mot · GT02K445 · 2005-10-03 00:00:00 — Inte ens inom ett och samma sakområde, som exempelvis eller finns koordination från statens sida. När detaljstyrningen går så långt hindrar den kreativa och lokala nya lösningar, liksom långtgående samverkan såväl inom som mellan kommuner. Kommunerna ser även tecken på att statliga organ, som exempelvis arbetsförmedlingen och i en trängd budgetsituation gör allt tydligare ansträngningar för att skjuta över lagstadgade statliga arbetsuppgifter och därmed kostnader till kommunerna. Erfarenhet och forskningsresultat från många regioner och länder visar att underifrånstrategin, som går ut på att lyfta fram människors egen kraft att påverka sin kommuns eller regions framtid, är betydligt mer framgångsrik än ovanifrånstrategin, som siktar på att överföra arbetsplatser och investeringar från centrala tillväxtområden till regioner med problem i näringslivsstrukturen.20 För att kommunerna ska ges långsiktiga förutsättningar att jobba med tillväxtfrämjande åtgärder krävs att det kommunala självstyret stärks. Kommunerna måste kunna veta vilka förutsättningar som gäller och inte få detaljstyrande direktiv och öronmärkta pengar för än den ena, än den andra kommunala verksamheten. Det kommunala självstyret bör därför få en starkare ställning i grundlagen. Detta skall ges regeringen till känna. Att ovanifrån bestämma hur folk ska leva sina liv har aldrig fungerat och kommer heller aldrig att fungera. Utgångspunkten måste tas i att den enskilde vet vad som är bäst för denne och att det civila samhället är en stark kraft som ska stöttas, inte motarbetas eller via regler och bidrag styras åt det håll som kommun och stat bestämt. Beslut ska aldrig fattas längre ifrån människors vardag än vad som är nödvändigt. Det som sköts effektivt på lokal nivå ska också ska skötas där, i andra hand om den lokala nivån inte kan fylla sin uppgift ska besluten föras upp till den regionala nivån, därefter på nationell nivå och i sista hand på EU-nivå. vill på få till stånd en genomgripande grundlagsreform, där regeringsformen stöps om för att passa ett federalt system, med tre nivåer; kommun, region och stat. Med regioner menas här inte landsting. I stället menas en helt ny instans i svensk politik. Utgångspunkten är att regionerna ska ha beskattningsrätt, ledas av en folkvald församling och vara tillräckligt stora, såväl geografiskt som befolkningsmässigt för att klara av att hantera sjukvård, näringslivspolitik, infrastruktur, arbetsmarknadspolitik, huvudmannaskap för universitet och högskolor samt kulturpolitik. Författningen ska i en kompetenskatalog ange vilka kompetensområden, eller befogenheter, staten respektive regionerna har, samt vilka kompetenser som är delade. De områden som inte preciseras i författningen tillfaller per automatik den lägsta nivån, kommunerna. Kompetenskatalogen kompletteras av en nationell rättighetslagstiftning som anger vilka rättigheter medborgarna har. Staten ska vara den sammanhållande kraften som tar ansvar för det som ska vara lika i hela landet, som exempelvis den nationella rättighetslagstiftningen, rikets försvar, rättsväsende, och penningpolitik. Ur en tillväxtaspekt blir det staten som ansvarar för att föra en bra industri- och företagarpolitik. Det handlar t.ex. om ett skattesystem som gynnar tillväxt och att satsa tillräckligt på forskning, men också om att föra en politik som skapar sunda offentliga finanser och rimliga räntenivåer. Regionerna ska exempelvis ha ansvar över sjukvården, näringslivspolitik, ansvar för infrastruktur, arbetsmarknadspolitik, kulturpolitik samt huvudmannaskap för högskolor och universitet. Delat ansvar ska råda över exempelvis: infrastruktur, delar av högskolan, forskning samt miljöskydd. Regioner och kommuner har rätt att skriva sina egna förordningar över de områden där de har kompetens. Regionerna ska ha traktaträtt inom sina kompetensområden, vilket innebär att gränsregioner ska slippa gå via staten för att besluta om samarbete med grannlandet i regionala frågor. Det ska även stå kommuner och regioner fritt att omdisponera inom sina kompetensområden. Om en kommun vill ta över något kompetensområde från regionen ska regionen kunna delegera detta område till den berörda kommunen. Kommuner och regioner kan även komma överens om att kommunen delegerar kompetenser upp till regional nivå. Regionerna ska dock aldrig kunna tvinga på kommunerna kompetenser som inte tillfaller dem enligt författningen. Grunden för samarbete mellan kommuner, regioner och stat är givetvis att det finns ett fungerande samarbete och dialog där alla parter är beredda att ge och ta. Federalisering och regionalt självstyre bygger på att alla nivåer förmår ta ansvar. är ett exempel på där detta har lyckats. I en överenskommelse mellan den federala regeringen och provinserna har man enats om samverkan på fyra olika sätt: (1) den starka maktdelningen i konstitutionen tonas ned till förmån för samverkanskonferenser, (2) regeringen konsulterar provinserna innan beslut som påverkar dem fattas, (3) både den federala regeringen och provinsregeringarna tar var för sig ansvar för ekonomisk stabilitet, och (4) man skapar formella institutioner för samverkan. Konkret har detta lett fram till att den federala regeringen har slutat försöka genomföra en nationell arbetsmarknadspolitik genom lagstiftning och i stället strävat efter att sluta avtal med provinserna om en sammanhållen politik, där man försöker förena insatser från federal och provinsiell nivå. I många federala länder har man valt att se till regionernas olikheter och gett olika regioner olika grad av självstyre, man tillämpar asymmetrisk (olikformig) federalism21. I och har till exempel inte alla delar status som delstater (provinser) utan några är territorier, där den federala nivån spelar en större roll. I är den asymmetriska modellen själva idén med federaliseringsprocessen. I stort sett alla regioner har olika befogenheter och olika förhållanden till regeringen i . Ett utpräglat exempel är , som gett delstaterna på särskilt stora befogenheter, exempelvis i fråga om tullavgifter och migrationspolitik för att framhålla deras särskilda ställning. I har Québèc en särskild status för att uppmuntra den fransk-kanadensiska kulturen och det franska språket. vill att även ska tillämpa asymmetrisk federalism. Det måste finnas möjlighet för regioner att välja bort delar av de regionala kompetenser som tillfaller dem enligt författningen. I de fallen sluts ett avtal mellan region och stat om vilka av de kompetenser som i grundlagen tillfaller regionerna som staten i stället tar ansvar för. Avtalet kan inte sägas upp ensidigt av endera parten. Att federalisera innebär inte bara att stort ansvar för kommuner, regioner och stat att samarbeta för att få ut det bästa av varandra. Det förutsätter också att de människor som får en ökad makt fullt ut tar det ansvar som följer med. Olikheter berikar och alla måste kunna komma till tals och ges utrymme. Annars uppnås inte den dynamik som krävs för att få fram den lokala tillväxten. Erfarenhetsmässigt vet vi att kvinnors företagande inte värderas lika högt som mäns. Genom att föra makten närmare människor ger vi kvinnor och män chansen att lokalt ge varandra det utrymme som behövs för att alla ska kunna bidra. är övertygat om att kvinnor och män kommer att klara av att ta detta ansvar. vill införa ett tvåkammarssystem, där den folkvalda församlingen, som också utgör grund för regeringsbildningen, kompletteras med en regional representation som kan lägga in veto mot lagstiftning som berör den regionala och lokala beslutsmakten. Det handlar alltså inte om att återinföra den gamla tvåkammarriksdagen, där båda kamrarna utgjorde regeringens bas, och därmed säkra Socialdemokraternas fortsatta maktdominans, utan om att skapa en modell där den lokala och regionala nivån inte bara har en röst utan också en reell möjlighet att påverka. Den första kammaren bör ha medbeslutande i sådana frågor som, direkt eller indirekt, berör det regionala och lokala självstyret, men inte i kompetenser som tillfaller staten eller fungerar som underlag för regeringen. Den blir på så sätt en vakthund mot maktkoncentration och centralstyre. Genom ett tvåkammarssystem skulle även EU-medlemskapet kunna hanteras på ett helt annat sätt, mycket närmare dem som berörs av besluten. Endast regioner ska ha rätt att välja representanter till den första kammaren. Vad som ovan anförts om en grundlag som bygger på federalismens principer ska ges regeringen till känna. Grundtanken med att federalisera och regionalisera bygger på en övertygelse om att det inte finns några färdiga patentlösningar över hur vi får bästa möjliga utveckling. Det är därför inte önskvärt att kommuner och