mot · GT02So424 · 2005-09-30 00:00:00 — Det finns många olika sätt för att förbättra vården, bl.a. genom införande av öppna redovisningar, ökat ITstöd samt genom ersättningssystem som premierar produktivitet, effektivitet och kvalitet. Olika intressenter har olika behov av information om hälso- och sjukvårdens kvalitet och resultat. Medborgarna efterfrågar information om kvaliteten för att kunna göra informerade val av vårdgivare och för att kunna medverka i beslut av betydelse för den egna hälsan. Ur skattebetalarnas synvinkel är det viktigt att säkerställa att resurserna används effektivt. Vårdgivarna behöver information om kvalitet och resultat för egenkontroll samt verksamhetsutveckling. Vi vill inleda försök med nationella kvalitetsdeklarationer och öppna kvalitetsregister för vårdgivare. Syftet är att underlätta den enskildes val. Deklarationerna bör bestå av en generell del, som ger upplysningar om vårdgivaren, och en specifik dokumentation, som klargör vårdresultatet för vårdgivaren. Den generella delen innehåller upplysningar om de sjukdomar som vårdgivaren behandlar, vårdgivarens service till patienter, bemanning, kvalitetsutveckling, kostnadseffektivitet, med mera. Den specifika delen skall innehålla upplysningar om vårdgivarens måluppfyllelse satt i relation till behandlade sjukdomar, behandling och omvårdnad. Informationen skall jämföras med indikatorer för övriga vårdgivare. Alla vårdgivare skall redovisa kvalitetsdeklarationer. Som stöd i detta arbete bör införas för alla delar av vårdkedjan. skall en nationell standard för patientjournaler utvecklas. Ett väl fungerande kvalitetsarbete förutsätter ett minst lika väl fungerande tillsynsarbete. Tillsynen och kvalitetsarbetet försvåras ofta av bristande samordning. Uppgifter är splittrade på olika myndigheter, vilket leder till otydligt ansvar och dåligt resursutnyttjande. Detta medför inte bara onödigt dubbelarbete, utan försvårar också för vårdgivare att förstå och tillgodogöra sig de kriterier som gäller för tillsynen. Att finna former för ett bättre fungerande och mer samordnat tillsynsarbete inom svensk sjukvård är nödvändigt och behöver därför utredas. har redan kompetens inom området hälso- och sjukvård, samt en regional organisation som lämpar sig för kvalitetsuppföljning. Vi anser det angeläget att bryta ut och länsstyrelsernas tillsynsdelar och omvandla dessa till en samlad verksamhet. Vår tanke är att en ny tillsynsmyndighet skapas, Medicinalstyrelsen. Denna tillsynsmyndighet bör även ansvara för godkännande och kvalitetskontroll inom sjukvården. Myndigheten skall godkänna vårdgivare, svara för kvalitetssäkring och regelbunden medicinsk revision, utgöra en instans dit allmänheten kan vända sig med klagomål, samt svara för den övergripande tillsynen. Myndigheten skall utnyttja resurser som finns i dagens socialstyrelse. Kraven skall vara lika för alla som bedriver sjukvård. Även offentlig vård måste kontrolleras. Den vårdgivare som inte lever upp till kraven och inte snabbt bättrar sig skall kunna avföras ur det offentliga sjukvårdssystemet. I ett flertal länder pågår en snabb utveckling som syftar till att ge medborgarna möjlighet att ta del av redovisning av hälso- och sjukvårdens resultat och kvalitet genom öppna och så kallad rankning. Öppen resultatredovisning bidrar till att utveckla kvaliteten och effektiviteten i sjukvården. I alltfler länder har patienter rätt att välja vårdgivare offentliga eller privata. I syfte att underlätta för patienternas val skapas förutsättningar för alla att på Internet läsa om hur väl varje sjukhus eller klinik uppfyller de nationella kvalitetskraven inom vissa givna områden. 