mot · GT02U371 · 2005-10-05 00:00:00 — tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om att skall ta på sig en ledande och initiativtagande roll inom FN:s fortsatta reformeringsarbete. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om säkerhetsrådets sammansättning med slopad vetorätt och bättre representativitet. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om att det totala ansvaret inom FN för medlemskapsprocesser bör ligga hos . tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om att generalförsamlingen bör få det totala budgetansvaret för hela verksamheten. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om att medlemsavgiften även i fortsättningen bör bestämmas utifrån landets nationalinkomster och kapacitet att betala. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om att FN skall erbjuda de enskilda organisationerna ett partnerskap som omfattar rätten till information, medbestämmande och koordinering. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om att enskilda organisationer bör få konsultativ status i generalförsamlingen. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om fördjupat samarbete med den interparlamentariska unionen. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om att sprida kunskapen om FN:s konventioner och resolutioner. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om en adekvat utformning och en stark position inom FN-systemet för det nya rådet för mänskliga rättigheter. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om att icke-våld måste fortsätta vara den huvudprincip som all konflikthantering utgår ifrån. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om att enbart FN skall ha mandat att utföra militära interventioner som inte utgör direkta mellanstatliga svar på fientligt angrepp. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om att EU skall ta initiativ till det fortsatta arbetet med att upprätta den fredsbyggande kommissionen och att skall driva på för att konfliktförebyggande arbete prioriteras mest. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om möjligheten till civil fredsplikt. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om inrättande av en sanktionsfond och för ett initiativ att samla erfarenheter om olika modeller för s.k. smarta sanktioner. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om att civila fredsstyrkor, med utbildning och kompetens att tjänstgöra vid kriser och konflikter, bör skapas i alla länder. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om att uppgraderas till att bli en fullskalig världsmiljöorganisation. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om att inrätta en global miljödomstol. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om som underordnade multilaterala miljöavtal. The 2005 World Summit is a once-in-a-generation opportunity for the world to come together and take action on grave global threats that require bold global solutions. It is also a chance to revitalize the United Nations itself. It is, in short, an opportunity for all humankind. Världen av , med de problem mänskligheten har i form av hot mot trygghet, fred och säkerhet, miljöförstöring, orättvisor och stora klyftor mellan människor och stater, konflikter inom och mellan länder, etc kräver ett slagkraftigt, multilateralt organ som kan hantera dessa problem. , , är den enda organisation som kan, bör och har kapaciteten att möta dessa utmaningar. Men för att organisationen ska kunna bli mer handlingskraftig och fullgöra sina uppgifter är det uppenbart att FN måste bli mer effektivt och få mer resurser. FN måste demokratiseras och arbeta avsevärt hårdare för en hållbar utveckling. Dessutom krävs ett ökat engagemang för fred och säkerhet. Att FN i sitt arbetssätt behöver reformeras och vitaliseras står klart, och en reformeringsprocess är redan inledd inom organisationen, även om utfallet från det toppmöte som FN:s generalsekreterare hade så stora förhoppningar på enligt citatet ovan, inte blev så lysande. Vägen fram till toppmötet , då 185 av världens nationella ledare samlades i för att reformera FN-systemet och skynda på att avskaffa världsfattigdomen, har varit lång. Först tillsatte FN:s generalsekreterare en högnivåpanel med uppdraget att se över de säkerhetshot och utmaningar som finns och ge förslag på hur FN ska stärkas för att stå bättre rustat att möta dessa hot. Rapporten more secure world, our shared responsibility med dess 101 rekommendationer lades fram . Kort därefter, , lades dessutom rapporten från FN:s millennieprojekt : A Practical Plan to Achieve the Millennium Development Goals fram för FN:s generalsekreterare. Denna rapport, med bidrag från över 250 forskare världen över, angav en konkret plan