regioner försöker lägga allt tillrätta för medborgarna. Men genom att lägga så mycket som möjligt av makten så nära människor som möjligt finns en annan lyhördhet och en förståelse för lokala villkor22. Då kan också den lokala utvecklingskraft som finns få kraft och utrymme att växa och förhoppningsvis kan några fler av de miljontals idéer som människor bär på faktiskt förverkligas och bidra till ökad tillväxt. Att ovanifrån besluta om hur regionerna ska se ut, eller hur många de ska vara, är därför ingen framkomlig väg. För är det av avgörande betydelse att sådana initiativ kommer underifrån, från människorna som lever och verkar i ett område. Risken är annars att regionerna kommer att sakna medborgarnas förtroende23. Vi måste bygga vidare på de band som redan finns mellan människor, företag, orter och kommuner. är det en ödesfråga för att få till stånd handlingskraftiga och självbestämmande tillväxtregioner24. vill skapa kraftiga incitament för att främja bildandet av regioner, genom att de regioner som redan finns, och , ges befogenhet över sjukvård, näringslivspolitik, ansvar för infrastruktur, arbetsmarknadspolitik, kulturpolitik samt huvudmannaskap för högskolor och universitet. De regioner som bildas ska, sedan de åtagit sig de regionala uppgifterna, få samma befogenheter. bedömer att detta kommer att leda fram till att vi i kommer att ha minst åtta till tio fullskaliga regioner. I de fall en region bildas som inte bedöms vara tillräckligt bärkraftig för att hantera samtliga områden ska denna kunna ges möjlighet att sluta avtal med staten och ges de befogenheter som stat och region gemensamt kommer fram till att regionen kan klara att hantera. Dessa regioner blir därmed inte fullskaliga regioner, även om just de kompetenser som tillfaller regionen i fråga har skydd i grundlagen. Vad som ovan anförts om att regionalisera underifrån bör ges regeringen till känna. Just nu pågår två utredningar som ser över ansvarsförhållanden och grundlag, respektive . Tyvärr har ingen av dessa utredningar det mandat som behövs för att på allvar ställa om till en expansiv, regionaliserad, stat med federala inslag. kan bara föreslå maktdelning på den horisontella nivån, det vill säga vart makten ska ligga inom den befintliga regeringsformen, medan endast kan fördela om makten mellan riksdag, regering och myndigheter. Ingen av utredningarna får på allvar göra upp med enhetsstaten. Vi menar att det måste vara slut med denna typ av stuprörstänkande. och bör därför få tilläggsdirektiv som ger dem ett bredare mandat att stöpa om regeringsformen, men som även ger dem ett bredare mandat att samarbeta med varandra. Detta skall ges regeringen till känna. Ur självstyrelseorganets synvinkel är en självklarhet att föra en direkt dialog med de aktörer som ansvarar för regionala tillväxtfrågor. För dem blir det en omväg att gå via länsstyrelserna. I ett uppdrag att utvärdera försöksverksamheten och konstaterar att: Ett ökat regionalt ansvarstagande () få konsekvenser för dagens statliga samordningsorgan i länen, länsstyrelserna. I den mån regionala organ tar över rollen som samordnare för det regionala utvecklingsarbetet minskar eller försvinner behovet av att använda länsstyrelserna som samordnare av statlig verksamhet inom ramen för den regionala utvecklingspolitiken. Detta skulle öppna för en renodling av länsstyrelsernas verksamhet i riktning mot förvaltnings- och tillsynsärenden.25 I takt med att regionaliseras måste länsstyrelsernas uppdrag omdefinieras. roll måste återgå till att bli just statens förlängda arm i tillsynsärenden. Att renodla länsstyrelsernas roll gör att landshövdingsämbetet får ett helt nytt innehåll och därmed bör avskaffas i sin nuvarande form. ska det vara de som lever och bor i regionerna och inte länsstyrelserna som företräder folket i regionens intressen. Vad som ovan anförts om länsstyrelsernas nya roll bör ges regeringen till känna. Trots starka drivkrafter att bilda regioner kommer regionaliseringen av inte att ske över . Det är därför angeläget att se över hur myndighetsstrukturen kan förändras för att underlätta för kommuner, landsting, regioner och samverkansorgan att arbeta med tillväxtfrågorna. finns ingen utvärdering av våra svenska myndigheter. är problemen som föreligger uppenbara. Att myndigheterna inte har gemensamma uppdrag och mål från regeringen är ett problem för