7.3Vård på lika villkor för kvinnor och män Målet för den svenska hälso- och sjukvården är vård på lika villkor. Det betyder inte att alla människor skall ha samma vård, utan vården skall utgå från människors behov och individuella förutsättningar. Att individer har olika symptombilder gäller generellt, men det blir särskilt tydligt om vi delar in befolkningen i män och kvinnor. Män och kvinnor är anatomiskt olika och kan därmed svara olika på samma behandling. För kvinnor är detta problematiskt, eftersom den medicinska forskningen huvudsakligen har använt sig av manliga försökspersoner och manliga referensramar. Det leder i sin tur till att risken ökar för att kvinnors symptombild missförstås eller negligeras. Forskning visar att kvinnor och män bemöts olika och tillåts konsumera olika mycket resurser vid likartad sjukdomsbild. Män får bl.a. snabbare tid för starroperationer, bättre stöd vid rehabilitering, samt dyrare och modernare läkemedel. Även om vård på lika villkor kan innebära olika vård är det inte acceptabelt att det finns strukturella orättvisor som tar sig dessa uttryck. Problematiken kring kvinnligt och manligt inom hälso- och sjukvården behöver synliggöras. Dessutom måste kunskapen om vad det i praktiken innebär att erbjuda vård på lika villkor bli större. När vården utformas är det viktigt att kunskapen om kvinnors och mäns olika konstitution, symptom och behov beaktas. Detta är i sin tur beroende av att tillsynen och kvalitetsarbetet inom sjukvården tydligt tar skillnaderna som en viktig utgångspunkt och att sjukvården garanterar lika rätt till vård och likvärdig vård för kvinnor och män. 8Mångfald och konkurrens ger mer vård för pengarna En viktig del av arbetet för bättre sjukvård är att öka mångfalden av vårdgivare. är alternativen få, vilket begränsar såväl patienternas valfrihet som vårdpersonalens möjlighet att välja arbetsgivare. Många inom vården som har goda idéer känner att de har små eller obefintliga möjligheter att förverkliga dem inom den stela och byråkratiska landstingsdriften. Bristen på konkurrens fungerar som en hämsko, såväl när det gäller kvalitetsutveckling som strävan mot ett bättre nyttjande av skattebetalarnas pengar. I stället för att bejaka mångfald inom sjukvården bedriver regeringen en politik som syftar till att stoppa, hindra och förbjuda de fristående alternativen. Med regleringar och stopplagar bevaras landstingens särställning som utförare av vård. Det är en politik som inte gynnar vare sig patienternas möjligheter till god vård eller svensk sjukvårds framtida utvecklingspotential. Att avskaffa stopplagarna inom sjukvården har därför ett egenvärde. Mångfald skapar förutsättning för fortsatt utveckling av sjukvården. En mångfasetterad arbetsmarknad inom hälso- och sjukvården kan göra denna mer attraktiv för framtida yrkesval och förhoppningsvis leda till att rekryteringsproblemen minskar. Den alternativa driftens kanske viktigaste förtjänst är att den tvingar fram förbättringar i den offentliga vården. En allt större andel av vården skall bli fristående från landstingen. Det ökar mångfalden och konkurrensen, vilket i sin tur öppnar för en bättre vård. 8.1Etableringsrätt, utmaningsrätt och avknoppningsrätt Förändringar som syftar till att uppnå ökad självständighet för enheter på alla vårdnivåer måste vidtas. Vi moderater kommer att genomföra åtgärder som dels skall leda till större självständighet för den verksamhet som bedrivs i egen regi, dels skall underlätta för de verksamheter som vill övergå i andra driftsformer. Vägarna till större mångfald inom svensk sjukvård är många. Vården kan ges ökad självständighet inom ramarna för landstingen, genom exempelvis friare associationsformer via bolagiseringar. En annan väg är att ge anställda rätt att ta över verksamhet och bedriva den i egen regi. Vi vill därför införa avknoppningsrätt som ger anställda möjlighet att bedriva verksamheten i friare former. Därtill kan fristående vårdgivare ges möjlighet att etablera sig för att erbjuda vård inom ramen för offentlig finansiering, i form av allt ifrån kooperativ och stiftelser till företag. Detta kallar vi etableringsrätt. Det finns inget skäl för att bedriva vårdverksamhet i egen regi om någon annan kan göra det bättre. Om en fristående aktör anser sig kunna bedriva offentlig verksamhet bättre än bör denne kunna utmana