mot · GT02So712 · 2005-10-05 00:00:00 — Det finns ett starkt samband mellan problematiken med flerbarnsfödslar och fosterreduktion och behandling av ofrivillig barnlöshet. För att öka chansen för graviditet vid IVF- och ICSI-behandling återinförs ibland mer än ett ägg. Likaså ökar hormonstimulering sannolikheten för flerbörd. Det finns en uppenbar risk att fosterreduktion betraktas som en metod för att behandla flerbörd som en biverkning. anser att denna utveckling för oss ut på ett sluttande plan där vi till slut ser det som naturligt att välja mellan mer eller mindre önskade barn. () delar oron för designade barn men bedömer att åtskillnaden mellan selektiv och icke selektiv abort alltid kan upprätthållas. Vi delar inte den bedömningen. Gör en översyn av hela abortlagstiftningen föreslår att en parlamentarisk kommitté tillsätts med uppdrag att göra en bred översyn av hela abortlagstiftningen. Ny teknik skapar både nya möjligheter och nya etiska frågeställningar. Frågor som rör fosterreduktion och utländska kvinnors rätt att genomgå abort behöver regleras i lag. Men det är också viktigt att noga utreda hur den nuvarande lagen står sig i förhållande till de tekniska och vetenskapliga framsteg som görs inom den medicinska tekniken och genetiken. Trots att lagen är mer än så har den aldrig utvärderats. Översynen ska också innehålla en utvärdering av hur de förebyggande insatserna fungerar, hur kvinnors fysiska och psykiska hälsa påverkas av en abort samt vilken roll pappan har i samband med, och efter, en abort. Det är av stor vikt att öka kunskapen om hur den nuvarande abortlagstiftningen inverkar på kvinnors hälsa och välbefinnande. En översyn bör ta sin utgångspunkt i FN:s allmänna förklaring om de mänskliga rättigheterna, i FN:s konvention om barnets rättigheter och den europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna. har inte för avsikt att ifrågasätta kvinnans rätt att fatta det slutliga beslutet om abort. har utvecklingen när det gäller transplantationsverksamhet gått starkt framåt. Transplantation är närmast en rutinåtgärd. Transplantationsbehandling har räddat många människor från en för tidig död och till ett bättre liv. Detta är en mycket positiv utveckling. Det är viktigt att den avlidnes kropp behandlas med respekt och värdighet. De anhöriga till den avlidne måste kunna få stöd och hjälp också inför de eventuella beslut som behöver fattas i anslutning till organdonation. Av de undersökningar som gjorts framgår att transplantationer är något de flesta tycker är bra. Många har dock inte tagit uttrycklig ställning till, om de själva vill, att deras organ ska få användas för transplantationsändamål när de avlidit. En orsak är troligen att tanken på organdonation aktualiserar tankar och känslor kring den egna döden. Det är viktigt att ha detta i minnet när man diskuterar transplantationsverksamhet. Stor hänsyn måste vid dessa överväganden tas till psykologiska och känslomässiga faktorer. Frågan om organdonation måste lyftas fram genom en information som understryker att det handlar om att hjälpa en medmänniska till ett rikare liv. anser att huvudprincipen vid organdonation måste vara aktivt samtycke från givaren. Informationsinsatser är av avgörande betydelse för att uppnå målet att människor själva tar ställning. Kunskap är, för de allra flesta, en förutsättning för att kunna fatta beslut. Därför bör det ses som en rättighet för enskilda människor att få en allsidig information inför beslutet att bli donator. Den enskilde bör få god information om var och när man kan lämna uppgifter till organdonationsregistret. Vi anser att stat, landsting eller kommuner dessutom aktivt bör informera om organdonation vid de tillfällen då människor naturligt har kontakt med vissa myndigheter. Sådana tillfällen kan vara mönstring inför värnplikt, utfärdande av körkort, besök vid hälsomottagningar etc. Vid sådana tillfällen kan den enskilde erbjudas att lämna uppgifter till organdonationsregistret. Detta skulle underlätta för många att ge sin åsikt till känna. Svårigheterna att hitta lämpliga placerar i bottenligan i vad gäller antalet utförda transplantationer. En avgörande anledning till detta jämförelsevis låga antal transplantationer i är att många potentiella i förväg inte meddelat sin inställning till donation. Det blir då upp till anhöriga att ta ställning i en fråga med kort betänketid som kanske ställs som de får sorgebudskapet. har svenska medborgares köp av organ från utländska uppmärksammats. Detta är en utveckling som bör motverkas, eftersom förfarandet är förenat med vissa hälsorisker och dessutom kan leda till en oetisk upphandling av organ. Det bästa sättet att hejda utvecklingen är att genom olika åtgärder öka tillgången till organ i . Metoderna för att öka antalet personer som fyller i donationskort och bär det tillsammans med identitetshandlingar och/eller anmäler sig till