för hur millennieutvecklingsmålen, MDG i syfte att utrota fattigdomen ska kunna uppnås . Utifrån bl.a. dessa två rapporter presenterade slutligen generalsekreterare rapporten larger freedom: Towards development, security and human rights for all. I denna betonades en välkommen helhetssyn på de olika frågorna: Utan säkerhet kan det inte finnas någon utveckling, utan utveckling ingen säkerhet och utan mänskliga rättigheter kan varken säkerhet eller utveckling finnas. Dessa tre rapporter, med sina mycket ambitiösa, men ändå realistiska skrivningar, utgjorde underlag till . Såväl säkerhets- och utvecklingsfrågor som reformeringen av FN stod på agendan. Avsikten var just att göra FN kapabelt att stå bättre rustat än tidigare för att kunna bidra till en fredligare och rättvisare värld för alla. When the going gets tough, the tough get going! Toppmötet lade dock en sorgligt bristande vilja bland stats- och regeringschefer världen över att använda sig av den historiska möjlighet som stod dem till buds. Flera länder gjorde inför mötet avsevärda ansträngningar att sabotera slutdeklarationen. Med detta i beaktande kan det kanske ändå betecknas som en framgång att det över huvud taget blev ett slutresultat från mötet. Vid förhandlingarna inför mötet stoppades klockan, och en deklaration fanns klar först efter deadline, vilket på så sätt förhindrade ett totalt misslyckande. Deklarationen är bristfällig, för att inte säga nedslående, på flera punkter. åtaganden upprepas och till intet förpliktigande utsagor görs, fast det som behövs snarare är ett utvidgat engagemang och tydliga handlingsplaner. Något som saknas helt i deklarationen är strategier för de globala ekologiska, sociala och ekonomiska utmaningarna. Jämfört med tidigare presenterade utkast ströks hela kapitlet om nedrustning och icke-spridning helt sonika i slutversionen. Detta måste betraktas som den allra största bristen, och förstärker den negativa bilden från vårens NPT-förhandlingar där inga nya åtaganden gjordes och gamla nedrustningslöften inte infriades. Kärnvapenspridningen är just nu kanske den största stötestenen för världssamfundet. Bland de positiva aspekterna i deklarationen återfinns uttrycken för ansvaret att skydda: Det kollektiva ansvaret att skydda befolkningar mot folkmord, terrorism, krigsförbrytelser, etnisk rensning och brott mot mänskligheten. Till övriga positiva aspekter i dokumentet hör ett erkännande av behovet av innovativa internationella finansieringsmekanismer samt införandet av en global solidaritetsfond. Sammantaget måste dock återupprepas att slutresultatet från toppmötet lämnar mycket i övrigt att önska. menar ändå, i likhet med sensmoralen i dikt Var blev ni av, ljuva drömmar...1 att arbetet med att reformera FN och bekämpa fattigdomen måste fortsätta, trots besvikelser och bakslag. Världen behöver verkligen en plattform att utgå från och måste acceptera det fundament som toppmötets slutdokument ändå utgör. Sammantaget finns det en betydande global reformagenda, med ambitionerna i WTO:s pågående Doharunda, med millenniemålen, med miljödeklarationerna från och , med de åtaganden om ökad utvecklingsfinansiering som gjordes i etc. ansträngningar måste nu inriktas på att påverka andra aktörer till handling, bl.a. i det nätverk av reformsinnade som ska följa upp septembertoppmötet och genom att själv vara ett föredöme i olika avseenden. Vårt krav från är att i uppföljningsarbetet efter toppmötet, i frågor som rör nedrustning, fattigdom och världshandeln, i FN och annorstädes ska manifestera sin ambition att vara en ledande nation för global solidaritet, säkerhet och utveckling. I det följande redovisar vi några av de viktigaste aspekterna och de prioriteringar vill se förverkligade på den globala arenan. Andra yrkanden som är FN-relaterade återfinns även exempelvis i partimotionerna om nollsvält och om vapen och nedrustning. Dessa upprepas därför inte här. Av avgörande betydelse för att FN ska kunna fullgöra sin uppgift är att organisationen på ett bättre sätt återspeglar världens befolkning. De rikare ländernas dominans inom FN-systemen måste minska till förmån för de ekonomiskt svagare länderna. För detta krävs bl.a. en ny sammansättning av säkerhetsrådet, med bättre geografisk representativitet, samt en reformering av vetorätten. Förändringar av säkerhetsrådet, såväl när det gäller sammansättning som beslutsprocedurer, har dock ett inbyggt problem, då de som har mest att förlora, de fem nuvarande permanenta medlemmarna, ju är de som har möjlighet att lägga in sitt veto mot förändringar. Vid toppmötet blev det heller inga reformer alls av säkerhetsrådet, så att driva på och mobilisera måste för detta ses som en absolut huvuduppgift. I rapport presenteras två förslag till