning på återbetalningar som kan härledas till s.k. illegitima skulder. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. föreslog ett liknande krav i motion 2004/05:Fi4. (2004/05:UU8) valde att avslå yrkandet utan motivering. Det hot om klimatförändringar som de flesta nu erkänner finns, är ett oerhört stort globalt problem och en verklig klimatförändring skulle i stor utsträckning drabba de fattiga människorna mest. och har med sin storlek en möjlighet att styra resurser till åtgärder som leder till att klimatmålen uppnås. Det finns en viss förståelse hos om vilka effekter en uppvärmd jord skulle få för framför allt de fattiga länderna. I ett publicerad dokument (Climate change, Energy and the , DC2005-0019) inför årsmötet säger att en klimatförändring skulle reducera vattentillgången, påverka hälsan för fattiga människor, utgöra ett stort hot mot livsmedelsförsörjningen i många länder och utgöra ett hot mot den biologiska mångfalden. Denna teoretiska insikt verkar ändå inte ha fått en praktisk betydelse. Ofta ställs den ekologiskt hållbara utvecklingen vid sidan av ekonomisk tillväxt och fattigdomsbekämpning. Detta trots att klimatförändringar med deras effekter just påverkar tillväxt och fattigdom. satsar ofta på storskaliga projekt såsom dammbyggen, projekt för utvinning och export av fossila bränslen, pappers- och massafabriker, stålverk eller gruvindustri. Det är verksamheter som har stor påverkan på miljön. utlåning till projekt innebär en stor miljöpåverkan och stora förändringar för människor i lokalområdet. genomförde, tillsammans med flera frivilligorganisationer, en utvärdering av bankens verksamhet och presenterade resultatet i rapporten (). Rapporten rekommenderar att banken fasar ut utlåningen till utvinning av fossila bränslen och successivt ökar utlåningen till projekt med förnyelsebara energikällor. Rapporten berör även ursprungsbefolkningens rättigheter om att få information och möjlighet att godkänna projekten. administration hade till en början en kallsinnig inställning till rapportens rekommendationer. Kanske tack vara frivilligorganisationernas arbete har delvis tagit till sig av kritiken och i on sustainability (2005) talar man om en öppnare process, att man vill öka låneandelen som leder till miljövänligare energianvändning och vikten av lokal delaktighet i projekt. Dock berörs inte kopplingen mellan ekonomisk tillväxt och ekologiskt hållbar utveckling och hur dessa mål skall prioriteras vid en målkonflikt. Även om den delvis verkat för att skall ta intryck av rapporten tvekar regeringen om vikten av rekommendationerna i rapporten. I regeringens skrivelse 2004/05:54 sägs bl.a.: anser att det huvudsakliga ansvaret för fattiga länders utveckling ligger hos respektive lands regering. Det internationella utvecklingssamarbetet skall utgå ifrån fattiga länders egna strategier och planer och stödja och komplettera ländernas ansträngningar att bekämpa fattigdomen. Det är därför orimligt att förvägra dessa länder möjligheten att utnyttja sina naturresurser om länderna så önskar. Även utrikesutskottet verkar dela regeringens skepticism gällande . När i motion 2004/05:Fi4 förslog att i bör agera för att banken skall ha en inriktning som uppmärksammar växthuseffektens stora problem för fattiga människor i utvecklingsländerna, samt att i och bör agera så att Kyotoprotokollet implementeras och att lån till utvecklingsländerna ligger i linje med klimatmålen, svarade utrikesutskottet (2004/05:UU8) följande: Utskottet noterar att tillsammans med övriga nordiska länder och de baltiska länderna, i de styrelsediskussioner som hållits om bl.a. denna rapport, har uppmanat banken att ta intryck av rapporten och till styrelsen utförligt redovisa vilka av dess slutsatser som ledningen anser sig vilja och kunna ta fasta på. Utskottet delar dock regeringens bedömning att rapportens slutsats kan ifrågasättas inte bara ur ett utvecklingsekonomiskt perspektiv utan också ur ett rättviseperspektiv. De fattiga länderna har, noterar utskottet, i , kraftigt protesterat mot dessa rekommendationer som upplevs som