kommuner och landsting. Staten bör därför se över hur den kan ge myndigheterna gemensamma uppdrag och mål, och därmed möjliggöra ett bättre samarbete. möter regioner och kommuner ingen förståelse från olika myndigheter när de vill jobba sektorsövergripande. Eftersom det heller inte finns några incitament för myndigheter att samverka kring lokala utvecklingsfrågor blir kommunernas och regionernas tillväxtplaner svåra att sätta i verket.26 Att som regeringen gör, lösa problem med att inrätta en ny myndighet, är fel väg att gå. kommer vi istället för myndigheter snarare att behöva leta upp den kompetens som för tillfället behövs, istället för att institutionalisera varje problem. Lösningen är att slå ihop flera av de myndigheter som finns idag27 och skapa tyngre tematiska myndigheter. I diskussionen kring ett regionaliserat är det lätt att fastna i att endast diskutera de regioner som håller sig innanför gränser. Men det finns också ett flertal samarbeten som sträcker sig över vår nations gränser, s.k. gränsöverskridande regionalisering. Exempel på dessa finns längs alla våra gränser. I söder finns där den fasta förbindelsen över inneburit ett ökat gränssamarbete mellan de danska och svenska kommunerna på vardera sidan av sundet. Danska amter och svenska kommuner samarbetar för att synliggöra regionen nationellt och internationellt och därigenom skapa en grund för ökad tillväxt. För detta syfte har skapats.28 Vad gäller samarbetet mellan svenska och norska kommuner kan särskilt nämnas det s.k. ARKO-samarbetet mellan värmländska och Kongsvinger i , som är en väletablerad del av det svensk-norska gränssamarbetet. Samarbetet innefattar främst gränsöverskridande projekt beträffande turism och näringsliv.29 Inom Gröna , och Tröndelag, stärks de urgamla öst-västförbindelserna över Kölen genom en mängd samarbetsprojekt mellan företag, lokala utvecklingsgrupper, kooperativ, skolor, kommuner, landsting och fylkeskommuner. I nordöst finns det mycket väl etablerade samarbetet mellan svenska och finska Tornio. De båda kommunerna samarbetar om allt från gemensam golfbana till gemensam räddningstjänst. De har också långt framskridna planer på att bygga en gemensam stadskärna. Det finns också ett gemensamt beslutsorgan, Provincia Bothniensis, vilket är till för att främja stad och kommun samt båda kommunernas näringslivs och invånares gränsöverskridande samarbete30. De dominerande motiven för gränskommuner/gränsregioner att inleda ett samarbete är ekonomiska. Samarbete skapar förutsättningar för ekonomisk tillväxt i regionen genom en större lokal marknad och ökade resurser31. Till viss del har den svenska staten genom beslut och regelförändringar underättat för dessa samarbeten att kunna växa fram, men anser att det fortfarande finns mer att göra. 8.1Ge gränsregioner bättre förutsättningar för ökad tillväxt Trots att formellt varit en gemensam arbetsmarknad återstår mycket arbete för att detta i praktiken ska fungera. Åtskilliga projekt inom t ex arbetsmarknadspolitikens område pågår för att rensa bort hinder för en ökad arbetskraftsrörlighet och för att ta tillvara hela arbetsmarknaden i gränsregionerna. är det ofta inte så. Även om det är möjligt att använda gränskommunsundantag när det gäller vissa viktiga frågor kopplade till anställning återstår mycket att göra för att undanröja administrativa och institutionella hinder. Problematiken rör trygghetsfrågor kopplade till anställning, bl.a. beskattning och avdragsmöjligheter, socialförsäkringar och arbetsrätt (föräldraledighet, sjukledighet m.m.), arbetslöshetsförsäkring (rätt till a-kassa) med mera. anser att man omgående bör hitta former för hur dessa problem kan lösas. kommun och Tornio stad har till den svenska och lagt in begäran om att få bilda ett internationellt kommunalförbund. har de svenska kommunerna och landstingen rätt att samarbeta med utländska kommuner, landsting eller liknande lokala eller regionala enheter genom olika privaträttsliga former som exempelvis aktiebolag och stiftelser. Däremot finns ingen möjlighet att samarbeta på det offentligrättsliga området genom ett samarbetsorgan liknande ett svenskt kommunalförbund.32 För och Tornio skulle ett gemensamt kommunalförbund innebära en snabbare och effektivare beslutsgång. måste de båda kommunerna först komma överens i det gemensamma organet Provincia Bothniensis för att sedan åka