mot · GT02MJ596 · 2005-10-05 00:00:00 — Beslutet att godkänna medlet inom EU fattades av kommittén för livsmedelskedjan och djurskydd. Beslutet kritiseras hårt av , som anser att förtroendet för EU:s kemikaliepolitik skadas. Inom miljörörelsen och jordbruksnäringen finns en oro för att paraquat nu kommer att börja användas i . Paraquat är akut giftigt och har orsakat många dödsfall framför allt i tredje världen. Det räcker att man får det på huden för att lungorna skall skadas. Om man får det i sig tar det innan man dör. Paraquat bryts också ned långsamt och kan därför ansamlas i jorden där det kan ge långvariga negativa effekter vid läckage till vattenmiljöer och på vilda däggdjur. har i ifrågasatt EU:s godkännande av paraquat. beslöt att föra en ogiltighetstalan i mot godkännandet av paraquat. Bekämpningsmedel omfattas inte av REACH. I samband med revideringen av växtskyddsmedelsdirektivet (91/414/EG) anser att det är angeläget att med kraft driver uppfattningen att substitutionsprincipen och försiktighetsprincipen skall tillämpas och att tydliga kriterier skall sättas upp för vilka ämnen som inte blir tillåtna. anser bland annat att ämnen som är carcinogena, mutagena och reproduktionsstörande liksom ämnen som är persistenta, bioaccumulerbara och gentoxiska inte alls bör tillåtas bl.a. bekämpningsmedel inom EU. Detta bör ges regeringen till känna. Ozonskiktet i jordens stratosfär fångar upp stora delar av inkommande ultraviolett (UV) strålning. UV-strålning är skadligt för både växter och djur genom att det bl.a. kan påverka DNA. Genom användningen av olika ozonnedbrytande ämnen har det ozonskikt som skyddar mot UV-strålningen tunnats ut. De fyra mest effektiva och ozonnedbrytande ämnena är: Klorfluorkarboner (CFC), används bl.a. i kylanläggningar, kemtvättar, vid tillverkning av skumplast och som drivgas i sprejburkar. HCFC-föreningar, används nu som ersättning för CFC eftersom de har liknande egenskaper men kortare livslängd i atmosfären. HCFC har ungefär 1/5 av CFC:s nedbrytningskapacitet. Haloner, bromhaltiga karbonföreningar som bl.a. används i brandsläckare. Koltetraklorid och metylkloroform, används som lösningsmedel inom industrin. Montrealprotokollet, som kom till stånd är en internationell överenskommelse om åtgärder till skydd för ozonskiktet. Det omfattade en målsättning om en halvering av produktion och konsumtion av de fem viktigaste CFC-föreningarna (freoner) samt en frysning av tre typer av haloner. I reviderades protokollet 1990 och kom även att omfatta 1,1,1-trikloretan, koltetraklorid och andra CFC-föreningar. Genom ytterligare en revidering i tillkom HCFC, HBFC och metylbromid. Inte förrän under senare delen av detta århundrade beräknas halterna av ozonnedbrytande ämnen att sjunka under den nivå som rådde då man upptäckte ozonhålet över . Kunskapen om dessa ämnen kännetecknas dock av stor osäkerhet och nya scenarier förutspås . I har avvecklingen av ozonnedbrytande ämnen fungerat bra. För att miljömålet skall kunna nås behöver dock ytterligare åtgärder vidtas. Det behövs därför fortsatt kraftfulla insatser i det internationella arbetet. bör vara aktivt drivande i förhandlingarna om Montrealprotokollet. Forskare bedömer att man tidigast kommer att kunna se en återhämtning av ozonskiktet över . 11.1Radioaktivt avfall från kärnteknisk verksamhet Konkreta avvecklingsåtgärder av de kärnkraftsanläggningar som tagits ur drift måste dröja tills det finns anläggningar i drift för att ta hand om det högaktiva avfallet. Utredningen 2003:100 föreslår att 6 § kärntekniklagen tas bort eftersom den tolkas som om all forskning, dvs. även säkerhets- och strålskyddsmotiverad, är förbjuden. stöder det förslaget, vilket framgår av motionen för utgiftsområde 21 Energi. Förhoppningar finns exempelvis om att en utveckling av transmutationstekniken kan minska mängden och farligheten hos det radioaktiva avfallet från dagens kärnkraftsanläggningar. skulle ny energi kunna utvinnas. Forskningen kring nya sätt att ta hand om det radioaktiva avfallet från kärnkraftverken får inte inverka negativt på det arbete som bedrivs med att finna en lämplig plats för djupförvar av det utbrända kärnbränslet. Olika vägar att lösa avfallsproblemet måste utvecklas parallellt. 