kan variera. Men insatserna ska inriktas på att ge varje svensk medborgare tillräckligt med information och kunskap för att aktivt ta ställning. Det tynande livet dödshjälp eller livshjälp? I det moderna västerlandet existerar idealbilden av den perfekta, vackra och dugliga människan. Det blir i denna miljö naturligt att tankarna på aktiv dödshjälp, eutanasi, förs fram. Den svårt lidande, döende människan betraktas ur den friskes och starkes perspektiv, ett synsätt som dessutom ofta är präglat av ångest inför det tynande, bortflyende livet. Vården av de döende kännetecknas därför ofta av två ytterligheter som båda är präglade av en teknisk syn på sjukvården. I det ena fallet gäller det en högteknologisk vård där man med olika tekniska hjälpmedel försöker undslippa det oundvikliga. I det andra fallet söker man bra, säker teknik för att på ett humant och snabbt sätt förkorta livet för en svårt lidande människa. I båda fallen bortser man från möjligheten att använda vårdens resurser inte bara tekniska resurser utan också mänskliga till att skapa en så värdig och human miljö för den döende som möjligt. Det är kort sagt en fråga om dödshjälp eller livshjälp. Nej till eutanasi aktiv dödshjälp och då flammar debatten upp om möjligheten att legalisera så kallad aktiv dödshjälp, eutanasi. anser att kraven på eutanasi med skärpa måste motarbetas. De uttrycker en cynism inför människovärdet och uttrycker ofta ett starkt nyttotänkande. kan man ana resonemang om att bristen på resurser inom vården bör göra det naturligt att införa eutanasi som ett medel att förkorta den tid som används för att med dyrbar medicinsk teknik förlänga ett som man säger ovärdigt, meningslöst liv. är medvetna om att det kan finnas en otydlig gränsdragning mellan vad det innebär att avbryta en meningslös, livsuppehållande behandling och vad som kallas aktiv dödshjälp (ett aktivt, direkt ingrepp i syfte att påskynda döden). För erfaren vårdpersonal är dock detta oftast inte ett svårt problem. Varför inte eutanasi? En människa är lika mycket värd även med en funktionsstörning eller svår sjukdom. Om inte debatten om människovärdet hålls levande finns alltid risk för en negativ syn på utsatta, funktionshindrade och sjuka människor. Diskussionen om aktiv dödshjälp riskerar att förstärka den. anser också att förtroendet för sjukvården skulle komma att minska om eutanasi infördes. Anhöriga står för ungefär så stora insatser för sjuka och handikappade som den offentliga vården och omsorgen. Man ska därför inte heller underskatta risken för att införande av aktiv dödshjälp kan leda till ett inre tryck på svårt sjuka människor att begära dödshjälp för att underlätta för anhöriga. För den sjuke är bördan tung nog utan att denna press läggs ovanpå. Och om eutanasi genomförs hur ska de anhöriga kunna leva vidare med vetskapen om att detta kanske skett som resultat av att den sjuke känt sig som en belastning? Bakom kravet på eutanasi ligger ofta föreställningen, att det är en katastrof och ett omänskligt lidande att drabbas av exempelvis ett funktionshinder. Man är inne på en mycket farlig väg, om utomståendes subjektiva bedömning av vad som gör våra liv värda att leva, får styra utvecklingen. Det är ofta dessa röster som hörs i debatten. Många människor lever ett gott liv trots grava handikapp, därför att de fått ett gott både mänskligt och tekniskt stöd. Det kan gälla assistans, handikapphjälpmedel, hemhjälp, mediciner etc. Det har gjorts en del undersökningar om människors inställning till eutanasi. Undersökningarna har oftast riktats till friska personer och i vissa fall speciellt till sjukvårdspersonal. Svaren präglas av den människosyn som hyllar det friska, unga och starka. Resultaten visar även på den rädsla och ångest som sjukvårdspersonal kan känna inför kontakten med döende människor. Den känslan speglar ofta den ångest en anställd inom sjukvården, liksom alla andra människor, kan ha vid tanken på sin egen död. Svaren på enkäterna blir ofta färgade av denna ångest och av upplevelsen av otillräcklighet, som bland annat beror på sjukvårdshuvudmännens oförmåga att ge utbildning och fortbildning i de angelägna frågor som gäller vården i livets slutskede. Det är allvarligt med tanke på att det är just denna personal som vårdar svårt sjuka människor den sista delen av livet. Det är påfrestande att ge en god omvårdnad om man själv upplever ångest och otillräcklighet. anser att resurs- och kunskapsbrister inom vården i livets slutskede under inga omständigheter får lösas genom en legalisering av aktiv dödshjälp. Här måste dock framhållas vikten av utbildning och fortbildning. Behoven i livets slutskede gäller i hög grad psykologiska, sociala och andliga frågor. Personalen ska inte bara få utbildning i att trycka på rätt knapp, den ska också få tillfälle till fördjupning av de personliga möjligheterna att ge mänskligt stöd i livets svåraste