mot · GT02Ju529 · 2005-10-04 00:00:00 — När antalet hundar nu ökat till 13 stycken har det redan gjorts 200 beslag . En intagen som visat sig ha använt narkotika bör endast få träffa besökare med restriktioner t.ex. bakom glasruta. För främst korttidsdömda är ett sådant system bra för att hindra att besökare smugglar in preparat. Att vägra drogtesta sig skall ge samma disciplinpåföljd som ett positivt testresultat. Fler urinprover måste tas och reglerna gällande konsekvenserna av missbruk eller vägran att ta ett prov skall vara tydliga. Konstaterat, uppsåtligt bruk av narkotika på anstalt skall alltid polisanmälas. Att knarka inne på anstalten skall inte medföra lindrigare konsekvenser än att göra det utanför. Det borde inte råda någon som helst tveksamhet kring säkerheten inom kriminalvården. Men i verkligheten har just säkerhetssituationen på landets fängelser varit alarmerande. Den alltmer spektakulära utvecklingen med grovt våld, tunga vapen och tagande av gisslan vittnar om att läget har varit mycket allvarligt. 2004 var ett tungt år för svensk kriminalvård. Flera grovt kriminella interner, bl.a. en livstidsdömd polismördare, fritogs eller rymde från de anstalter som har den högsta säkerhetsklassningen. Kriminalvårdens huvuduppgift är att verkställa påföljder för så allvarliga brott att lagstiftaren har pekat ut fängelse som påföljd. Om den som dömts för brott som mord, grov misshandel, våldtäkt eller narkotikabrott, kan ta sig ut från fängelset eller avvika i samband med permission, undergrävs förtroendet för hela rättsväsendet. Den upprättelse som ett brottsoffer kan få genom att den som begått brottet åtalas och döms tillintetgörs om straffet inte verkställs. Tanken med frihetsberövande straff är också att sätta stopp för den dömdes fortsatta kriminalitet. Men om livet inne på anstalten präglas av droger, kriminell verksamhet, hot och våld är risken stor att behandlingsverksamheten blir omöjlig och att återfallen i brott ökar. I ett antal fall är också kriminalvårdens uppgift att skydda samhället från extremt farliga och våldsbenägna personer som med största sannolikhet kommer att begå nya brott i frihet. Det gäller flera av de personer som rymt. Om kriminalvården inte ens lyckas hålla dessa personer instängda medverkar myndigheten till att öka otryggheten i samhället. Hela tanken med frihetsberövande straff i dessa allvarliga fall blir då meningslös. vill därför att fängelser med den högsta säkerhetsklassen ges ett förstärkt skydd. Polisen i de län där fängelser med grovt kriminella fångar finns kan behöva särskilda resurser. Vi vill inte se beväpnad personal inne i fängelserna. Ett alternativ som dock kan behöva prövas är att utbilda och beväpna en särskild insatsstyrka vid högriskfängelser som skall kunna agera vid såväl fritagningsförsök som hotfulla situationer på anstalterna. Denna beredskap skulle i sådant fall finnas i direkt anslutning till fängelsebyggnaden. Men säkerhetsfrågan inom svensk kriminalvård handlar inte bara om att hindra intagna från att rymma eller avvika från permissioner, den handlar i lika hög grad om miljön inne på anstalterna. Det handlar om personalens säkerhet och arbetsmiljö, de intagnas egen säkerhet och om möjligheterna att upprätthålla professionalitet och en meningsfull nivå på verksamheten för de intagna. har en hel del skärpande åtgärder införts och säkerheten höjts gällande framför allt den yttre säkerheten. Det är en utveckling i helt rätt riktning där kriminalvårdens ledning verkar ha tagit till sig flera av de nödvändiga förslag till åtgärder som presenterades i betänkandet Säkert inlåst? (, SOU 2005:6). Men problemet med miljön inne på anstalterna är fortfarande mycket allvarligt med hot och våld mot såväl personal som mellan de intagna. Även i dessa fall orsakar överbeläggningen men också personalbristen problem. Flera upplopp har inträffat liksom en ökning av antalet isoleringar. De s.k. fängelsegängen, dvs. kriminella gäng som bildas eller förstärks under fängelsevistelsen, växer sig allt starkare och utgör ett allvarligt hot både mot säkerheten inne på anstalterna och ute i samhället. I senaste rapport om organiserad brottslighet i (2005:2b), konstateras att hot och våld mot poliser, andra representanter för rättsväsendet och vittnen i rättegångar har ökat. De grupper som