förändringar av säkerhetsrådets sammansättning. Dessa berörs inte i deklarationen men kommer att diskuteras vidare av generalförsamlingen. Dessa förslag har båda sina begränsningar, men menar ändå att modell B är att föredra eftersom den innebär att inga nya permanenta platser skapas i säkerhetsrådet. Oavsett detaljutformningen måste målet vara ett bredare deltagande ur geografisk och ekonomisk synvinkel, samt en slopad vetorätt. De maktförhållanden som rådde efter återspeglar knappast längre behoven i den värld som finns . Den destruktiva världsordning, som de nuvarande fem stormakterna, med sina permanenta platser och sina respektive kärnvapeninnehav har skapat i säkerhetsrådets namn, måste brytas. Också Generalförsamlingens befogenheter behöver ses över. anser att det totala ansvaret för medlemskapsprocessen (inklusive nomineringar, inval och uteslutning) bör ligga hos generalförsamlingen. Generalförsamlingen väljer generalsekreterare, men borde även få ansvar för nomineringen. FN:s budget måste förstärkas för att möta de utmaningar som världsorganisationen står inför. Generalförsamlingen bör återigen få det totala budgetansvaret för verksamheten. Medlemsavgiften bör även i fortsättningen bestämmas utifrån medlemmarnas nationalinkomster och kapacitet att betala. Alla medlemsländer måste betala sina avgifter till fullo, och utan villkor. De medlemsstater som inte betalar sin avgift bör inte ha rösträtt förrän avgiften betalats. Inte minst när stora konflikter hotar och säkerhetsrådet i sin nuvarande sammansättning varit förlamat, har både det civila världssamfundet och de demokratiska församlingarna tvingats passivt stå som åskådare till utvecklingen. Om i stället generalförsamlingen haft en upparbetad möjlighet att ta ledningen för freden genom egna instrument, såsom resolutionen Uniting for peace, skulle generalförsamlingens relevans snabbt stärkas. En aktivt fredsbevarande funktion i generalförsamlingen, med direkt förankring i nationalstaternas parlament och opinion, kommer säkerligen att behövas, oavsett hur säkerhetsrådet kommer att utformas . sätter stora förhoppningar till generalförsamlingens nytillträdde ordförande , hans förmåga att föra arbetet framåt, att reformera arbetssättet och att göra generalförsamlingen mer relevant. En förutsättning för att han ska lyckas är dock att det finns stark folklig opinion för FN, och att han får stark uppbackning från . Civila samhället, parlamentarikers roll och ökad öppenhet För att skapa bättre förankring i den nationella politiken och bland medborgare världen över menar också att det är viktigt att vidta åtgärder för att involvera frivilligorganisationer och parlamentariker i FN:s arbete. Sålunda bör enskilda organisationer få konsultativ status i generalförsamlingen och samarbetet med den stora Interparlamentariska unionen med dess 142medlemsparlament, fördjupas på flera väsentliga punkter. I rapporten the peoples finns riktlinjerna för detta tydligt angivna. menar att det globala civila samhällets organisationer, som arbetar med mänskliga rättigheter, miljö och hållbar utveckling, bör ges större möjligheter till delaktighet inom FN-systemet. Dessa bidrar i praktiken till att uppfylla många av FN:s mål och har en stor samlad erfarenhet av att arbeta på fältet, vare sig de är verksamma i konflikter, övervakar efterlevnaden av de mänskliga rättigheterna, arbetar för utveckling eller är engagerade i olika sociala projekt eller miljöprojekt. Vi menar därför att regeringen bör verka för att FN ska erbjuda de frivilliga organisationerna ett partnerskap. Detta ska omfatta rätt till information, garantera former för inflytande samt koordinering. I synnerhet bör de organisationer som inte har något rättsligt och politiskt inflytande i sina hemländer involveras i FN:s program och verksamheter. Dessutom bör medlemsländerna uppmuntras att inbjuda det civila samhället att delta i sina nationella delegationer till FN-möten. Det har dessutom visat sig att det i många länder är lättare för kvinnor att komma till tals när de är NGO-representanter än det är att få plats i officiella delegationer. Ett ökat samspel med det civila samhället bidrar också till en mer öppen beslutsstruktur inom FN-systemet. Alla större konferenser och möten som står öppna för FN:s medlemsstater ska också vara det för frivilligorganisationer, och de ska inte bara förvisas till separata tältevenemang. Den information FN ger ut är behövd och värdefull. Den bör vara avgiftsfri och inte utsättas för restriktioner när det gäller publiceringen, allt för att uppmuntra insyn, kritiskt ifrågasättande och delaktighet i FN:s verksamhet. Även om Internet är ett utmärkt verktyg för informationsspridning och publicering måste även andra former av