11.2Radioaktivt avfall från icke kärnteknisk verksamhet presenterades utredningen 2003:122 Radioaktivt avfall i säkra händer, som behandlar omhändertagandet av radioaktivt avfall från icke kärnteknisk verksamhet. ansluter sig till principen om producentansvar även för radioaktivt avfall. Allt radioaktivt avfall, utom sådant som friklassats, bör insamlas och omhändertas. Problemet med radioaktivt avfall skall inte skjutas över till kommande generationer. Det radioaktiva avfallet bör slutförvaras av SKB tillsammans med avfallet från kärnteknisk verksamhet. Anslaget för sanering och omhändertagande av farligt avfall bör i förekommande fall utnyttjas för sanering av radioaktivt kontaminerade områden. föreslår att regeringen återkommer med förslag till lagstiftning utifrån utredningens förslag. Riskerna kring strålning från mobiltelefoner har debatterats . Nya forskningsrön påverkar ofta debatten och dessa rön kan ibland vara svårtolkade. Rapporter om strålningens påverkan på cellulär nivå samt kring påverkan av blod-hjärnbarriären är oroande. Detta visar på att kunskapsnivån kring riskerna med mobiltelefoni ännu inte är på den nivå som vore önskvärt. Behovet av ytterligare forskning både i och internationellt är därför uppenbart. måste ha forskarkompetens för att kunna både ingå i och utvärdera den internationella forskningen. Viktiga frågor förutom olika strålningskällors påverkan på biologiska system är vilka faktorer som det bör uppställas gränsvärden för. har konstaterat att det i finns exempel på stark forskning inom området. och socialvetenskap (FAS) har i rapporten och andra effekter av elektromagnetiska fält (2005) analyserat relevant forskning kring de elektromagnetiska fältens påverkan på människan. Det finns forskningsresultat som tyder på att användandet av mobiltelefon skulle kunna påverka risken för hörselnervstumör. Rapporten betonar också vikten av en stark svensk forskning på området. Detta är inte minst nödvändigt för att uppfylla EU:s direktiv för yrkesexponering av elektromagnetiska fält (2004/40/EG), som ställer stora krav på dosimetrisk kompetens i medlemsländerna. Rapportförfattarna menar att det vore en fördel om någon av de statliga forskningsfinansiärerna fick ett särskilt ansvar för området. Osäkerheten i kunskapsläget leder också fram till att man måste tillämpa grundläggande försiktighetsprinciper och framför allt kombinera detta med en relevant konsumentinformation. Det borde finnas krav på information till konsumenterna från producenter och återförsäljare om att det finns en riskdebatt vad avser mobiltelefoner samt en rekommendation om hur man kan minimera exponeringsrisken, t.ex. genom att använda handsfree. Det är också särskilt viktigt att man beaktar hur information når ut till barn och ungdomar. Regeringen borde säkerställa att den diskussion som SSI aviserat att man skall ta upp med branschen om hur informationen når konsumenterna leder fram till snabba åtgärder. Konsumenterna bör ha rätt till tillgänglig information vad avser säkerhet beträffande enskilda telefoner, och det borde vara möjligt att bransch och konsumentintresse kan enas om ett frivilligt märkningssystem som tillfredsställer detta behov. Det finns goda exempel på hur en sådan märkning skulle kunna utformas, t.ex. via TCO kvalitets- och säkerhetsmärkning av telefoner. Det som här sagts om strålning från mobiltelefoner bör ges regeringen till känna. Våra hav och kustnära områden övergöds på grund av kväve- och fosfortillförsel. Utsläppen av ammoniak och kväveoxider har trots restriktioner ökat. Övergången till katalysatorbilar har minskat kväveoxidutsläppen men har inneburit att ammoniakutsläppen ökat . Kring krävs intensifierade internationella insatser. Havets