enligt är mest aktiva i sådan brottslighet är mc-gängens supportergäng och fängelsegängen. I betänkandet Säkert inlåst? (SOU 2005:6) beskrivs också en oroande bild av hur personalen på anstalterna i viss utsträckning tycks ha retirerat på grund av de allt starkare fängelsegängen. vill betona att fängelsegängen måste motverkas med kraft och att kriminalvårdens personal måste ha fullständig kontroll över situationen inne på anstalter och häkten. Kontakten mellan polisen och kriminalvården måste därför utökas. Vi vill att kriminalvården skall ingå i det nationella, myndighetsövergripande underrättelsecentum som vi vill inrätta. Ökat informationsutbyte mellan kriminalvården och övriga brottsbekämpande myndigheter är nödvändigt. vill att såväl den yttre som den inre säkerheten på anstalterna förstärks: Skärp insatserna inom kriminalvården för att motverka och splittra fängelsegängen. Särskilt utbildad personal, speciellt inom säkerhetsanstalterna, behöver kartlägga och arbeta strukturerat mot fängelsegäng. Inrätta ett nationellt underrättelsecenter. Samla och utveckla de brottsbekämpande myndigheternas gemensamma underrättelsearbete på nationell nivå vid ett ställe. Korta informationsvägarna och sluta arbeta i stuprörstänkande. Kriminalvården skall ingå i detta arbete, bl.a. för att kunna arbeta effektivt mot fängelsegängen. Ökat sekretesskydd för personalen inom kriminalvården. Många anställda utsätts för hot och våld, även under sin fritid, och i flera fall har fängelsegängen kartlagt personalens familjer. Vid hot och våld är det alltid den intagne, aldrig en anställd, som skall omplaceras. Personalens säkerhet måste sättas främst. Förbättrad kontroll av personalen. Korruption och annan brottslig verksamhet från personalens sida måste motarbetas kraftigt. En hel del sådana åtgärder har införts. Men det bör både vid anställning och senare vara möjligt att göra kontroller i belastnings- och misstankeregistren samt hos kronofogdemyndigheten undersöka eventuell förekomst av skulder. Ytterligare skärpt inpasseringskontroll på anstalter och häkten. Tillståndsgivningen för inpasseringskontroll skall inte begränsas i taget, utan bestämmas tillsvidare med återkommande utvärderingar av säkerhetssituationen (vilket vi krävde redan i motion 2003/04:JuU3). Möjligheten till inpasseringskontroll skall finnas på alla anstalter inte bara vid de slutna. Kontrollmöjligheter måste även finnas i förebyggande syfte, inte bara efter det att situationen redan har hunnit bli riskabel. Totalförbud mot mobiltelefoner. 2005 beslagstogs totalt 348 mobiltelefoner vid landets anstalter, dvs. 100 fler än . Innehav av mobiltelefoner för intagna är redan förbjudet. Men genom att telefoner smugglas in av besökare, av intagna som varit på permission och t.o.m. av anställda, misslyckas kriminalvården med att upprätthålla förbudet. Även anställda kan mutas eller hotas för att förse intagna med mobiltelefoner. Inför därför totalförbud mot mobiltelefoner inom anstalter. Ett sådant förbud finns tillbaka i . Stör ut mobiltelefonerna vid anstalterna. Möjligheterna att störa ut mobiltelefoni på anstalter skedde först med en lagändring och därefter sedan beviljade ett sådant tillstånd. Inom kriminalvården pågår nu arbetet med att införa mobilstörningssändare vid några av de större anstalterna. Det är viktigt att detta arbete genomförs så att störningsutrustning blir standard vid i stort sett samtliga anstalter. Inför ett nät över vissa anstaltsområden för att förhindra att vapen och andra otillåtna föremål kastas in till de intagna. Varje anstalt skall ha tillgång till särskilt säkerhetsutbildad personal. Pass skall lämnas in. Det borde vara självklart att den som blir intagen på anstalt skall lämna in sitt pass för att få tillbaka det vid frigivningen. Den som avvikit från fängelsestraff måste hindras från att resa utomlands. En avsiktlig och överlagd avvikelse från ett fängelsestraff får disciplinära påföljder genom att kriminalvården kan senarelägga villkorlig frigivning och minska möjligheterna till permissioner. Förflyttning kan ske till en anstalt med högre säkerhet. I flera europeiska länder har man valt att kriminalisera rymning från fängelsestraff, bl.a. i , och . I är det bara som inte har kriminaliserat rymning. bör kriminalisera rymningar. Om rymningen sker med