informationsspridning utvecklas. De flesta på jorden har inte datauppkoppling eller ens TV, radio eller telefon. Allt efter skilda regionala förutsättningar i fråga om ekonomi och infrastruktur bör FN:s material och beslut göras tillgängliga på ett mycket tydligare sätt. En idé kan vara att länka denna information till de nationella parlamentens intranät för vidare spridning och delaktighet. Mänskliga rättigheter, MR FN:s roll för efterlevandet av mänskliga rättigheter är av alldeles central betydelse. Spridning av kunskap om de sex stora och arbete för efterlevanden av dem, är vid sidan av försvaret för freden, den riktigt stora uppgiften för FN. Särskilt i ljuset av den aktuella diskussionen om folkrättens ställning menar att folkrättens väsentliga innehåll bör vara just att statens berättigande avgörs genom dess förmåga att ta till vara sina medborgares MR-intressen. Kommissionen för mänskliga rättigheter inom FN är ett organ som fått utstå mycket kritik, eftersom det ansetts att diktaturer som haft möjlighet att leda arbetet i denna, också har kunnat undkomma kritik för sina egna brott mot de mänskliga rättigheterna. Till de konkreta resultat som uppnåddes vid toppmötet hör att denna kommission ska avskaffas till förmån för ett nytt råd för mänskliga rättigheter. Vi menar att regeringen bör verka för att detta råd ska få en adekvat utformning och en stark position inom FN-systemet, så att det blir verkligt effektivt och inte hamnar i samma sits som sin föregångare. Den kunskap och de erfarenheter som finns ackumulerade i systemet bör emellertid tas till vara. Folkrätten och det internationella rättssystemet Folkrätten, den rättsordning som råder mellan folken, måste förnyas. Den omfattar alla internationella överenskommelser, , alla de konventioner och resolutioner som FN antagit , samt den praxis och de prejudikat som utvecklats efterhand. Således omfattar folkrätten både skriven och praktiserad juridik. Efter har de interna konflikterna ökat i antal och FN, vars grundläggande uppgift ändå är att upprätthålla fred och säkerhet i världen, har allt som oftast stått relativt handfallen inför dessa inbördes konflikter. Stater är enligt folkrätten suveräna, vilket innebär att andra aktörer, inklusive FN, inte får ingripa i vad som betecknas som inre angelägenheter. finns de mänskliga rättigheterna, riktade mot individen/ medborgaren, som FN också ska värna, fast det är i många fall just stater som bryter mot dessa. Frågan om folkrättens ställning har tyvärr därför ibland polariserats till att gälla att antingen utveckla och skydda människor eller skydda staternas rättigheter. menar att folkrätten idealt sett ska tolkas som en syntes mellan dessa poler, där staten förvarar och försvarar de mänskliga rättigheterna för sina medborgare. I den mån den inte förmår eller vill det, är det världssamfundets ansvar att inskrida till medborgarnas försvar. Med deklarationen från toppmötet har detta ansvar att skydda befolkningar från folkmord, krigsbrott, terrorism, etnisk rensning och brott mot mänskligheten stärkts och tydliggjorts. Diskussionen om säkerhetsrådsmandatet för våldsingripanden på annans territorium behöver emellertid fördjupas och utvecklas även fortsättningsvis. Det finns en risk att fokus enbart hamnar på att intervenera militärt när en kris väl uppstått. Framför allt menar att det stora arbetet från världsorganisationens sida måste utföras innan krig och vapenanvändning blivit en verklighet. Att FN ska förebygga och utveckla, varna och medla, är vad vi förväntar oss, mer än att FN ska ingripa militärt. Här har generalförsamlingen en viktig roll att fylla och många nya grepp och metoder behövs. Under inga omständigheter får FN:s krigsförbud återigen sättas ur spel på det sätt som skedde när trotsade säkerhetsrådet och intervenerade i . Förtroendet för FN skadades oerhört, inte bara bland irakier, utan tilltron världen runt för organisationens auktoritet utsattes för ett grundskott, särskilt som många länder sedan tyvärr slöt upp bakom i dess krigskoalition. nuvarande restriktioner för våldsanvändning är tillräckliga. Denna förbjuder enskilda medlemmar att utföra attacker på andra länder i avskräckande syfte, och denna grundregel måste bevaras oavsett var folkrättsdiskussionen slutar. menar bestämt att det enbart är FN som ska ha mandat att utföra sådana militära interventioner, som inte utgör direkt självförsvar mot fientliga angrepp! Den , , är ett viktigt och positivt folkrättsligt instrument för en global rättsordning. Beklagligt, om än inte förvånande, är därför att inget sägs om denna i deklarationen. Det finns anledning att anta att , som aktivt bekämpat domstolens tillkomst och hotat små stater med repressalier om de verkar för den, ligger bakom