landstingens egna verksamheter. Rätten att inom existerande ekonomiska ramar konkurrera kallar vi för utmaningsrätt. Vårdens ersättningssystem bör utformas på ett sätt som gör det möjligt för fristående aktörer att vid sidan av befintliga offentliga verksamheter erbjuda service till samhällets medborgare. Ökad konkurrens ger inte alltid kortsiktigt så stora ekonomiska vinster, även om erfarenheter visar på en betydande effektiviseringspotential. Flera aktörer som verkar i konkurrens medverkar emellertid till att skapa en marknad som öppnar för verksamhetsutveckling, höjd kvalitet, valfrihet för patienter och en vidgad arbetsmarknad för personalen, samt lägre kostnader. Det betyder att det fortsatt skall vara tillåtet för vårdgivare att leverera vård även utanför det offentliga vårdsystemet. Åtgärder krävs i både det korta och det långa perspektivet för att stärka vårdens förmåga att rekrytera och behålla personal och kompetens. Personal med rätt kompetens är nästan den enda produktionsfaktorn av betydelse och helt avgörande för att tillhandahålla en väl fungerande sjukvård med hög kvalitet. När ansvar inte följer befogenhet, möjligheten att påverka sin arbetssituation är liten och utvecklingsmöjligheterna och belöningarna är få, blir resultatet misshushållning med sjukvårdens viktigaste tillgång; personalen. Detta vill vi motverka. På kort sikt handlar det om att skapa förutsättningar för en mer individualiserad lönesättning och prestationslöner. bär sjukvårdsanställda på idéer om hur en bättre och mer framgångsrik vård kan bedrivas. En bra sjukvård måste vara organiserad på ett sätt som möjliggör för dem att förverkliga sina idéer. Ett sätt att förverkliga idéerna är att starta eget. Möjlighet är inte detsamma som krav. Människor är olika och har olika drömmar och mål. Somliga vill driva eget, andra vill det inte. Vi skall göra det möjligt att starta nya företag, men också se till att de som vill vara anställda har alternativ. Ett mångfaldsarbete av detta slag handlar inte bara om att öppna för avknoppningar och privatiseringar av landstingsdriven vård, utan om att underlätta för nyetableringar inom vårdområdet. Därför behöver det införas fri etableringsrätt inom betydande delar av svensk sjukvård. Vi vill att alla vårdgivare som uppfyller kvalitetskraven skall ges möjlighet till ackreditering för att bedriva vård i och kunna ingå i det offentligt finansierade sjukvårdssystemet. 8.3Verktyg för ökad mångfald Ett av verktygen för att underlätta för fristående alternativ inom offentlig verksamhet och uppnå ett bättre nyttjande av skattebetalarnas pengar är lagen om offentlig upphandling (). Lagen är dock inte anpassad till hälso- och sjukvårdsverksamhet. Dels bortser den från att patienter ofta är angelägna om att bygga upp en relation med en vårdgivare , vilket rimmar illa med lagens rekommendationer om relativt korta avtalstider, dels ger den landstingen full frihet att välja drift i egen regi, och då är lagen inte tillämplig. Vi anser att förändringar av hur lagen kan anpassas till hälso- och sjukvårdens förutsättningar bör övervägas. Vi anser att en ändring av bör övervägas, så att det tydliggörs att så kallade kundvalssystem inte omfattas av kravet på offentlig upphandling. Nuvarande upphandlingsregler riskerar att förhindra konkurrens genom att försvåra avknoppningar inom exempelvis sjukvårdsområdet. Avknoppning ökar konkurrensen genom att pluralismen bland vårdgivare ökar. Att göra vissa avsteg från reglerna är därför riktigt. Vi vill också införa en lagstadgad utmaningsrätt. Den offentliga sektorn skall vara skyldig att upphandla verksamhet, exklusive myndighetsutövning, när en företagare så begär. Enskilda och företag ges på detta sätt en möjlighet att utmana den offentliga sektorns verksamhet. Olika patientgrupper inom vården har olika krav och behov. Patienter som är mitt i livet prioriterar god tillgänglighet. Äldre, multisjuka eller kroniskt sjuka patienter kan tycka att det är viktigare med kontinuitet och närhet till