mot · GT02Fi318 · 2005-10-05 00:00:00 — sätter precis som de flesta svenskar stort värde på välfärden i det svenska samhället. Den prioriteringen delas av den socialdemokratiska regeringen i retoriken, men inte i praktisk handling. av socialdemokratiskt styre har inneburit ökande skillnader mellan människor, och särskilt barnens situation är alarmerande. Alltfler rapporter1 visar hur välfärden blir alltmer ojämnt fördelad, till och med regeringens egen sammanställning av hur olika gruppers ekonomiska utveckling sett ut sedan början på 1990-talet2. De allra svagaste i samhället blir alltfler medan regeringen ägnar sin tid åt förhandlingar för att behålla makten. Det är huvudsakligen landets kommuner och landsting som ansvarar för välfärdstjänsterna. För att klara detta uppdrag, efter lokala behov och förutsättningar, finns en uttalad självstyrelse. Vi kristdemokrater menar att självstyrelsen är den bästa garanten för att välfärden blir likvärdig i hela landet. Det är de lokala och regionala politikerna som bäst vet vilka insatser som krävs för att tillgodose människors behov av olika välfärdstjänster. Centralstyrning är en lämplig metod i de fall det behövs en likformig service i landet. Men när det gäller behovsstyrd verksamhet som kräver kännedom om lokala förutsättningar är det kommunala ansvaret det bästa sättet att utföra uppdraget. Dessutom ökar medborgarnas möjlighet till delaktighet, inflytande och ansvarsutkrävande genom den nära lokala demokratiska processen. Regeringens förhållningssätt gentemot kommunsektorn präglas av detaljstyrning och ryckighet. Detta leder till ineffektiva beslut på lokal nivå och ger därmed otrygghet för såväl de anställda som de många människor som är beroende av vården och omsorgen. Äldre människor ska kunna lita på att vården fungerar den dagen man behöver den. Barn och ungdomar behöver goda och stabila uppväxtvillkor som inger framtidstro. Allt detta missar regeringen genom sin misstro mot kommunsektorn när den återkommande går in och öronmärker eller på annat sätt intervenerar i den kommunala självstyrelsen. Människor ska, oavsett ålder eller behov, kunna känna tillit till att välfärden fungerar och räcker till när de egna krafterna sviktar. Genom självstyrelsen ges ett handlingsutrymme för att utifrån lokala behov och förutsättningar forma en hållbar välfärd. menar dessutom att den utvecklingskraft som finns i självstyrelsen gynnar en god hushållning med gemensamma resurser. vill att alla barn ska ges rätt att få del av kommunernas stöd till barnomsorg genom ett kommunalt vårdnadsbidrag. Vi vill också satsa på ökad kvalitet i den kommunala förskolan. Vården inom psykiatrin behöver ett resurstillskott, inte minst när det gäller att förbättra unga människors psykiska hälsa. Regeringens vårdgaranti har stora brister vi vill satsa på en vårdgaranti värd namnet. Sammantaget anslår ca mer än regeringen till kommunsektorn /07, frånräknat den nationella vårdgarantin. Därtill vill vi slopa öronmärkningen på i riktade sysselsättningsstöd. Öka friheten att disponera statsbidragen8 Staten ger och staten tar9 Behoven ökar snabbare än resurserna10 upphandling och eget val12 Potential för samordning och effektivisering13 Kommuner ska inte konkurrera ut företag14 Mångfald inom vård och omsorg med gemensam finansiering16 Satsningar föreslagna av Kristdemokraterna17 Tillskott till den psykiatriska vården17 En nationell vårdgaranti värd namnet18 Ett fullt finansierat kommunalt vårdnadsbidrag18 Maxtaxan i barnomsorgen leder till större barngrupper19 Höjd maxtaxa och bättre kvalitet20 Gemenskapsboende ger ökad trygghet för äldre20 Kulturinsatser för barn, unga och äldre21 Övriga anslagsförändringar under utgiftsområde Anslag 48:2 Bidrag till särskilda insatser i kommuner och landsting22 tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om att tydliggöra den kommunala självstyrelsen. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om att precisera, lagfästa och institutionalisera finansieringsprincipen. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om upphandling, eget val och mångfald. begär att regeringen lägger fram förslag om att förändra lagen om offentlig upphandling. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om kommunala bostadsbolag och avskaffande av försäljningshinder.1 tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om att öppna möjligheterna för fler alternativa huvudmän i sjukvården och omsorgen.2 tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om avskaffande av fastighetsskatten och införandet av en fastighetsavgift. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om förändringar i skollagen och kommunallagen i syfte att möjliggöra införandet av ett kommunalt vårdnadsbidrag.3 tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om införande av garanterade deltidstaxor i förskolan.3 tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om att satsa på kvalitet i barnomsorgen.3 tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om att erbjuda fler alternativa boendeformer för äldre.2 tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om att tillåta kommunerna att ta ut högre maxtaxa för barnomsorgen.3 anvisar med följande ändringar i förhållande till regeringens förslag för anslagen under utgiftsområde 25 Allmänna bidrag till kommuner enligt uppställning: Beräkning av utg.omr. 25 (1000-tal kronor) 25, Anslag 48:1, regeringens förslag Nej till regeringens vårdgaranti och tillgänglighetspengar* Nej till regeringens sysselsättningsstöd Övriga förändringar av utg.omr. 25, Anslag 48:1 Anslag 48:1, vårt förslag Bidrag till särskilda insatser i vissa kommuner och landsting** 25, skillnad mot regeringen Nettoeffekt anslag 48:1 (exkl. övrigt***) * Vi tillför 2006 och 2007 i en nationell vårdgaranti under utg.omr. ** Beloppet räknas in i totaleffekten för indrag av specialdestinerade bidrag. *** Med övrigt avses indragna specialdestinerade bidrag som läggs i det generella stödet samt effekten av att vi istället för regeringens vårdgaranti anslår 2006 och 2007 på utg.omr. 9, se not 1. 1 Yrkande 5 hänvisat till BoU. 2 Yrkandena 6 och 11 hänvisade till SoU 3 Yrkandena 810 och 12 hänvisade till UbU. I denna motion beskrivs politik för kommunsektorn. Motionen är framtagen tillsammans med ledande företrädare för kommun- och landstingspolitiker. Ett samhälle byggs underifrån och uppåt i olika nivåer av gemenskaper. Det börjar med familjer och det civila samhällets övriga gemenskaper och fortsätter med lokala och regionala politiska gemenskaper till den statliga nivån. Därefter kommer internationella politiska organisationer och sammanhang mellan länder, t.ex. EU och FN. Varje nivå är ägnad att lösa uppgifter som inte på ett tillfredsställande sätt kan lösas av en mindre gemenskap. Olika gemenskapsnivåer är således i första hand kompletterande till de mindre och inte avsedda att ersätta eller beröva dem vare sig uppgifter eller frihet. De naturliga gemenskaperna motiverar en maktfördelning sinsemellan. En familj har sina uppgifter och mål, som inte kommunen ska ta över. Familjen har också rättigheter, som kommunen ska respektera. På samma sätt har kommunsektorn uppgifter och mål, som ska respekteras av staten, såsom de har erkänts av staten genom den kommunala självstyrelsen. I en kristdemokratisk vision av följer samhällets olika delar ett subsidiärt mönster. Kommunernas roll är att vara subsidiär (stödjande) i förhållande till gemenskaperna som bygger upp kommunen, landstingen/regioner i förhållande till gemenskaperna som bygger upp dem. Staten ska i sin tur vara subsidiär i sin relation till kommunerna och landstingen/regionerna. Den logiska konsekvensen är en maktfördelning och uppgiftsfördelning enligt subsidiaritetsprincipen. Bevisbördan ligger på staten att motivera varför staten ska bestämma i uppgifter som ligger eller borde ligga på kommunerna. Ytterligare en logisk konsekvens är att regering och riksdag medverkar till