mot · GT02So328 · 2005-09-23 00:00:00 — tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om att regeringen bör bereda frågan om ansvar för fortbildning till hälso- och sjukvårdspersonal avseende komplementär medicin. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om att bör ges i uppdrag att utreda och lämna förslag till nationella riktlinjer för komplementär medicin. I Motzi och rapport om komplementär medicin, som gjordes på uppdrag av Kommuner och Landsting, konstaterar de att komplementära behandlingsmetoder blivit allt vanligare som förstahandsbehandling. Med komplementära behandlingar menar vi t.ex. akupunktur, kiropraktik och naprapati. Många av dessa behandlingar återfinns numera inom både den komplementära och en traditionella medicinen. utgjorde dessa behandlingar inte sällan det sista halmstrået. De konstaterar också att det blivit allt vanligare med ett formaliserat samarbete mellan den s.k. skolmedicinen och den komplementära medicinen. Den komplementära medicinen kan därmed konstateras ha fortsatt starkt genomslag och används av många människor. Det framgår bl.a. av en undersökning som gjordes på uppdrag av . Nästan hälften av de 1001 tillfrågade personerna hade sökt någon form av alternativmedicinsk vård. kartlade också 16 av landets landsting. Det visade sig då att samtliga erbjöd komplementärmedicinsk behandling i form av massage och akupunktur. Av tradition råder det en ömsesidig misstro mellan komplementär medicin och traditionell naturvetenskaplig medicin, s.k. skolmedicin. Det har dock ändå på vissa områden skett öppningar och polariseringen mellan olika skolor tycks minska, t.ex. inom just de tidigare nämnda områdena massage och akupunktur. Även kiropraktik och naturläkemedel har vunnit ökad acceptans inom skolmedicinen. Det råder stora skillnader mellan olika länder vilken satsning som görs på komplementär medicin och hur accepterad den är. I beräknas det att ca 628 miljoner besök görs hos komplementära medicinare, medan bara 390miljoner besök noteras hos skolmedicinska läkare. I använder sig av befolkningen av komplementärmedicinsk behandling. Det ska dock sägas att kiropraktorer finns inom primärvården i , varför det kan öka besöksfrekvensen. I och undervisas och forskas det numera officiellt i komplementär medicin, t.ex. i traditionell kinesisk medicin, naturläkemedel och homeopati. Flera länder har också professurer inom det komplementärmedicinska området, bl.a. i , och . har dessutom ett eget centrum för den komplementära medicinen, , som har en självständig status inom . En genomgående faktor som lyfts fram vid studier av den komplementära medicinen är att patienterna ofta upplever att behandlaren tar hänsyn till helheten och till hela människans behov. I en intervju med läkaren säger denne att han använder till varje patient och att det är viktigt för honom att få en bild av patientens hela livssituation för att kunna ge rätt behandling. Den reglering som finns återfinns framför allt i 4 kap. lagen om yrkesverksamhet inom hälso- och sjukvården (LYHS 1998:531), där det bl.a. återges vilka åtgärder som endast är förbehållna behörig sjukvårdspersonal behandling av cancer, diabetes, epilepsi, användning av hypnos eller radiologiska metoder. Dessutom är det inte tillåtet att behandla gravida kvinnor eller barn . Det finns mycket positivt med den komplementära medicinen, men det är ett stort och tämligen outforskat område som ställer patienten ensam att själv bedöma kvaliteten. och (), visar dock alltmer intresse, och vid SBU:s utvärderingar tas även hänsyn till komplementära metoder. Det finns ändå behov av ett tydligt regelverk och en beredvillighet hos de skolmedicinska utövarna att föra en dialog med patienterna om komplementär medicin. Framför allt för att behandlingen av patienten annars kan äventyras. Vi vet att alternativmedicinska preparat kan påverka annan medicinsk behandling på ett negativt vis. Exempelvis stör johannesört effekten av blodförtunnande läkemedel. Det kan också för enskilda patienter vara lämpligt att rekommendera komplementär behandling före skolmedicin, t.ex. vid stressrelaterad ohälsa. Skolmedicinen och den komplementära medicinen bör samverka mer för att öka patientsäkerheten. I den tidigare refererade rapporten av och efterfrågas vem som har ansvaret för att hälso- och sjukvårdspersonalen i landstingen erhåller den fortbildning i komplementär medicin som blivit alltmer nödvändig för att kunna ge råd och bedöma konsekvenserna av behandling med komplementär medicin. Vi menar att detta är en viktig fråga som regeringen bör bereda. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. På grund av det ökade användandet av komplementär medicin har WHO () efterlyst nationella riktlinjer hos medlemsländerna för hur denna del av vården ska hanteras. Även inom EU verkar man för att medlemsländerna mer aktivt ska reda ut sitt förhållningssätt till den komplementära vården. Det finns ingen klar definition av begreppen alternativ medicin och komplementär medicin, vilket är en brist då dessa definitioner kan inrymma vitt skilda behandlingar beroende på varje lands kultur. I ingår t.ex. homeopati i det ordinarie sjukförsäkringssystemet. Bristen på en tydlig definition i vad som omfattas av komplementär medicin konstaterades också i Eklöfs och rapport. har en privat donation till inneburit att en enhet för forskning avseende komplementära behandlingsmetoder kan starta. Det är självfallet positivt med ökad kunskap och forskning inom området men det optimala vore att sådan forskning var en del av den offentligt finansierade forskningen. har vid upprepade tillfällen motionerat om behovet av att upprättar nationella riktlinjer samt tar ett helhetsgrepp vad gäller den komplementära medicinen. har dessa yrkanden besvarats negativt. Utredningen om ett register för komplementärmedicinska utövare, som bereds inom , är dock ett steg i rätt riktning. Men för att säkra säkerheten för patienterna och bredda utbudet av verksamma behandlingar krävs det enligt vår mening ett samlat grepp. Det är därför en brist att ännu inte tagit fram några riktlinjer avseende prissättning och lagstiftning, något som ytterst drabbar den enskilda patienten. Enligt , biträdande chef vid vikarierande lektor vid av komplementär medicin vid , är detta att från statens sida lämna patienten i sticket om man bortser från den komplementära medicinen. anser därför fortfarande att det finns starka skäl för att bör ges i uppdrag att utreda och lämna förslag till nationella riktlinjer för den komplementära medicinska vården. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna.