mot · GT02So703 · 2005-09-30 00:00:00 — Då ges förlossningsklinikerna betydligt större möjligheter att planera och utveckla sin verksamhet. 11Öka mångfald och valfrihet understöd förnyelse slår tydligt vakt om en gemensam finansiering av vården men är öppna för alternativa utförare. En ökad mångfald av vårdgivare ger patienterna större valmöjligheter, och understödjer förnyelse, effektiviseringar och utveckling av hälso- och sjukvården. Privata, kooperativa och ideellt drivna alternativ bör därför ges förutsättningar att utvecklas. En mångfald av vårdgivare ökar möjligheterna att säkra tillgången på kvalificerad personal. Det behövs kortare beslutsvägar, ökat reellt inflytande, större personligt ansvar och förbättrade utvecklings- och karriärmöjligheter. Vården behöver också ett tydligare ledarskap. Endast på detta sätt kan vårdyrken attrahera nya medarbetare. Dessa förändringar kan skapas dels inom den offentligt drivna hälso- och sjukvården, dels inom alternativa produktions- och organisationsformer. Den socialdemokratiska regeringens viktigaste fokus har varit att driva en ideologiskt präglad debatt kring hälso- och sjukvården i syfte att värna systemet framför patienternas behov. Man kan misstänka att det rigida motståndet mot förnyelse och utveckling inom sjukvården skapats för att avleda uppmärksamheten kring riktigt svåra frågor. Frågor som hur vården ska klara att utbilda, rekrytera och behålla kvalificerad personal. Den socialdemokratiska regeringen har heller inga klara besked till vårdens företrädare och personal och medborgarna kring hur den långsiktiga finansieringen av sjukvården ska gå till. träder stopplagen i kraft. Lagen innebär att ansvaret för driften av sjukhus endast ska kunna överlämnas till entreprenörer som inte driver verksamhet med syfte att skapa vinst åt ägaren eller motsvarande intressent. Vidare ska landstingen inte få möjlighet att låta försäkringspatienter få vård och behandling på landstingens sjukhus. Stopplagen har sågats av i stort sett samtliga remissinstanser, utom och redovisningskonsulters förbund. Kritikerna konstaterar att lagen minskar konkurrensen (), bygger på en gammaldags syn på verksamheten i vården (LO), utgår från helt felaktiga premisser () och hotar det kommunala självstyret (). vill riva upp stopplagen. Den praktiska betydelsen av en stopplag innebär inte minst att den politik medborgarna röstar fram på lokal nivå kan förhindras för att regeringen inte gillar densamma. Med stopplagen kommer regeringen att beröva landsting deras möjligheter att skapa nya, effektivare vårdalternativ och ge medborgare rätt att välja. De regelverk och institutioner som vården styrs av måste vara öppna nog att släppa fram förnyelse och effektivitet. En vård och omsorg som inte tvekar att utnyttja flera olika utförare har bäst förutsättningar att välkomna och underlätta förnyelse och förändring. 11.2 och ersätt den med en startlag och övriga partier i vill i stället för en stopplag införa en startlag. Privata, kooperativa och ideellt drivna alternativ behövs i hälso- och sjukvården. Mångfald är bra, även för den offentligt producerade vården och den personal som arbetar där. Startlagens syfte är att skapa bättre kvalité och tillgänglighet i hälso- och sjukvården ge patienterna frihet att välja mellan vårdgivare understödja förnyelse och utveckling av hälso- och sjukvården med bibehållen kostnadskontroll säkra tillgången på kvalificerad personal, bl.a. genom förbättrade utvecklings- och karriärmöjligheter, kortare beslutsvägar och i övrigt bättre villkor ta vara på den ideella sektorns insatser låta en gryende tjänstenäring bidra till ekonomisk tillväxt och hälsotillväxt. Den svenska vårdsektorn gick från en total dominans av offentliga vårdgivare till ökad mångfald. Privata, kooperativa och ideella vårdgivare har blivit vanligare på alla nivåer. Mångfalden bidrar till nya lösningar såväl i vårdens organisation som i det praktiska vårdarbetet. Denna gynnsamma utveckling vill regeringen och stödpartierna avbryta. Det är ett systemskifte som vrider klockan tillbaka. vill ha en solidariskt finansierad vård som ges efter behov. Men inom ramarna för den offentligt finansierade vården ska det råda mångfald. Startlagen syftar till att stimulera framväxten av alternativ. Så blir vården bättre och mer effektiv, som patienterna får mer att säga till om. Startlagen inbegriper åtgärder på statlig, regional/landstings- och nivå som syftar till att öka mångfalden i offentlig sektor. Alliansens startlag omfattar följande: Ja till alternativa vårdgivare och entreprenörer. Ett lagstöd för avknoppning. Vårdpersonal ska kunna ta över driften av en verksamhet. Inför ett avknoppningsstöd som ger personalen förutsättningar att förbereda sig. Åtgärder för utveckling inom landstingens verksamhet så personalinflytandet kan öka. Landstingen bör redovisa omfattning av intraprenadverksamhet med uppgift att utöka andelen . Försöksverksamhet med utmaningsrätt i något landsting/region. En översyn av lagstiftning, regelverk och institutioner så att konkurrensneutralitet skapas mellan vårdens olika aktörer. Lagen om offentlig upphandling () bör ses över så att tjänstehandel inom vården kan underlättas. Partierna i utvecklar förslaget till startlag i en särskild flerpartimotion. 12Män och kvinnor olika inför läkaren? fick i uppdrag att följa upp jämställdheten på hälso- och sjukvårdens och verksamhetsområden. konstaterade att kostnader för all sjuklighet 2002 beräknades till , varav 300 miljarder för kvinnors och 250 miljarder för mäns vård. Kvinnor går oftare till läkare, och kostnaderna för deras sjukvård är totalt sett större. Kostnaderna för läkemedel är totalt sett högre för kvinnor än för män, men mäns kostnader per recept är högre. En fördjupad analys visade att män oftare får nyare och därmed dyrare läkemedel än kvinnor. Nya, dyra medicinska teknologier och läkemedel sprider sig först till medelålders män. Kvinnor rapporterar oftare biverkningar och drabbas av läkemedelsrelaterad sjuklighet än män. De ordineras i genomsnitt fler läkemedel än män, och löper därmed också risk att oftare få fler olämpliga kombinationer av läkemedel. En förklaring kan vara att vården de facto är sämre anpassad till kvinnors behov och förutsättningar och därmed fungerar sämre för kvinnor. I så fall kan det något större vårdutnyttjandet bland kvinnorna spegla en frustration över bristande omhändertagande och mindre effektiv vård. Ett exempel på detta kan vara kvinnor med kroniska smärttillstånd som gång på gång vänder sig till den öppna vården. anser att en parlamentarisk utredning bör tillsättas för att utreda alla jämställdhetsaspekter på den hälso- och sjukvård som ges. Utredningen bör bl.a. se över: Vårdpersonalens behov av kontinuerlig utbildning så att könsspecifika kunskaper kan integreras i vård och behandling. Det behövs att en ökad uppmärksamhet riktas mot samspelet mellan personalen och kvinnliga respektive manliga patienter. Även särskilda utbildningsinsatser till hälso- och sjukvårdspersonal om hur man bemöter våldsutsatta kvinnor är angelägna. Vården måste uppmärksamma skillnader i bemötande mellan män och kvinnor så att skillnaderna upphör. Utprovning av läkemedel ska ske på både kvinnor och män. Doseringsanvisningar på förpackningar ska märkas så att eventuella könsskillnader blir tydliga. Nya behandlingsmetoder, läkemedel och diagnostik måste anpassas utifrån kvinnors villkor. Genusperspektivet ska genomsyra hela sjukvården, alltifrån vård och omsorg till forskning och medicinsk utveckling. Könskonsekvensanalyser bör göras vid reformer inom vården, liksom när landstingen arbetar fram prioriteringsriktlinjer. 13Inför fritt vårdval för EU-medborgare Regeringsrätten slog fast att svenskar har rätt att söka vård i andra EU-länder och i efterhand få betalt av staten för kostnaden. Regeringsrätten ansåg, liksom har gjort, att rätten till fri rörlighet inom unionen ska tillämpas även för medicinska tjänster som sjukvård och tandvård. Det är hög tid att förbereda det svenska sjukvårdssystemet för en mer gränsöverskridande vård. För att förbättra sjukvården, sänka de totala sjukvårdskostnaderna och utnyttja tillgängliga sjukvårdsresurser mest effektivt inom unionen vill införa ett sjukvårdskort för alla EU-medborgare. Det finns redan ett europeiskt sjukförsäkringskort som gäller för akutsjukvård. EU-medborgare kan flytta och resa i hela EU utan att behöva bekymra sig för administrativt krångel om de skulle bli akut sjuka eller råka ut för en olycka. Sjukvårdskortet skulle ge EU-medborgare rätt att söka vård i de andra EU-länderna om vårdköerna i det egna landet och i det egna är oacceptabelt långa, eller om den behövda sjukvården inte finns att tillgå i hemlandet. Förslaget innebär att om patienten fått en remiss och en behandling eller en viss typ av vård inte kan ges , kan patienten söka vård i andra EU-länder. Hemlandstinget ska då stå för vårdkostnaden. vill bygga vidare på landstingens överenskommelse om det fria vårdvalet och införa det på en europeisk nivå. Principen bör vara att patienter i ett medlemsland ska kunna söka vård i ett annat medlemsland, förutsatt att patienten fått en remiss från hemlandstinget och att väntetiden överskrider . Hemlandstingen står då för vårdkostnaden i det land dit patienten väljer att åka. Regelverket kring sjukvårdskortet måste utformas så att de enskilda ländernas nationella vårdplanering inte hotas. Dessutom behövs ett regelverk för hur bl.a. sekretessfrågor, felbehandlingar och tillsyn ska hanteras. I de fall vård inte kan erbjudas har patienten rätt att söka vård hos en vårdgivare i ett annat EU-land. Det gäller även privata vårdgivare. Förutsättningen är att någon form av förhandsbesked finns från hemlandstinget. Hemlandstinget ska stå för vårdkostnaden. Reskostnaden betalar patienten, om inte annat avtalats med hemlandstinget. Genom sjukvårdskortet blir den administrativa proceduren enklare för vårdbehövande. Sjukvårdskortet kan sammantaget ge en bättre sjukvård, ett bättre utnyttjande av tillgängliga resurser och mindre administrativt krångel. Hälso- och sjukvården behöver drivkrafter som tar sikte på att tillgodose patienternas behov av vård och bättre hälsa, som utbytet av de resurser som tillförs vården maximeras. Ur ett patientperspektiv är många brister inom sjukvården tydliga: osammanhängande vårdkedjor, dålig samordning mellan primärvård och specialistvård, bristande samverkan mellan den slutna och den öppna vården och få incitament för förebyggande vård. Möjligheten att jämföra kvalitet och resultat skapar en effektiv hälso- och sjukvård. En mångfald av utförare där personalens kompetens tas till vara skapar en stor variation i utförandet som genererar goda exempel. Hälso- och sjukvården måste systemetiskt börja dra lärdomar av misslyckanden och framgångar. De olika ersättningssystem som används av landstingen och regionerna behöver därför kunna jämföras för att utvecklas vidare. Ersättningssystemen bör i större utsträckning än utformas för att ge vårdgivare ersättning för faktiskt utförda åtgärder inom vården liksom uppnådda resultat, så att bättre kvalitet, högre effektivitet och mer sammanhållna vårdkedjor kan åstadkommas. Ersättningssystem som ersätter den traditionella anslagsbudgeteringen används redan med viss framgång på en del håll i landet, främst i de större landstingen, som till skillnad från mindre landsting har mer resurser och större kapacitet att utveckla ersättningsmodeller. Vårdens kompetens finns hos personalen, bland läkare, sjuksköterskor och övriga medicinskt utbildade och erfarna medarbetare. Hälso- och sjukvården måste därför kunna locka till sig de mest begåvade och lämpliga personerna. Förutsättningarna för högre löner, inflytande och delaktighet måste stärkas. Detta är avgörande för hälso- och sjukvårdens utveckling. menar att en stor potential till förnyelse och effektivitet finns i att lyssna till vårdens personal. Inne i verksamheten finns vardagskunskap om hinder och möjligheter för utveckling. Därför måste denna kraft tas till vara på ett betydligt bättre sätt än . Vårdpersonalens hängivenhet och arbetsvilja har utnyttjats maximalt, vilket bl.a. resulterat i att många förlorat gnistan. Detta är oroande tendenser som kan få irreparabla konsekvenser om de inte förändras snabbt. anser att vårdens personal måste få påverka organisationen och få använda sin kunskap till att påverka. Det gäller allt ifrån flexiblare arbetsvillkor och inflytande över förläggningen av sin arbetstid till större frågor som skapandet av en ny personalroll. För alla yrkesgrupper inom vården bör möjligheter till specialisering öka i syfte att göra vårdyrkena mera attraktiva. Stimulanser i form av fortbildningsmöjligheter och en mera generös lönesättning är viktiga delar av en ny personalpolitik inom vård- och omsorgsområdet. En större mångfald av vårdgivare kan skapa förutsättningar för bättre lönebildning och fler attraktiva karriärvägar för anställda inom vården. Det mångprofessionella vårdteamet måste lyftas fram som en viktig beståndsdel i vården. Läkare, sjuksköterskor, undersköterskor, sjukgymnaster, specialister, läkarsekreterare m.fl. har alla viktiga funktioner. I stället för att ödsla kraft på ett gammaldags hierarkiskt tänkande är det att släppa in teamkänslan och nätverkskulturen i vården. Som exempel på framgångsrikt teamarbete inom vården förtjänar bl.a. de palliativa resursteamen som finns ute i landet att nämnas. Ingen enskild yrkesgrupp har kompetens att möta alla de krav som ställs på vården i livets slutskede. Ett mångprofessionellt team kan dock utgöra ett användbart stöd till den praktiskt arbetande personalen. Att fördjupa reflektionen och arbetet kring begreppet teamarbete måste vara en viktig uppgift för vårdens huvudmän. Det finns utbredda symtom på ohälsa bland vårdpersonalen och sjukfrånvaron har ökat. har åldersstrukturen för de anställda förskjutits mot allt högre ålder. Genom att risken för längre sjukfrånvaro är större i de högre åldersgrupperna kommer sannolikt ökningen av andelen anställda att medföra en fortsatt ökad sjukfrånvaro. Det är nödvändigt att det på varje arbetsplats skapas ett andrum. Vårdpersonalen måste få chans att utvecklas i arbetet. Tid och resurser måste avsättas för eftertanke och handledning. Alla medarbetare i vården borde ha en individuell plan för kompetensutveckling. Detta kostar naturligtvis pengar. Men alternativet kan vara att kvalificerad personal flyttar utomlands eller byter yrke. Undersköterskornas roll måste uppvärderas. Utbildning och kompetenskrav bör därför ses över och nya karriärvägar erbjudas för att göra ett av vårdens viktigaste yrken mera statusfyllt. Utarbetade kriterier och mätbar kvalitet ska systematiskt och fortlöpande kunna dokumenteras och utvärderas. anser att den nyutbildade undersköterskan ska erhålla ett bevis på god utbildning som garanterar kompetens och lämplighet. Det finns anledning att se över möjligheterna till en differentierad utbildningssatsning på undersköterskor som ger formell kompetens att hantera såväl läkemedel som demensvård. Arbetet som undersköterska ska vara förenat med yrkesstolthet och arbetsglädje. Även i fråga om sjuksköterskornas roll och ansvar behöver framtidens rekryteringsmöjligheter förbättras. Yrkesinnehåll, kompetenskrav och karriärvägar behöver förnyas och utvecklas. Det råder brist på psykiatriker, barnläkare, onkologsjuksköterskor, reumatologer, neurologer, geriatriker, allmänläkare, intensivvårdssköterskor, röntgensköterskor m.fl. För att kunna erbjuda en god vård krävs utökade utbildningsinsatser. Därför bör regeringen återkomma med förslag som stämmer överens med de långsiktiga behov som finns. På många vårdcentraler och öppenvårdsmottagningar saknas det läkare. Vid brist på läkare i denna första linjens sjukvård drabbas patienterna och övrig personal hårt. För att avhjälpa bristen bör läkaryrkets utvecklingsmöjligheter förbättras. Det måste på nytt bli attraktivt att utbilda sig till specialist i allmänmedicin. Det handlar både om arbetsuppgifternas innehåll och arbetsmiljön samt möjligheterna att bedriva forskning. Många äldre får ålderssymptom som kräver god vård. Det är uppenbart att behovet av fler läkare med specialistkompetens i åldrandets sjukdomar växer. Ett kompetenslyft för läkare och vårdpersonal i geriatrik behövs. För att säkra tillgången på geriatrisk läkarkompetens krävs en långsiktig planering. Det behövs en nationell uppföljning av geriatrikens utveckling som kan läggas till grund för landstingens långsiktiga planering för behovet av geriatrisk kompetens . 15.3Bevara geriatriken som en egen specialistindelning har på regeringens uppdrag gjort en översyn av antalet medicinska specialiteter. I översynen föreslogs bl.a. att den geriatriska specialiteten ska vara s.k. grenspecialitet till den invärtesmedicinska specialiteten. Förslaget är inkonsekvent och tyder dessvärre på viss okunnighet om geriatrikens arbetssätt. Den invärtesmedicinska verksamheten är organfokuserad där läkarens specialkompetens efterfrågas, medan den geriatriska specialiteten arbetar med ett helhetsperspektiv med multisjuka äldre, där teamarbetet är ett karakteristikum, livskvalitet målet och läkaren ledaren. Det handlar om två olika vård- och behandlingskulturer. förslag har mött stark kritik från ett stort antal remissinstanser. Vissa patientgrupper är oroliga för vad förslag kan komma att innebära för deras möjligheter att få en god vård. Deras oro är förståelig och värd att tas på allvar. Mot bakgrund av beslutets betydelse och den oro som frågan väckt menar att ska besluta i frågan om den framtida indelningen av medicinska specialiteter. Vår uppfattning är att geriatriken även fortsättningsvis bör vara en egen specialitet. skriver mer om äldres sjukvård och förslaget till ny specialistindelning i motionen Seniorpolitiken (2005/06:So710). 15.4Ge mer tid för omvårdnad Inom svensk hälso- och sjukvård finns en tendens att materiell standard prioriteras framför andra behov. God vårdkvalitet uppnås dock framför allt av kompetenta och medkännande människor som ger vård. När landsting och kommuner tvingas till prioriteringar i sjukvården är det ofta omvårdnaden som blir lidande. Och drabbas bl.a. människor som har kroniska sjukdomar och patienter i livets slutskede. Det är de personer som inte själva kan protestera som får utstå försämringar. Detta kan inte accepteras. Sjukvård och äldreomsorg handlar om medicinsk diagnos och behandling. Men det handlar också i hög grad om att ge omvårdnad. Det är fråga om att kunna erbjuda tid. Tid att lyssna och tid att ge tröst. Det är angeläget att personalen har tid för att diskutera patientens symptom, oro eller ångest. anser att sjukvårdshuvudmännen måste avsätta mer resurser för att ge utbildning i medicinsk-etiska frågor till all personal inom vården. 15.5Minska administrationen inom vården Svenska läkare har lägst antal patienter inom , med 903 patienter jämfört med OECD-snittet 2 167, 2 069, 3176 eller 8 421. Det låga antalet patientbesök beror emellertid inte på att svenska läkare ägnar mer direkt tid åt patienten en stor del går i stället till administration kring patienten. Alltfler administrativa uppgifter läggs på läkare och sjuksköterskor. Administrativa insatser i vardagssjukvården journaler, epikriser, läkemedelslistor, remisser, omvårdnadsdokumentation, daganteckningar, intyg, register, anmälningar tar erfaren vårdpersonals tid i anspråk. Administrativt arbete måste begränsas till det nödvändiga och kostnadseffektiva och i högre utsträckning utföras av särskilt avdelad personal. Läkarsekreterare och ekonomer m.fl. är en tillgång som måste användas. utredning, Omfattningen av administration i vården (2002) visar att en tioprocentig minskning av administrativ tid är möjlig. har tillsatt en arbetsgrupp som verkar för att förenkla administrativa procedurer i vården. Att förbättra hälso- och sjukvårdens produktivitetsutveckling är avgörande för vårdkvalitén och den långsiktiga finansieringen. Regeringen bör därför återkomma till med förslag som underlättar ett ändamålsenligt och kostnadseffektivt administrativt arbete inom sjukvården. 16Ett mer målmedvetet patientsäkerhetsarbete behövs Det behövs ett mer målmedvetet patientsäkerhetsarbete inom hälso- och sjukvården. De fall som uppmärksammas i medierna, då patienter kommer till skada, fokuserar ofta på enskilda yrkesutövares tillkortakommanden och misstag när anledningen i själva verket oftast är organisatoriska systemfel eller bristande rutiner. Omfattningen av misstag inom hälso- och sjukvården är inte helt kartlagd. Men undersökningar tyder på att vårdskadornas omfattning är mycket stor. Några tydliga riskområden är t.ex. läkemedelshantering, brister i kommunikation, underlåtelse att behandla och trötthet hos personalen. För att minska antalet misstag i vården krävs förbättrade säkerhetssystem som kan underlätta systematiskt säkerhetsarbete på klinikerna. Det kan även behövas ledarskapsutveckling och ett säkerhetstänkande som inriktar sig på systembrister, i stället för individuella misstag. Inget misstag får passera utan att orsaken analyseras och åtgärdas. Stor vikt bör läggas vid att identifiera svagheter i verksamheten innan något har hänt. Lokala avvikelseregister bör kunna komma till användning på nationell nivå. Anmälningsförfarandet enligt lex kan bli bättre. Syftet är inte att straffa enskilda individer utan att åstadkomma förbättringar inom hälso- och sjukvården. Men en anmälan uppfattas inom sjukvården som ett straff och förknippas med skuld och skam. Det kan behövas någon form av personal- eller kamratstöd om en person drabbas av skuldkänslor efter en anmälan. , bestämmelsen i socialtjänstlagen som innebär att den som arbetar med omvårdnad till äldre och funktionshindrade är skyldig att anmäla övergrepp och brister i omsorgen, fungerar inte alltid som det är tänkt. Det finns stora regionala och lokala skillnader i anmälningsfrekvens. Tillsynen inom äldreomsorgen bygger i hög utsträckning på att personalen slår larm. anser därför att lex behöver en översyn för att förtydliga intentionerna med lagstiftningen så att alla berörda vet hur de ska tillämpa bestämmelsen om anmälningsskyldighet. Ett förhållandevis okänt problem i tillsyns- och patientsäkerhetsarbetet gäller en bestämmelse i lagen (1998:531) om yrkesverksamhet på hälso- och sjukvårdens område (LYHS). I 5 kap. 4 § andra stycket anges att om en gärning har prövats i straffrättslig ordning, får ett disciplinärt förfarande inledas eller fortsättas bara om gärningen, av någon annan orsak än bristande bevisning, inte har ansetts vara något brott. Bestämmelsen finns till för att samma gärning inte ska kunna bestraffas enligt två olika regelsystem. Uttrycket bristande bevisning är otydligt. () och domstolarna har gjort en tolkning som är problematisk ur patientsäkerhets- och rättssäkerhetssynpunkt. När en behandling inom sjukvården polisanmäls är det oftast fråga om misstanke om vållande till kroppsskada, misshandel eller vållande till annans död. Om förundersökningen läggs ned eller åtalet ogillas motiveras detta i regel med att brott kan inte styrkas. och domstolarna har då inte ansett att anmälan kan prövas i disciplinär ordning. Förbudet mot dubbelbestraffning i LYHS kan därför medföra att ingen sakprövning av inträffade händelser kommer till stånd över huvud taget. Patienter och anhöriga anmäler ibland felbehandlingar till såväl som åklagare med förhoppningen att den anmälde kommer att fällas antingen disciplinärt eller straffrättsligt. Ett felaktigt medicinskt handlande kan då förbli oprövat av skäl som för en patient eller anhörig förefaller vara orimliga. Nuvarande ordning kan fördröja eller hindra den medicinska utvecklingen. Det finns en uppenbar risk att tillsynen över sjukvården blir lidande. Dagens lagstiftning främjar inte tillsynens huvudsakliga syfte som är att minimera antalet misstag och felbehandlingar inom vården.