starkt begränsande för deras utvecklingsmöjligheter. Om man analyserar regeringens och utrikesutskottets inställning är det intressant att notera framför allt en sak. När och andra framför kritik mot den ensidigt rådande ekonomiska politiken som trycks på länder vare sig de vill eller ej, talar aldrig regeringen om att det skall vara varje enskilt lands ansvar att få bestämma vilka medel som skall användas för att nå mål om minskad fattigdom. Men när regeringen talar om långsiktig ekologiskt hållbar utveckling så är det tydligen viktigt att varje land får exploatera sina naturresurser även om det leder till en utveckling som inte är hållbar. Denna inkonsekvens får dock inte dölja det faktum att vi talar om två skilda angreppssätt. Det finns ingen internationell fastlagd linje för vilka metoder (t.ex. privatiseringar, nedskärning av offentlig sektor, avvecklande av tullar) som skall användas för att bekämpa fattigdomen. Däremot finns det internationella överenskommelser om mänskliga rättigheter och miljö. går av lånen till fossila energisystem, vilket är helt orimligt. Vi vet att växthuseffekten är ett av det största globala hotet mot vår värld och att det i första hand är fattiga människor som skulle drabbas hårdast. Lägg där till att av de fattigaste människorna i världen är kvinnor, så blir frågan om att minska fossila utsläpp även en åtgärd som skulle förbättra villkoren för kvinnor. I samband med behandlingen av förslagen i motion 2004/05:Fi4 framhåller utrikesutskottet även: Utskottet konstaterar vidare, vad gäller Kyotoprotokollet och växthuseffekten, att har aviserat som sin avsikt att försöka bidra till att stärka investeringar i hållbar och ekologiskt gynnsam teknik i utvecklingsländerna. Banken har vidare, i en nyligen publicerad rapport : Focus on Sustainability (2005), åter understrukit miljöhänsynens betydelse i utvecklingsarbetet. Det finns tecken på att och insett kopplingen mellan fattigdomsbekämpning och växthuseffekten. Men det räcker inte att med ord bekänna sig till att man skall ta hänsyn till miljöfrågor. I den av utrikesutskottet nämnda Världsbanksrapporten, finns inget konkret som kopplar Kyotoprotokollet och växthuseffekten till millenniemålen. Som vi tidigare nämnt sker inte heller någon koppling mellan mål om ekonomisk tillväxt och mål om ekologiskt hållbar utveckling och hur dessa mål skall prioriteras vid en målkonflikt. Därför kvarstår kravet på att i och bör agera så att Kyotoprotokollet implementeras i bankens lånevillkor och att lån till utvecklingsländerna ligger i linje med klimatmålen. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. 6.2Vatten och mänskliga rättigheter Vatten är en livsnödvändighet för människor och kan inte betraktas som vilken vara som helst på marknaden. Vatten är en gemensam resurs, liksom luften vi andas, som inte kan ha ett pris. Oavsett ekonomisk standard måste alla människor ha rätt till vatten. Distribution av vatten är ett s.k. naturligt monopol och då bör det finnas en demokratisk och gemensam styrning av denna resurs. Om vi skall leva upp till millenniemålet om en halvering av antalet fattiga , måste vattentillgångarna säkras och inte vara föremål för profitinriktade företag. Ett privat företag har inget samhällsansvar eller incitament att erbjuda fattiga människor bra och billigt vatten. De fattiga har som bekant en svag betalningsförmåga. Flertalet av alla fattiga är kvinnor, som i många utvecklingsländer har ansvar för att vatten finns tillgängligt i hemmet. Omfattande kritik har riktats mot att och ställer krav på att vattenverk och liknande skall privatiseras för att landet skall beviljas ett lån. Svar på den kritiken brukar vara att det står varje land fritt att låna pengar. Men eftersom behovet av ny infrastruktur för vattendistribution ofta är stort, blir pressen stor på lånelandet att acceptera villkoren fast man egentligen inte önskar en sådan utveckling. Bland de som uppmärksammat problemet med vattenprivatiseringar finns Forum Syd, en samarbetsorganisation inom folkrörelsebiståndet med nästan 200 svenska organisationer, en