stunder att ge livshjälp i stället för dödshjälp. Livshjälp god vård i livets slutskede Flertalet av oss kommer att dö den långsamma döden. Livets slutskede är då en intensiv tid i våra liv. Den existentiella ångest som kan vara förknippad med döden, kan självfallet inte sjukvården lösa. Men den kan skapa en förvissning om att det finns goda möjligheter till ett värdigt avsked inom vården, att man kommer att ha tillgång till smärtstillande och i övrigt välanpassade mediciner, att man får den mänskliga omvårdnad som behövs, att man får möjlighet att ha sina närmaste omkring sig, att respekt visas för närstående och deras önskemål och att både patient och närstående kan få psykologiskt och andligt stöd. Anhöriga är en ovärderlig resurs i all vård och omsorg. har denna resurs inte i tillräckligt hög grad tagits till vara inom den slutna vården. Det gäller inte minst inom vården i livets slutskede. Ingen behandling kan ersätta en anhörigs roll. En grundförutsättning för att anhöriga ska kunna ge det stöd och den hjälp som behövs är givetvis att den sjuke önskar det. Ledstjärnan ska alltid var den enskilde patientens önskemål. I dagens lever många människor ensamma. Även om man har en anhörig på långt håll så har man ofta inte haft kontakt med denne och det känns inte naturligt varken för patienten eller den anhörige att vara med . Därför måste vården i livets slutskede präglas av att om inte någon anhörig finns som stöd i livets sista dagar ska någon ur vårdpersonalen vara hos den sjuke. Mänsklig närhet är oerhört viktig och kan inte ersättas av något annat. Principen ska vara: ingen ska behöva dö ensam. Det finns en tendens i nutida svensk sjukvård att den materiella standarden tar överhanden. Man har lättare att acceptera en investering i dyr utrustning än en ytterligare anställd som svarar för omvårdnad. Man har länge trott att god vårdkvalitet är detsamma som stor kvadratmeteryta eller eget rum på långvården. Så är det inte. För att uppnå god vårdkvalitet krävs framför allt att det finns kompetenta människor som ger vården. I den nuvarande situationen när landstingen skär drastiskt i sjukvården är det omvårdnaden som blir lidande. Det är bland annat de människor som har kroniska sjukdomar och människor i livets slutskede som drabbas. Det är de som inte själva kan protestera som får försämringar. Det är oacceptabelt. Sjukvårdshuvudmännen måste avsätta mer resurser för att ge utbildning i medicinsk-etiska frågor. Denna utbildning måste få högre status för att man ska kunna tillmötesgå de ökade kraven på en god vård i livets slutskede för framtiden. Den parlamentariska kommittén Döden angår oss alla (SOU 2001:6) kunde konstatera att vården i livets slutskede som bedrivs i har stora brister på många håll. Forskning och utbildning i palliativ medicin är också svagt utvecklade områden. Kommittén slog fast att ett resurstillskott för bl.a. utbildning och forskning är nödvändigt. avsätter därför sammanlagt till forskningen kring palliativ medicin för åren 20052007. Ett värdigt avsked från livet bör, enligt prioriteringsbeslut, vara en av de högst prioriterade rättigheterna inom vården. Kristdemokrater anser att det ska vara en grundläggande rättighet med valfrihet vid vård i livets slutskede. Den ovan nämnda kommittén om vården i livets slutskede presenterade ett omfattande förslag till förbättringar av den palliativa vården i . Betänkandet präglades av en etisk grundsyn som betonade människovärdesprincipen i vården vid livets slut. Den socialdemokratiska regeringen säger sig bereda betänkandet, men den beredningen har fortgått i ett mycket långsamt tempo. Det är hög tid att förelägga en proposition utifrån betänkandets förslag. Hospis hemlik vård i livets slutskede har det i vårt land byggts upp en viss hospiceverksamhet. Hospis är en hemlik form för vård i livets slutskede där fokus sätts på helhetsvård som innebär att inte bara de fysiska behoven beaktas utan även de psykiska, sociala och andliga dimensionerna. Där söker man alltså se helheten hos en människa. Denna verksamhet har funnits i andra länder och har setts som en viktig resurs. Den har varit ett komplement till den etablerade medicinska vården. anser att hospisverksamheten är mycket angelägen, eftersom den just har den helhetssyn på människan som vi betonar människan som ande, själ och kropp. Hospisvården måste vidareutvecklas och etableras på flera ställen. Det är viktigt att ta tillvara den kunskap och kompetens man vunnit på de platser där verksamheten varit i gång . Dessa erfarenheter bör sedan även komma den övriga vården till del. Allmänt kan sägas att det behövs en öppenhet inför nya vårdformer inom vården i livets slutskede. Hospisvården präglas av ett koncept som rör långt mycket mer än själva sjukhusbyggnaderna. Hospisvårdens grundtankar bör, enligt mening, genomsyra all sjukvård och allt arbete inom omsorgen och äldrevården.