att skapa en ekonomiskt stabil grund för den kommunala respektive regionala självstyrelsen med legitima och stabila skattebaser, så att den kommunala sektorn med viktiga uppgifter som undervisning, äldreomsorg, sjukvård etc. blir mindre sårbar för konjunktursvängningar. Regeringsformens portalparagraf pekar ut den kommunala självstyrelsen som ett medel att förverkliga demokratin. I praktiken har dock den kommunala styrelsen fungerat som en del av den statliga förvaltningsorganisationen även om det inom vissa ramar finns en betydande frihet för kommunerna. I författningspolitisk mening är det dock inte fråga om en självstyrelse. kan kommuner fatta beslut, men om dessa beslut ogillas av regeringen och riksdagsmajoriteten står det dem fritt i rättslig mening att intervenera i den kommunala beslutskompetensen och inskränka beslutanderätten i olika avseenden. Därmed urholkas regeringsformen, som ger den kommunala självstyrelsen en central ställning i den svenska demokratin. Lagrådet har funnit anledning att påpeka att någon innebörd måste dock den kommunala självstyrelsen ha. De nuvarande förhållandena är inte acceptabla. Om man vill ha en reell självstyrelse måste det till en rättslig kompetens för kommunerna att utöva den. har i andra sammanhang påpekat att subsidiaritetsprincipen bör bli vägledande även för nationella förhållanden, på samma sätt som i den europeiska unionens rättskapacitet. Regeringsformen behöver alltså tydliga och avgränsade bestämmelser om den kommunala beslutskompetensen. Om sådana skrivningar ska ha rättsliga verkningar för förhållandet mellan stat och kommun krävs en tydlig lagprövningsrätt, som medger att kommunerna kan hävda sitt av grundlagen fastlagda kompetensområde gentemot regering och riksdag. Den av regeringen tillsatta har att utreda samhällsorganisationens struktur så att den blir mer ändamålsenlig och effektiv. I det sammanhanget bör den kommunala självstyrelsen förtydligas så att den i praktiken lever upp till vad som står i regeringsformen. Den kommunala ekonomin utgör en stor och betydelsefull del av den svenska ekonomin. Kommunernas skatter och statsbidrag utgör enligt budgetpropositionen tillsammans , vilket motsvarar av BNP i år.3 Därtill har kommunerna egna inkomster från bl.a. avgifter för service på . I statsbudgeten utgör också kommunsektorn ett av de större utgiftsområdena, ca 2006 enligt budgetpropositionen. Staten (riksdag och regering) har ett övergripande ansvar för att hela den offentliga verksamheten drivs och utvecklas i samhällsekonomisk balans. Vi menar att detta ansvar är förenligt med en långtgående självstyrelse. Detta kräver dock etablerade institutioner för samarbete och samförstånd mellan staten och kommunsektorn. Många brister i kommunsektorns verksamheter har sin viktigaste orsak i otillräckliga ekonomiska resurser. Den kommunala självstyrelsen måste också bekräftas av en stabil och tillräckligt omfattande skattebas. I annat fall ökar beroendet av staten, och den kommunala självstyrelsen minskar i samma utsträckning. I det avseendet är de senaste årens kraftigt ökade statsbidrag oroande. En bättre ordning hade varit att staten låtit kommunerna behålla en större del av sin egenförvärvade skatteuppbörd från kommunalskatten. Enligt vår mening ska självstyrelsen så långt som möjligt kopplas till ett ekonomiskt oberoende. Detta kan ske t.ex. genom att staten vid skattenedsättning i den mån som budgetlagen medger tillämpar skattereduktion och inte avdrag från den beskattningsbara inkomsten. Därmed reduceras statens skatteintäkter och inte kommunsektorns. Med denna metod blir en större andel av kommunsektorns finansiering också kopplad till den ekonomiska utvecklingen. Men det är också viktigt att bredda kommunsektorns skattebaser till sådana som är mindre konjunkturkänsliga. Ett led i politik för att stärka kommunsektorns självförsörjning är därför att avskaffa den statliga fastighetsbeskattningen och i stället införa en fastighetsavgift. Öka friheten att disponera statsbidragen Den kommunala självstyrelsen måste också gälla de medel som staten anslår till kommunsektorn i form av allmänna statsbidrag. Den socialdemokratiska regeringen har frångått denna princip genom att anslå olika former av sysselsättningsstöd och riktade anställningsstöd. Genom detta förfarande har kommunernas ekonomiska utrymme ökat men inte friheten att disponera tillgängliga medel. Detta har enligt vår mening inverkat negativt på kommunernas prioriteringar. Vi menar att kommunsektorns förtroendevalda måste få större möjligheter att fatta beslut baserade på de lokala förutsättningarna. Endast genom att varje kommun och landsting fritt kan göra prioriteringar utifrån de egna behoven kan resurserna styras till de verksamheter där de gör bäst nytta för vården, skolan och omsorgen. Genom att ta bort regeringens öronmärkning av vissa delar av statsbidraget kan vi frigöra som kommunerna själva får disponera, utöver den generella anslagsökningen på ca under 200607. Därmed ökar möjligheterna till ett bättre resursutnyttjande även på lokal nivå. Från kristdemokratiska kommun- och landstingspolitiker runt om i landet välkomnas ett större handlingsutrymme för sektorn. De områden som särskilt kommer att prioriteras av är äldreomsorg och sjukvård. Det handlar om fler platser på äldreboenden och nya former av seniorboenden, som t.ex. gemenskapsboenden. Vi vill också satsa på äldrevårdscentraler och äldrelotsar som ser till helheten och hjälper den enskilde genom samordning av insatserna. Det finns också behov av ökad kompetens inom demensvården bl.a. genom särkskild utbildning i demensvård för undersköterskor och vårdbiträden. Därtill vill vi se en utökad dagverksamhet för den som vårdas i hemmet av någon anhörig. Kommunerna måste utveckla sitt stöd till föräldrar och barn. Det handlar om familjecentraler, ungdomsmottagningar och i många fall också en satsning på barn- och ungdomspsykiatrin. Genom en friare hantering av kommunernas resurstillskott kan detta genomföras utifrån lokala behov och förutsättningar. Staten ger och staten tar avser regeringen att permanenta sysselsättningsstödet till kommuner och landstig, vilket innebär ett välkommet ekonomiskt tillskott. Kommunsektorn ges nu en hygglig chans att undvika försämringar inom vården och skolan. var situationen den motsatta. Regeringen beslutade att under löpande verksamhetsår dra in tidigare aviserat statsbidrag från kommunsektorn. I samband med vårpropositionen 2004 drog regeringen tillbaka från kommuner och landsting. Detta medförde en våg av varsel och framför allt oro bland brukare och personal om vilka ekonomiska ramar som gäller. Den ryckighet och det planlösa förhållningssätt som regeringen visar gentemot kommunsektorn är samhällsekonomiskt olönsam och minskar effektiviteten i kommunernas verksamhet. En stabil och hållbar ekonomisk utveckling ökar möjligheterna till god hushållning med gemensamma resurser och ger trygghet för medborgarna. Av denna anledning säger nej till de tillfälliga satsningar regeringen vill göra på de 20000 s.k. plusjobben över valet , och som dras tillbaka . Vi anser att pengarna bättre kan användas till att skapa reguljär sysselsättning, t.ex. genom att mer radikalt förbättra möjligheterna att anställa personer med svag förankring på arbetsmarknaden. Detta skulle också stärka kommunernas ekonomi, eftersom fler personer i arbete leder till ökade skatteintäkter. Plusjobben riskerar dessutom att skapa fler problem än de löser både för kommunerna och för de långtidsarbetslösa som får del av dem. Såväl facket som den ekonomiska expertisen har dömt ut denna typ av kortsiktiga åtgärder för att den i stor utsträckning tränger undan reguljär sysselsättning. Enligt statliga kommer ett reguljärt jobb att försvinna för vartannat plusjobb som skapas. Netto riskerar sysselsättningen i kommunerna således att minska med 10000 jobb när plusjobben dras tillbaka . Nyttan av plusjobben är dessutom tveksam. När många kommuner har problem med att få resurserna att räcka till i den reguljära verksamheten säger regeringen uttryckligen att anställningarna ska användas för att utföra kvalitetshöjande arbetsuppgifter som inte utförs . Att kommunerna därefter skulle vara villiga att anställa dessa personer som uttryckligen inte har hjälpt till i den reguljära verksamheten bygger mer på önsketänkande än något vetenskapligt samband. Många av dem som fått tillfällig hjälp av plusjobben riskerar då på nytt att bli arbetslösa. Kommunernas ekonomi är i hög grad beroende av hur många som arbetar i den privata sektorn. Det stora utanförskapet på den svenska arbetsmarknaden att nära 1,5 miljoner människor i arbetsför ålder inte går till jobbet en vanlig dag är därför även ett stort hot mot den långsiktiga finansieringen av kommunala verksamheter. Att bryta detta utanförskap är något som står högt upp på agenda, och är en central del i den politik som vill driva efter ett maktskifte 2006. Alliansen enades i om ett kraftfullt program för att skapa nya jobb i växande företag. Detta program bygger på skattesänkningar på inkomster och på företagande, samt en åtstramning av villkoren i olika socialförsäkringssystem. Centralt i denna politik är ett jobbavdrag med sänkta skatter för den som går från bidrag till arbete, eller från deltidsarbete till heltidsarbete. För varje person som bryter sitt utanförskap ökar kommunernas skatteintäkter, som kostnaderna minskar i de olika socialförsäkringarna. Det gör att resurser frigörs till verksamheter inom vården, skolan och omsorgen. För att skapa nya arbeten krävs inte bara en politik som bryter människors utanförskap, utan också en politik för tillväxt. långsiktiga tillväxtförutsättningar hade med all säkerhet varit mycket bättre om regeringen lagt kraft på att åtgärda de välkända strukturella problemen som urholkat den svenska tillväxtkraften. Detta har inte gjorts, vilket har begränsat tillväxten av inte minst skatteintäkter. En illustration av detta samband är att om haft samma tillväxttakt som så hade BNP varit högre och kommunsektorns skatteunderlag ca 35 miljarder större. Kommunernas finanser har försämrats jämfört med förutsättningarna . Detta beror att skatteunderlagsutvecklingen blivit betydligt svagare än den bedömning som regeringen gjorde i budgetpropositionen . Detta resulterar i att kommunerna får en negativ avräkning på de preliminärt utbetalda skatteintäkterna . Enligt Svenska Kommunförbundets senaste skatteunderlagsprognos uppgår avräkningen till minus per invånare. Det är som sysselsättningen faller, vilket direkt påverkar kommunernas skatteunderlag och därmed välfärden. Behoven ökar snabbare än resurserna En faktor som påverkar kommunsektorn är befolkningens starkt förändrade ålderssammansättning. Denna faktor har inneburit väsentligt förändrade förutsättningar och behov. De höga födelsetalen tillsammans med en ökad livslängd, och därmed fler äldre människor, kräver ökade resurser för främst vård och utbildning. Det stora skattebortfallet på grund av egenavgifterna och de etappvisa återföringarna i form av ökade statliga bidrag har därför framtvingat ett stort förändrings- och omstruktureringsarbete inom kommunsektorn. Trots de senaste tio årens stora påfrestningar har kommunsektorn genomfört en betydande strukturomvandling. Utan ett starkt och drivande kommunalt självstyre hade detta enligt vår mening inte varit möjligt. Det finns en utvecklingskraft i det handlingsutrymme som självstyrelsen ger. I takt med den socialdemokratiska regeringens allt klåfingrigare detaljstyrning minskar sektorns möjligheter att klara de påfrestningar som uppkommer. Mot bakgrund av de demografiska förändringar som ligger framför oss och medborgarnas förändrade önskemål krävs ett förtydligat uppdrag för såväl kommuner som landsting. Ansvarsfördelningen mellan de skilda politiska nivåerna behöver klargöras och spelreglerna stabiliseras för att vårt land ska klara välfärdens utökade anspråk på det gemensamma. Ett problem som uppstått vid ett flertal tillfällen är att den socialdemokratiska regeringen inte alltid följer den s.k. finansieringsprincipen. Principen säger att en statligt beslutad förändring som, direkt eller indirekt, påverkar kommunernas ekonomi, t.ex. genom förändringar i skatteunderlaget, ska regleras genom det generella statsbidraget så att kommunernas ekonomiska situation inte förändras (vare sig till det bättre eller sämre) av den aktuella åtgärden. Till exempel reglerades aldrig den effekt på kommunernas skatteunderlag som de införda allmänna egenavgifterna innebar. Kommunerna förlorade på att denna åtgärd inte reglerades enligt finansieringsprincipen. För det andra bör det också framgå av målet för politikområdet att den s.k. finansieringsprincipen alltid ska tillämpas när staten () beslutar om regler som indirekt har effekter på kommunernas ekonomi. Ett exempel på detta är den gröna skatteväxlingen på totalt som regeringen och dess stödpartier genomdrivit . Skatteväxlingen ger kommunerna ökade kostnader inom ett flertal områden, som t.ex. transportverksamheten, skolskjutsar och ökade förbrukningsavgifter för el. Dessa kostnadsökningar har inte kommunerna kompenserats för. Av denna anledning är det viktigt att understryka att i alla sina förslag ger kommunerna full kompensation för kommunalt skattebortfall. Det gäller t.ex. det jobbavdrag på som vill genomföra och där hela det kommunala skattebortfallet krediteras de allmänna bidragen till kommunerna. Det gäller också de ökade skatteintäkter kommunerna får till följd av införandet av en fastighetsavgift samt det fördubblade och beskattade barnbidraget. föreslår att beslutar att målet för politikområde Allmänna bidrag till kommuner förändras enligt följande: Målet för politikområdet är att skapa goda och likvärdiga förutsättningar för kommuner och landsting att uppnå de nationella målen inom olika verksamheter. Målet för politikområdet är att utifrån subsidiaritetsprincipen, med beaktande av principen om kommunalt självstyre samt en konsekvent tillämpning av finansieringsprincipen skapa goda och likvärdiga förutsättningar för kommuner och landsting att uppnå de nationella målen inom olika verksamheter. upphandling och eget val Den offentliga upphandlingen av varor och tjänster är en omfattande och samhällsekonomiskt betydelsefull verksamhet. För del handlar det om , varav hela kommunsektorn står för och primärkommunerna för . Ur ett offentligfinansiellt perspektiv är det angeläget att upphandlingen är så effektiv och konkurrensfrämjande som möjligt för att dels främja fungerande marknader inom olika sektorer, dels ge så bra valuta som möjligt för de skattepengar som finansierar verksamheterna. Upphandling, eller tillämpning av s.k. kundvalsmodeller, handlar för oss i första hand om individperspektivet att möjliggöra valfrihet och mångfald med hög kvalitet för den enskilde. Ordet kundval är emellertid missvisande, och vi kristdemokrater anser att det är långt ifrån ett idealiskt begrepp. Naturligtvis är inte invånaren i en kommun eller i ett landsting/region en kund i vanlig bemärkelse. Inte desto mindre är det ett begrepp och ord som används flitigt för att beskriva den valmöjlighet och ekonomiska maktförskjutning som ligger i de s.k. kundvalsmodellerna. Vi vill i stället använda begreppet eget val om t.ex. invånarnas eller föräldrarnas rätt att så långt möjligt fatta egna beslut om gemensamt finansierad service. Näringslivet måste vitaliseras så att använda skattepengar på ett effektivt sätt och snabbare kan ta till vara nya sätt att bedriva en viss verksamhet. Upphandling av varor och tjänster, eller modeller för eget val, är om de används rätt väl fungerande medel för att nå målet om kommuninvånarnas och medborgarnas gemensamma bästa. Dessvärre verkar regeringen och den statliga med sitt slutbetänkande Mera värde för pengarna (SOU 2001:31) vara inne på en direkt kontraproduktiv väg i några av dessa frågor.