vården. Gemensamt är dock ett önskemål om tillförlitlighet, att vården finns när man behöver den. Den kommunala vården spelar en viktig roll i en fungerande närvård. Med hjälp av vårdvisare, hemvårdsteam och god tillgång till läkare skapas en vårdorganisation med människan i centrum. De äldres behov av medicinsk kompetens måste tillgodoses, oavsett boende och omsorgsformer. Vårdgivare inom äldrevården måste ges möjlighet att även ansvara för läkarinsatserna. En ökad mångfald inom sjukvården skulle öppna för större bredd i verksamheten och fler alternativ för patienterna, även när det kommer till själva vårdinnehållet. Detta särskilt med bäring på närvården, som är den första länken i vårdkedjan. En breddad kompetens inom närvården är angelägen då närvården tar emot alltmer vårdkrävande patienter. En närvård med olika vårdgivare, som i samverkan utformar vården utifrån lokala behov och förutsättningar, skapar förutsättningar för utveckling av svensk sjukvård. En förändrad syn på vårdens organisation i bredare bemärkelse skulle också möjliggöra för fler att söka sig till den nära vården för hjälp, snarare än till akutmottagningar. Inom närvården finns det goda förutsättningar för patientvalssystem, där resurserna följer patientens val av vårdgivare. Vi ser det som en oerhört central fråga för att stärka patientens möjlighet att få vård . 9.1Människor med stort vårdbehov Närvården måste ges större möjligheter att ta hand om de människor som har långvariga och återkommande möten med vården. De är inte många till antalet men har stora behov och är de stora förlorarna i dagens vårdsystem. Gruppen motsvarar 3,5procent av befolkningen men står för cirka 50procent av sjukvårdskostnaderna. Många är äldre eller finns inom psykiatrin. Trots att de tar en stor andel av sjukvårdens resurser i anspråk är vården dåligt för att kunna erbjuda dem en bra vård. De patienter som konsumerar mycket vård skall ägnas särskild uppmärksamhet så att deras vård planeras och utförs på bästa möjliga sätt. De utgör en grupp som bör liknas vid förmånskunder i andra verksamheter. Dessa borde vara den viktigaste gruppen inom vården och ges tillgång till första klassens vård och en sammanhållen vårdprocess. hamnar de mellan olika delar av vårdsystemet. Patientgruppen är i behov av extra stöd. Svår sjukdom medför ofta svårigheter att välja eller att hävda sina rättigheter. Därför kan det vara nödvändigt med särskilda vårdvisare, som stöd för patienterna i deras möten med vården. Det måste bli mer attraktivt att ta emot och ta ansvar för denna patientgrupp under hela sjukvårdsförloppet. Tanken om särskilda storbehovspatienter är väl i linje med tankar om sammanlänkade vårdkedjor i syfte att samla olika vårdaktörer, säkra tillgänglighet, kvalitet och ett effektivt resursnyttjande. Modellen är också inspirerad av en vårdfilosofi som snabbt breder ut sig i bland annat ; Programs (DMP). Det handlar om att samordna resurserna för vård av patienter med kroniska sjukdomar så att vårdgivarna får möjlighet att bedriva evidensbaserad vård enligt etablerade vårdprogram. Vårdgivare som vill bedriva vård i enlighet med DMP tar på sig ansvaret för att samordna de insatser som behövs och får en särskild ekonomisk ersättning för varje involverad patient. 9.2Olika behov kräver olika lösningar Vid sidan av den lilla andelen mycket vårdbehövande patienter finns en mellangrupp av individer som behöver vård relativt ofta eller mycket under vissa perioder. I stora diagnosgrupper, exempelvis stroke, finns underlag för att arbeta fram standardiserade vårdkedjor och ersätta efter fullgjord vårdepisod snarare än för varje enskilt patientbesök. För patienter med kroniska sjukdomar, exempelvis diabetiker, kan ytterligare andra lösningar förekomma. Bland annat genomfördes under 1990talet ett intressant projekt på i , där fick betalt även för att genomföra omfattande förebyggande arbete. De flesta nyttjar sällan sjukvården. Till den gruppen räknas patienter som har små behov av läkarkontakt och fritt vänder sig till vården när behov uppstår. De har stora krav på snabb tillgänglighet, medan kontinuitet är mindre väsentligt. För denna patientgrupp finns inget behov av att byråkratisera sjukvården med kontrollsystem, krav på husläkare, listningssystem eller så kallade gate-keepers. Möjlighet till fast läkarkontakt i form av exempelvis husläkare skall självklart finnas, men systemet skall inte vara tvingande. I stället är det viktigt att utforma en vård som är tillgänglig då den behövs och en ersättning till vårdgivarna som utgår efter fullgjord prestation. Vårdens IT-struktur behöver moderniseras. IT i vården syftar till att underlätta vårdprocesserna, det vill säga öka förutsättningarna för kommunikation mellan olika vårdgivare, samt mellan landsting och kommuner. Utvecklingsarbetet inom IT handlar också om förbättrad säkerhet, kortare väntetider och att möjliggöra att sjukvårdens resurser används på ett optimalt sätt. På svenska sjukhus är det inte ovanligt att det finns ett stort antal olika ITsystem som inte inbördes kan kommunicera. Ett prioriterat projekt är därför att etablera en nationell standard för IT i svensk sjukvård. Det handlar om att åstadkomma förbättringar när det gäller såväl vårdekonomin som patientsäkerheten. Ett nationellt samordnat patientinformationssystem ger också förutsättningar för individen att kunna välja mellan olika vårdgivare. har föreslagit en särskild vårddokumentation, Min vårdbok, som är tänkt att följa vårdtagaren och ägas av denne. Min vårdbok skall kunna nås av alla vårdgivare när så behövs och tillåts. Vi anser att detta är ett intressant förslag som bör prövas. En Internetportal kan bidra till att öka medborgarnas upplevda vårdkvalitet genom att göra det lättare att komma i kontakt med sjukvården och öka möjligheterna för att snabbt hitta rätt. Med ett växande antal aktörer inom hälso- och sjukvården är detta särskilt viktigt. Det bör alltid finnas en strävan efter att få mesta möjliga vård för de resurser som avsätts för hälso- och sjukvård. Varje teknisk landvinning behöver analyseras och sättas i relation till de etiska konsekvenserna. måste man värna om patientens integritet. Sekretessen inom hälso- och sjukvården måste kunna garanteras. Att medborgarna upplever sig få valuta för skattepengarna är en förutsättning för det offentliga välfärdssystemets legitimitet. Det gäller i högsta grad inom hälso- och sjukvården. För oss moderater är det en självklarhet att det inte skall slösas med våra gemensamma resurser, särskilt då pengarna går till att bota, lindra och trösta. Att finna en form för sjukvårdens finansiering som upplevs vara rättvis och rimlig är därför av yttersta vikt. Detta förutsätter i sin tur en helhetssyn när det kommer till de pengar som vården har till sitt förfogande, genom inbetalade skatter och patientavgifter, liksom hur pengarna fördelas inom själva systemet. Att här finns stora brister står utom allt tvivel. I denna frågeställning fångas kärnuppgifterna för vår sjukvårdspolitik; att tillse att finansieringen av sjukvården är långsiktig och stabil, att alla människor får vård när de behöver den, samt att en väl fungerande kvalitetsuppföljning sker. Sjukvårdens ersättningssystem måste utvecklas för att stimulera ökad produktivitet, som kostnadskontroll upprätthålls. De behöver utformas så att vården utförs med utgångspunkt i patientens valfrihet och behov, på rätt nivå och med ett effektivt resursutnyttjande. Vår sjukvårdspolitik innebär att de som bäst behöver vården också skall ges störst uppmärksamhet. Det är välomvittnat att det finns ett antal patienter som konsumerar mycket vård, utan att få den hjälp de behöver. De skickas runt i systemen till nackdel såväl för sig själva som för sjukvårdspersonal och den offentliga ekonomin. Med ett nytt synsätt och ersättningssystem som gör det lönsamt att ta helhetsansvar för dessa patienter är det vår övertygelse att vården kan förbättras avsevärt för individen, som våra gemensamma resurser används