återhämtningstid är lång. Det är nödvändigt att stärka det internationella arbetet med näringsutsläpp från industrin och kommunala och enskilda avlopp runt om . Det räcker inte med att ha en hög ambitionsnivå längre, nu krävs det kraftfulla direkta insatser för att lyckas. Våtmarker har en stor betydelse då de hindrar övergödande ämnen att nå känsliga sjöar och hav. Denna möjlighet att hindra övergödning har dessvärre försummats under en lång följd av år. EU:s landbygdsprogram kan spela en väsentlig roll när det gäller att förhindra näringsläckage från jordbruket, t.ex. i form av anläggning av kantzoner och fånggrödor. Det är i sammanhanget viktigt att framhålla betydelsen av att fullt ut utnyttjar de möjligheter som EU-stöden ger och att vi ställer upp med maximal nationell medfinansiering. Vidare föreslog att spridning av flytgödsel från djuren till höstsäd skall minskas. Arbete med att minska användningen av flytgödsel pågår inom ramen för den rådgivning som ger, men inga myndighetsföreskrifter har gjorts. Bland forskare råder delade meningar om flytgödslets effekter. Frågan bör analyseras närmare, det är senast studerade detta. har låtit en expertgrupp av fem av världens främsta forskare utreda underlaget till den svenska åtgärdsstrategin mot övergödning. Expertgruppen menar att åtgärderna varit alltför fokuserade på kväveminskning och att kraftiga minskningar av fosforutsläppen nu måste göras. Experterna hävdar att det är nödvändigt att minska tillförseln av fosfor om även kvävereduktion skall kunna ge positiva effekter. I är kväveutsläppen från sjöfarten mindre än på många andra håll, tack vare miljödifferentierade farleds- och hamnavgifter. För att öka den ekonomiska miljöstyrningen bör regeringen låta utreda införandet av ett system med handel med utsläppsrätter för övergödande ämnen som sprids till havet. 13Levande sjöar och vattendrag vision är att vattendragen åter skall bli miljöer för vandrande fiskarter som lax, laxöring och ål. Vi vill understryka den brist på strömmande vatten som råder. Många arter som är beroende av biotopen strömmande vatten återfinns bland hotade arter. I flertalet större vattendrag spärrar fördämningar för vattenkraft vägen för lax och öring. Gamla dammar och rester från flottningsperioden utgör dessutom stora miljöhinder som måste undanröjas. Här finns även konflikten mellan hur kulturvärden och naturvärden skall värderas. Naturlaxen är hotad och bl.a. den stora siljansöringen är snart utrotad. Omfattande åtgärder när det gäller att undanröja olika typer av vandringshinder krävs för att nå målen. Kostnaderna för en miljöanpassning av vattenkraften är avsevärda och sannolikt underskattade. Skall målen nås är det angeläget att alla parter som på något sätt nyttjar resursen strömmande vatten mer aktivt tar sitt ansvar och blir delaktiga i en sådan process. Vattenkraftregleringen har medfört att det på vissa ställen inte finns någon fiskväg förbi vattenkraftverken. Även om det finns förbiflöden är det inte ovanligt att fisk skadas vid passagen. Kraftverksinnehavarna är därför i många fall skyldiga att kompensationsodla fisk, som sedan märks och sätts ut nedströms kraftverket. Enligt mening bör det finnas förbiflöde vid alla kraftverk. Det innebär att de utbyggda älvarna, i de fall det inte redan finns, bör förses med erforderliga laxtrappor och vandringsvägar för ål. I de fall anordningar för fiskens vandringar inte finns anlagda förutsätter tillkomsten av sådana att den vattendom som reglerar den aktuella vattenkraftanläggningen kan omprövas. Det är synd att endast omfattade utredning av möjligheterna att ompröva äldre vattendomar med hänsyn till översvämningsrisken, men inte inbegrep omprövning av äldre vattendomar utifrån naturvårdshänsyn och fiskvandring. (2002/03:BoU3) har uttalat att det finns anledning att se över frågan om hur behovet av förbiflöden i befintliga vattenkraftverk kan tillgodoses och som en del i detta hur ändamålsenliga reglerna för omprövning av vattendomar är i sammanhanget. skriver i sitt betänkande (2004/05:BoU4) att regeringens ambition varit att ge tilläggsdirektiv till innan årsskiftet 2004/2005. Detta har ej skett. Det bör därför ankomma på regeringen att ta de initiativ som krävs för att se över möjligheten att ompröva vattendomar. begär att regeringen låter utreda möjligheterna att ompröva äldre vattendomar i syfte att skapa förbifartsvägar för vandringsfisk. anser att nya intrång inte skall göras i opåverkade vattendrag. Det är dock angeläget med en modernisering och effektivisering av befintlig vattenkraft. anser att strömmar och vattendrag skall restaureras där uppförda dammar inte längre fyller någon funktion. 13.1EU:s ramdirektiv för vatten Det svenska genomförandet av EU:s ramdirektiv för vatten har en avgörande roll för att de vattenrelaterade miljökvalitetsmålen skall kunna uppnås. Till följd av EU:s ramdirektiv för vatten har fem vattenmyndigheter inrättats. Dessa är knutna till länsstyrelserna i , , , län och . Det är fortfarande mycket oklart hur ramdirektivet för vatten och vattenmyndigheterna kommer att fungera i praktiken, särskilt på det lokala planet. Vattenmyndigheternas arbete med vattenmiljöförvaltning och arbetet med att uppnå de vattenanknutna miljökvalitetsmålen kompletterar varandra. För att kunna åtgärda övergödningen av våra kuster och hav krävs det dock kraftigare åtgärder än de som vattenmyndigheterna har möjlighet att besluta om. Våra nationella miljökvalitetsmål saknar en formell rättslig status i det svenska rättssystemet. För att miljökvalitetsmål och andra miljömål skall få en sådan status krävs att målen omsätts i rättsligt bindande regler, exempelvis som krav på högsta tillåtna halter av vissa ämnen i vattenmiljön, som i sin tur leder till beslut om utsläppsbegränsningar. Detta bör ske genom den nya vattenförvaltningen, där vattenmyndigheterna har bemyndigande att fastställa kvalitetskrav för vattenförekomster inom vattendistrikten. I vattendirektivet är det den faktiska vattenstatusen som sätter ramarna för mänsklig påverkan på vattenresursernas kvalitet. I och med infördes instrumentet miljökvalitetsnorm även i svensk lag för att därigenom även kunna beakta den samlade effekten som många olika verksamheter har på miljön. Men det är ännu oklart hur miljökvalitetsnormer skall förhålla sig till övriga instrument, som bl.a. tillståndsprövning. De nya vattenmyndigheterna får ansvar för att ta fram åtgärdsprogram och samordna olika myndigheters åtgärder, men deras ansvar och möjligheter att vidta åtgärder för att uppnå och bibehålla en viss miljökvalitetsnorm är svaga och otydligt uttryckta. Speciellt finns det behov av att utveckla instrumentet åtgärdsprogram så att det blir tydligare hur generella krav på miljökvalitet kan omformuleras till precisa krav på förhållningssätt och åtgärder. Det uppskattas att den allra största delen av föroreningarna i havet kommer med floderna som rinner ut i havet. Därför måste ett tydligt fokus sättas på arbetet med tillrinningsområdena. Därmed bör vattenmyndigheternas arbete och de kommande åtgärdsprogrammen enligt vattendirektivet spela en central roll i den svenska strategin för havsmiljön. Det är av största vikt att vattenmyndigheterna och det fortsatta arbetet med åtgärdsprogrammen får tillräckliga resurser. Det är viktigt att vattenmyndigheternas styrelser har en allsidig sammansättning. Regeringen skriver visserligen om lokalt deltagande och kontinuerlig dialog, men detta har inte tillämpats vid tillsättningen av vattendelegationerna. Av de totalt 27 ledamöter som regeringen utsett i de fem vattendistrikten är 21 representanter för länsstyrelserna, 4 från universiteten, 1 från ett statligt bolag och 1 företrädare för näringssektorn. Således har utredarens förslag om en allsidig sammansättning i styrelserna inte följts vid förordnandet av vattendelegationerna. Endast i ett av vattendistrikten uppgår antalet ledamöter till 9 och inte i något distrikt har ersättare utsetts. Man kan då undra om regeringen avser att komplettera vattendelegationerna genom att utse företrädare för näringsliv, kommuner, miljöorganisationer och enskilda. Vattendelegationernas sammansättning är viktig för att få en helhetssyn på alla aspekter av vattenanvändningen inom avrinningsområdet. Med tanke på att de nya myndigheterna är föranledda av ett EU-direktiv finns särskild anledning att skapa största möjliga legitimitet för vattenmyndigheterna och deras beslut. Vattendirektivets krav på tydlighet talar för att myndigheterna skall ha en självständig ställning, vilket bör föranleda att de inte enbart skall styras av länsstyrelsepersonal. 13.1.1Medborgarnas delaktighet i åtgärdsprogrammen Det är viktigt att de som berörs av ett åtgärdsprogram som upprättas i enlighet med vattendirektivet kan delta fullt ut i samrådsprocessen. Eftersom de frågor som berörs av ett förslag till åtgärdsprogram är omfattande och svåra att överblicka kan det ta tid att formulera genomtänkta synpunkter på föreslagna åtgärdsprogram. För exempelvis jord- och skogsbrukare finns det vissa tider som kräver särskilt stora arbetsinsatser och då inget annat hinns med. gäller att samrådstiden för ett åtgärdsprogram skall vara . anser att det är en och föreslår i stället att samrådstiden skall utökas . Detta bör ges regeringen till känna. 13.1.2Möjligheten att överklaga åtgärdsprogram I propositionen föreslås inte någon rätt att överklaga vare sig beslut om åtgärdsprogram eller andra myndighetsbeslut i vattenplaneringsprocessen. Besluten under vattenplaneringsprocessen om karakterisering, fastställande av miljömål, definiering av konstgjorda och kraftigt modifierade sjöar och vattendrag, undantag från miljömålen samt åtgärdsprogram m.m. kommer att bli indirekt bindande för enskilda. Det betyder att vid de prövningar av enskilda verksamheter som äger rum efter vattenplaneringsprocessen kommer enskilda verksamhetsutövare inte att kunna rubba på de beslut som har fattats av myndigheterna. Detta är otillfredsställande ur rättssäkerhetssynpunkt. begär därför att regeringen återkommer med förslag till lagstiftning som innebär att det i bör stadgas om möjlighet att överklaga beslut om åtgärdsprogram eller andra myndighetsbeslut i vattenplaneringsprocessen. 13.1.3Rätt till ersättning för vattenmiljöåtgärder anser att det i bör stadgas att ersättning till markägare skall kunna utgå i sådana fall där utebliven ersättning skulle framstå som klart stötande. I enlighet med detta måste kompletteras med en bestämmelse som ger rätt till ersättning för inskränkningar i pågående markanvändning när angelägna enskilda intressen står på spel. Att sådan ersättning beviljas bör begränsas till undantagsfall då en utebliven ersättning skulle vara uppenbart stötande. I första hand torde ersättning bli aktuell när det gäller ersättningar till innehavare av vatteninstallationer i rinnande vattendrag, men ersättning till jord- och skogsbrukare bör ej uteslutas. begär att regeringen lägger fram förslag till ändring av som innebär att det i stadgas att ersättning till markägare skall kunna utgå i sådana fall där utebliven ersättning skulle framstå som klart stötande. 13.2Östersjölaxens uppgång i Norrlandsälvarna En undersökning som utfördes av pekar på att inkomsterna från laxfisket i vattensystem skulle kunna bli upp till 500 miljoner om Torne-, Lainio- och Muonioälvarnas naturresurser utnyttjas fullt ut. Det skulle vara en möjlighet till nya arbetstillfällen i en bygd som uppvisar de högsta arbetslöshetssiffrorna i landet. har i ett utredningsprojekt tillbaka till våra älvar beräknat att ett fullt utbyggt sportfiske i Norr- och älvar kan omsätta ca och utgöra underlag för ca 180 helårsarbeten. Som jämförelse kan nämnas att förstahandsvärdet av hela det svenska yrkesfisket efter Östersjölax uppgick till . menar att laxen i dessa stora älvsystem skall kunna reproducera sig fullt ut. Det är framför allt sportfisket i Norrlandsälvarna som skulle gynnas av en sådan utveckling, men även yrkesfisket skulle ha glädje av en större stam av östersjölax. Ett stort problem för laxen är de fasta fångstredskap som ofta placeras vid älvmynningen. Fasta fångstredskap borde inte tillåtas i älvmynningar. Lagstiftningen behöver bli tydligare på denna punkt. I de flesta större älvar i är vattenkraften så utbyggd att det inte längre finns några lämpliga lekområden för lax. I några älvar, exempelvis , Ljusnan och , finns det dock områden kvar dit laxen skulle kunna släppas upp för att leka. Det bör därför finnas förbiflöden vid de kraftverk som ligger mellan dessa lekområden och havet. Situationen är att det på vissa ställen inte finns någon fiskväg förbi kraftverken. Enligt är kraftverken skyldiga att ha ett vattenförbiflöde på för att fisken skall kunna vandra. 14Grundvatten av god kvalitet Vatten är vårt viktigaste livsmedel. Tillgången är riklig i . Vi har gott om råvatten. Vattentäkterna är dock fortfarande dåligt skyddade. Många kommuner har inte vederhäftiga vattenförsörjningsplaner. Två tredjedelar av vårt grundvatten är beroende av grusåsar. Grushushållningsplaner måste upprättas, regionalt och nationellt. Vidare behövs en ändring av som innebär att områden som är viktiga för vattenförsörjningen, såsom grundvattenförekomster, ytvatten och viktiga grusområden som kan användas för konstgjord grundvattenbildning, skall kunna anges som riksintresse. Eftersom inte lämnar förslag i frågan om riksintressen bör regeringen tillsätta en utredning som explicit kan se just på denna frågeställning. Detta bör ges regeringen till känna. Som riksintresse anges bara områden som är viktiga för anläggningar för vattenförsörjningen. Det är viktigt att vi skyddar våra vattentäkter från förorening, från både olyckor och urlakning av gifter via mark. Uppsökande verksamhet bör utvecklas för att minska risken att vatten med hög radonhalt utnyttjas som dricksvatten i enskilda brunnar. Dricksvattnet används även som toalettvatten, vilket gör att det blir stora mängder vatten att rena med åtföljande stora mängder slam, som visat sig vara svårt att hantera. Dagvattenledningssystem har stora brister i många kommuner, vilket ökar belastningen på reningsverken. Hanteringen av avloppsvattnet är mycket resurskrävande och av det skälet bör denna användning av vatten minskas. I saknas en myndighet som godkänner material som kommer i kontakt med dricksvatten, t.ex. material i rör, ventiler eller material som används som ytbeläggning i cisterner m.m. Det borde finnas krav på typgodkännande av utrustning för dricksvattenhantering. I EU:s dricksvattendirektiv ställs krav på det dricksvatten som levereras till konsumenterna. Direktivets krav har implementerats i den svenska lagstiftningen genom livsmedelsförordningen och i förlängningen genom den av utgivna Dricksvattenkungörelsen (SLV FS1993:35). I denna stipuleras bl.a. Dricksvatten från allmän anläggning eller förordnandeanläggning skall vara tjänligt när det når konsumenterna. I EU:s byggproduktdirektiv ställs krav på de produkter som monteras in i byggnader och byggnadsverk (inkl. allmänna vattenförsörjningsanläggningar). Direktivet ställer krav på sådana produkter, bl.a. vad gäller hygien, hälsa och miljö. Det räcker således inte att vattnet fyller alla krav när det lämnar vattenverket, det skall även fylla kraven när det når konsumenten. För att bedöma material i detta avseende krävs kvalificerad sakkunskap. anser att regeringen bör ta initiativ till att skapa ett regelverk för bedömning och godkännande av materials lämplighet för användning i samband med transport av dricksvatten. Detta bör ges regeringen till känna. 15Hav i balans samt levande kust och skärgård I motion Liv och fiske i och ges en närmare redogörelse för politik angående levande hav, kust och skärgård. I stora områden av landet har det absoluta flertalet av alla våtmarker försvunnit genom utdikning och andra åtgärder. Åtgärder måste till för att anläggning och återställning av våtmarker skall kunna påskyndas.