att den inte finns omnämnd i slutdeklarationen. vill ha ett förstärkt internationellt rättssystem med möjlighet att upprätta domstolar för miljö och mänskliga rättigheter där en kapacitet finns att föra stater och multinationella företag som bryter mot de överenskomna reglerna inför rätta. Särskilt ser vi ett stort behov av en global miljödomstol för att säkerställa efterlevnaden av internationella miljöavtal och regler. Fred, krig och konfliktlösning spelar redan en central roll för fred, säkerhet och nedrustning. Inrättandet av en fredsbyggande kommission som ett nytt mellanstatligt rådgivande organ, är dock ett av de verkligt substantiella förslagen i slutdeklarationen. Den ska stödjas av en fredsbyggande fond med frivilliga bidrag. Det här innebär ett stort steg framåt för fredsarbetet i världen. Alltför många konflikter får ingen tillfredsställande lösning och blommar alltför ofta upp igen på grund av det internationella samfundets bristande förmåga att hantera det läge som uppstår efter vapenstilleståndet, den s.k. postkonfliktsituationen, och den utveckling som måste ske därefter. För ofta har vi hört att man vann kriget, men förlorade freden. Över huvud taget är resultatet från toppmötet alltför svagt när det gäller det förebyggande arbetet för att förhindra och stoppa konflikter och våldsanvändning. Ett sådant arbete sker kanske främst genom att bekämpa fattigdom och utveckla demokratin i världen, men även genom att utveckla och förstärka verktyg för att tidigt lösa konflikter, vare sig det handlar om tidiga varningssystem eller sanktioner. Icke-våldsprincipen måste vara den grundregel som all konflikthantering utgår ifrån. Fler typer av konfliktförebyggande lösningar, ökande insatser för preventiv diplomati, smarta sanktioner, liksom humanitära interventioner och civila fredsstyrkor, är exempel på möjliga insatser att utveckla. bör kompletteras med ett kapitel om konflikthantering med icke-militära metoder. Särskilt sanktionssystemet måste fungera mer effektivt. föreslår därför inrättandet av en sanktionsfond inom FN. Från denna ska FN-medlemmar kunna bli kompenserade för att upprätthålla överenskomna sanktioner. Det arbete som utförts vid vid om former för s.k. smarta sanktioner, som inte drabbar oskyldiga, behöver bli mycket mer internationellt spritt. borde ta på sig en starkare roll inom EU på det här området samt hjälpa andra regionala organisationer, exempelvis Afrikanska Unionen, att utveckla sanktionsinstrument. Dessutom borde ta initiativ för att samla ihop erfarenheterna från de tre parallella forskningsprocesserna i , och . I de fall konflikter ändå bryter ut och militärt ingripande är påkallat, måste FN kunna arbeta med en större mångfald av fredsskapande, fredsframtvingande och fredsbevarande verktyg, och i motionen har redan den relativt välkända resolutionen Uniting for peace nämnts. I deklarationen från erkänns kopplingen mellan utveckling, fred och säkerhet samt mänskliga rättigheter. Just med tanke på säkerhetens roll i detta är det flagrant hur svagt den avgörande frågan om nedrustning behandlas. Toppmötets resultat vad gäller nedrustning är närmast att beteckna som direkt katastrofalt. De försiktiga skrivningar som föreslogs i utkastet till deklaration är helt borta i slutversionen. Problemet med massförstörelsevapen, inklusive kärnvapen, nämns således inte med en stavelse. Inga förpliktelser görs till kärnvapennedrustning, vapenkontroll och nedrustningskontroller eller icke-spridning av massförstörelsevapen. Lätta vapen och minor nämns bara pliktskyldigast. Detta trots att risken för att massförstörelsevapen ska utvecklas och spridas är avsevärd och att flera NPT-stater uttryckligen upprustar sina kärnvapenarsenaler. upprustar till och med sin arsenal av minor. I Ny Agenda-koalitionen för kärnvapennedrustning var ledande och lyckades då driva fram skarpa skrivningar i den NPT-översyn som ägde rum . bör återigen axla denna roll och se till att EU inte förlamas av kollegiala hänsyn till kärnvapenstaterna, utan mer ambitiöst agerar för nödvändig och skyndsam avrustning. menar att alla människor borde ha rätt att göra en civil fredstjänst i stället för att tvingas utföra militär värnplikt i sitt land. Detta skulle bidra till att skapa en global fredskultur och ytterst understödja FN:s målsättningar om fred och säkerhet. Civila fredsstyrkor, med utbildning och kompetens att tjänstgöra vid kriser och konflikter, bör således skapas i alla länder. Det var sorgligt att se i hur liten utsträckning kvinnofrågor och jämställdhet beaktats i Annans . Inte helt oväntat innehöll därför inte heller deklarationen från toppmötet några skarpa skrivningar om detta, inte ens om behovet av kvinnors värdefulla erfarenheter vid fredsförhandlingar.