effektivare. Rätten till vård skall alltid utgå ifrån den enskildes behov, aldrig från tjockleken på plånboken. Grundbulten i finansiering av hälso- och sjukvården är att inkomsten skall avgöra hur mycket varje medborgare skall betala till systemet. Det är rimligt att för medborgarna betydelsefulla välfärdstjänster bygger på ett betydande mått av skattefinansiering, där de som tjänar mer också bidrar med mer pengar till systemet än de som tjänar mindre. Till detta kommer avgiftsfinansieringen med patientavgifter av olika slag. I sjukvårdsdebatten framförs ofta skattehöjningar som den enda vägen för att förbättra sjukvårdens ekonomi. Det är fel ur dubbel bemärkelse. För det första då detta synsätt utesluter ett effektivare nyttjande av de resurser som vården har till sitt förfogande, för det andra då resonemanget bortser från att svensk sjukvård har relativt låg avgiftsfinansiering. uppgår patientavgifterna för den öppna vården till maximalt , under förutsättning att man kommit upp i högkostnadsskyddet. Höjda skatter urholkar tillväxten och ökar arbetslösheten, vilket blir till nackdel för välfärdens framtida finansiering. Avgifter kan användas för att styra vårdkonsumtionen till rätt vårdnivå. Ett exempel är att patientavgiften kan vara högre för ett besök på sjukhusets akutmottagning än på den lokala husläkarmottagningen. Det går också att tänka sig differentierade avgifter, exempelvis att patientavgiften sätts lägre i syfte att stimulera förebyggande åtgärder, som kostrådgivning eller rökavvänjning. Beroende på hur ersättningen till vårdgivarna utformas kan det ligga i vårdgivarnas eget intresse att det sätts lägre patientavgifter. I vissa andra länder är avgifterna lägre för de medborgare som väljer en fast läkarkontakt, medan de som föredrar full valfrihet mellan olika specialister betalar en något högre patientavgift. styr landstingen till största delen utformningen av patientavgifterna. Detta kommer sannolikt inte att vara fallet i ett sjukvårdsystem med statlig finansiering och en större pluralism av vårdgivare. Vi vill dock vara tydliga med att det även i fortsättningen kommer att finnas ett statligt högkostnadsskydd som utgör en övre gräns för de patientavgifter som kan tas ut av en individ . är utrymmet för att ta ut avgifter alltför begränsat för att vårdgivarna skall kunna påverka medborgarnas vårdval så att de behandlas på rätt vårdnivå. Intäkterna från vårdavgifterna har liten finansiell betydelse för statens ekonomi. Däremot är avgifterna betydelsefulla som styrmedel för landstingen och lär förbli viktiga även efter det att landstingen har avskaffats. Det är viktigt att hitta modeller som motverkar negativa effekter av avgiftshöjningar, exempelvis att ojämlikheten i vårdkonsumtion ökar. Att helt avstå från att använda vårdavgifter är dock ingen hållbar strategi. Vi gör bedömningen att en viss höjning av patientavgifterna är befogad. Detta dels för att stärka sjukvården ekonomiskt, dels för att patientavgifter har en viktig funktion att fylla som styrinstrument för att uppnå en rimlig vårdkonsumtion. Att genomföra en höjning av högkostnadsskyddet i den öppna vården och att förändra högkostnadsskyddet i läkemedelsförmånen är nödvändigt. Eventuellt kan olika högkostnadsskydd för vård och omsorg behöva samordnas för att ett mer heltäckande skydd skall kunna uppnås för svaga grupper. De besparingar och intäkter som en högre grad av avgiftsfinansiering resulterar i skall oavkortat tillfalla vården. Det möjliggör den satsning på vårdgaranti och ökad kvalitet i vården som vi föreslår. Avgifterna höjs därmed för att ge större valfrihet och stärka kvaliteten i sjukvården. Dagens uppdelade finansieringsansvar mellan landsting och stat har visat sig vara ett bristfälligt instrument för att utforma en bra vård utifrån den enskilde patientens behov. Finansieringssystemet har inte bara skapat dåliga förutsättningar för en likvärdig vård i hela landet. Därtill har det gett svensk sjukvård en onödig, kostsam och byråkratisk överbyggnad.