organisation väl insatt i de problem som Internationella valutafondens och lån kan orsaka. På deras hemsida kan man läsa om konkreta exempel när det gäller vattenprivatiseringar. Några uppmärksammande exempel: Vattendistributionen i Cochabamba, , som regeringen lät hyra ut till ett dotterbolag till amerikanska efter att hotat med att ställa in 600 miljoner USD i skuldavskrivningar. höjde priset på vatten så kraftigt att många fick svårt att klara utgiftshöjningen och stora protester tvingade regeringen att avbryta kontraktet. har stämt på 30 miljoner USD för kontraktsbrott, ärendet hanteras av eget organ för tvistlösning ICSID. I har och arbetat för att privata aktörer skall sköta vattendistributionen i städerna. En privatisering genom ett 10-årigt leasingavtal var på väg och krävde institutionerna att verksamheten skulle anpassas till det. skrev ett avtal med med villkor att vattenpriserna ger full kostnadstäckning och automatiskt kopplas till kursen på utländsk valuta. Efter stora protester från NGO:s, och då det visat sig att utländska vattenbolag inte var beredda att investera några stora summor i projektet, ändrades planerna till en kortare utleasning. NGO:s i menar att det går att förbättra vattendistributionen genom reformer som inte innebär orimliga kostnadsökningar för de fattiga eller att driften överlåts till transnationella bolag. ställde krav på att privatisera det statliga vattenkraftbolaget. Förslaget kritiserades hårt av landets NGO:s. Parlamentet hade tidigare beslutat om ett moratorium för vattenprivatiseringar tills ett nationellt regelverk kunde vara på plats. Till slut drog tillbaka det specifika kravet på utförsäljning av bolaget, men begärde att privatiseringsprocessen skall fortsätta. har även vid ett antal andra tillfällen tryckt på för privata lösningar av vattendistribution och avloppshantering. fanns den typen av krav med som del i bland annat avtal med , , , , och . Den har via sin representant i och röstat för de lånevillkor som ställs på utvecklingsländerna. Inte har röstat emot ett vattenprojekt som skall privatiseras. Officiellt är den svenska linjen att det är självklart att lånevillkoren skall anpassas utifrån utvecklingsländernas perspektiv, men i praktiken verkar inte påverka representanten i den nordisk-baltiska kretsen. bör i och agera för att privatiseringar inom vattensektorn inte skall vara ett krav för att beviljas lån. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. har goda erfarenheter av att erbjuda hela befolkningen vatten av god kvalitet till ett lågt pris. skulle med den kompetens vi besitter kunna dela med oss av vårt kunnande. stödde vi de baltiska staternas arbete med att bygga upp vattendistribution. Det är en erfarenhet bör sprida till övriga delar av världen. Regeringen bör ge Sida i uppdrag att utarbeta en strategi för att kunna dela med sig av erfarenhet och kunnande om att driva vattenverk och vattendistribution i offentlig regi. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. föreslog i motion 2004/05:Fi4 att i och skall motverka att privatiseringar inom vattensektorn ställs som krav vid beviljande av lån samt att i internationella institutioner bör dela med sig av erfarenhet av och kunnande om att driva vattenverk och vattendistribution i offentlig regi. När utrikesutskottet behandlade detta avslogs förslagen utan någon som helst motivering. framförde liknade krav i motion 2004/05:U279. Även då valde utrikesutskottet av avslå förslagen utan motivering. När en stor damm byggs får det stora sociala konsekvenser. Människor som bor där dammreservoaren skall anläggas måste flytta och dammen byggs ofta där förutsättningarna för jordbruk, fiske och boskapsskötsel är som bäst. Ersättningarna till dem som tvingas flytta är dåliga och det förekommer även förföljelser av ursprungsbefolkningen i samband med dammbyggen. Stora dammar i tropiska och subtropiska områden spelar tyvärr en stor roll när det gäller att generera och sprida sjukdomar. I byggnadsskedet börjar problemen då inflyttade byggnadsarbetare kan föra med sig nya sjukdomar till området.