hem till respektive kommunalförbund och ta de formella besluten. Detta har utretts av den . Utredningen föreslog en internationell överenskommelse mellan där ett internationellt kommunalförbund tillåts bildas mellan kommun och stad. Man kommer också med ett konkret och fullt genomförbart förslag till hur en sådan överenskommelse kan se ut.33 Tyvärr har den bestämt sig för att ett internationellt kommunalförbund kräver ytterligare utredning och låter därför invånarna i och Tornio fortsätta vänta på ett besked. anser att den svenska staten omgående bör tillåta de kommuner som önskar ingå i internationella kommunalförbund att göra det. Vad som ovan anförts om att avlägsna hinder för gränsöverskridande regionalisering bör ges regeringen till känna. 9Makt, ansvar och resurser Dagens ovanifrån styrda politik har nått vägs ände. måste federaliseras och regionaliseras. Mer ansvar måste flyttas ner till dem besluten berör. Men med ansvar måste också följa resurser. Som redan har konstaterats har dagens regionalpolitik otydliga mål, bristande samordning och framför allt når den inte upp till de mål som satts. ser det inte som en framkomlig väg att återigen vänta på att staten ska samordna sin verksamhet. Det har inte lyckats förr och det kommer inte att lyckas . I stället måste mer ansvar tillfalla kommuner och regioner. Men då måste även resurserna följa med. I första hand ska kommuner och regioners verksamhet bygga på att de har beskattningsrätt, inte på stödpengar från vare sig stat eller EU, men även någon form av utjämningssystem kommer att behövas för att klara de uppgifter som anges i den nationella rättighetslagstiftningen. Däremot måste det vara ett slut på den detaljreglering som regering och riksdag fram till nu lagt på kommuner, landsting och regioner. Staten har specialdestinerat i princip vartenda öre som går till regional utveckling. har man i exempelvis biståndspolitiken mer och mer börjat gå över till att satsa pengar på så kallade budgetförstärkande åtgärder, där mottagarlandet på ett friare sätt än tidigare kan avgöra vart pengarna ska satsas. Det är anmärkningsvärt att litar mer på andra staters regeringar än på de egna kommunerna och regionerna. Även EU:s strukturstöd bör skötas av regionerna fullt ut, och inte gå omvägen via staten och länsstyrelserna. Frågan om statens i stort sett oinskränkta makt över naturresurser och mark måste också tas upp för diskussion. Vad som ovan anförs om att makt och resurser måste följas åt bör ges regeringen till känna. Competitiveness in Rural US Regions, M. Porter, 2004. Economics, second edition, 1995, , . Regionalpolitiken som tillväxtpolitik retorik och substans i den regionala utvecklingspolitiken, A2005:011. En levande landsbygd vad kan politik åstadkomma? , H., Kaspersson, E., 2004, : . Regionala stöd styrs de mot ökad tillväxt?, RiR 2005:6. Regionalpolitiken som tillväxtpolitik retorik och substans i den regionala utvecklingspolitiken, A2005:011, , . Ibid, sid 91. Agenda för , , . Kluster och den nya näringspolitiken A2004:010, Sölvell . Trippelhelix den nya innovationsmodellen Högskola, näringsliv och myndigheter i samverkan, Etzkowitz . Entreprenör nr 6/2005. Se vidare diskussion i jobbmotion 2005/06:A309. Blomstrande regioner, , 1998, : . Svenskt näringslivs kommunbarometer och Dagens Industris index över kommuner. Statens detaljstyrning ur ett kommunalt perspektiv, 2005, kommuner och landsting. Tillväxtens mekanismer från ett lokatl och regionalt perspektiv, 2005, kommuner och landsting. Asymmetrisk federalism innebär att regionerna har olika frihet men också olika ansvar. I en asymmetrisk federation har regionerna olika befogenheter och kompetens. Tanken bygger på att olika delar av federationen har olika förutsättningar och olika behov av makt. Självstyrets mervärde, , 2003, och . Regioner för global konkurrenskraft funktioner och geografi, , 2005, EuroFutures. Agenda för , , 2005. Regionalt ansvar på försök i och Bättre samordning och effektivare resursutnyttjande?, Statskontoret 2004:32. Regional politik hur ser regionerna på utvecklingsfrågorna?, , 2005, Kommuner och Landsting. Se budgetmotion 2005/06:Fi243. Ett internationellt kommunalförbund, Betänkande av 2002:84. Ett internationellt kommunalförbund, Betänkande av 2002:84. Organizing European Space , Tägil , , 2000. Ett internationellt kommunalförbund, Betänkande av .