våldsamma medel bör det ses som en försvårande omständighet. I vilken form och hur straffskalan skulle se ut får bli föremål för närmare utredning. Satsa på personalen inom kriminalvården En förutsättning för att innehållet i anstalten skall vara effektivt och av god kvalitet, är att det finns tillräckligt med personal med rätt kompetens. Nya krav på verksamhetsplanering, kvalificerat motivations- och påverkansarbete samt bättre frigivningsföreberedelser ställer högre krav på kompetens hos medarbetarna. Inte minst behandlingsverksamheten kräver ökad tillgång till specialutbildade medarbetare som psykologer, psykiatriker och socionomer. Utmaningen med fler tungt kriminella långtidsdömda, psykiskt sjuka interner och mycket stor andel narkotikamissbrukare innebär också att personalen måste klara att arbeta under stor press med ett svårt klientel. liberalerna menar att det krävs en generell kompetenshöjning för kriminalvårdens personal och det behövs fler akademiskt utbildade personer. Det behövs även en omstrukturering och renodling av arbetsuppgifterna. I bl.a. betänkandet Säkert inlåst? framkommer behovet av kompetensutveckling och karriärutveckling för kriminalvårdens personal. Kriminalvården måste helt enkelt bli en attraktivare arbetsplats. På flera håll är det en hög personalomsättning, vilket gör att säkerhet och resultat försämras. Det bör också bli en tydligare skillnad mellan säkerhetspersonal och vårdare. Samma person skall inte ha ansvar för motivation, påverkan, behandling, säkerhet och kontroll. De borgerliga partierna inom är överens om att utreda behovet av en basutbildning för kriminalvårdens personal, som ett steg för att göra arbetet mer attraktivt och underlätta rekryteringen av personal. Inom alliansen är vi också positiva till att öka inslagen av entreprenader inom kriminalvården, inte minst för att stärka behandlingsverksamheten. Det kan gälla exempelvis vård, utbildning och arbetsträning. All myndighetsutövning, som beslut om kontroller i cellerna, drogtester och inpasseringskontroller skall dock även i fortsättningen vara ett ansvar för det offentliga. Frivården ansvarar för skyddstillsyn, samhällstjänst, kontraktsvård och intensivövervakning med s.k. fotboja. Varje klient inom frivården får en personlig övervakare, och ambitionen är att de flesta skall vara lekmannaövervakare. Lekmannaövervakaren skall bl.a. vara ett exempel på en vanlig människa, i bästa fall en förebild och en person som klienten skall kunna göra aktiviteter tillsammans med utanför kontorstid. Lekmannaövervakaren arbetar ideellt och får en viss ersättning . Målet är att av övervakarna skall vara lekmän, men det har ännu inte uppnåtts. menar att ersättningsnivåerna för lekmannaövervakare bör ses över och att möjligheten för utbildning och handledning för lekmannaövervakare måste förbättras, inte minst för dem som övervakar de svåraste klienterna, bl.a. de som har någon psykisk sjukdom. En av kriminalvårdens tre huvuduppgifter är att minska återfall i brott. Kriminalvårdens vision är bättre ut, dvs. att den intagne efter verkställd påföljd skall vara bättre att klara samhällets krav och leva ett laglydigt liv. Men denna vision är det fortfarande en mycket lång väg kvar att ens uppfylla till hälften. Enligt Statskontorets rapport av kriminalvården (2003:20), återfaller av kriminalvårdens klienter till en ny kriminalvårdsåtgärd. Inom vissa kategorier av klientgrupper och påföljder kan det vara så mycket som i återfall. Av i brott eller anpassning i samhället (RiR 2004:5) framgår också att det finns stora brister i uppföljningen. Vägen ut från anstaltsvistelsen till ett liv utan både missbruk och fortsatt kriminalitet är mycket osäker. Med dagens omfattande brister när det gäller behandling och sysselsättning under anstaltsvistelsen samt förberedelserna inför frigivningen, är det helt orealistiskt att förvänta sig att en intagen kommer att klara ett laglydigt liv. Den onda cirkeln med brott, nya polisgripanden, domstolsförhandlingar och en ny vistelse inom kriminalvården kostar enorma resurser för samhället. Priset för det mänskliga lidandet både för gärningsmannen, brottsoffer och anhöriga går aldrig att mäta i pengar. Vägen ut ur anstalten och ut ur ett kriminellt livsmönster måste bli bättre, effektivare och tryggare. Arbetslöshet, bostadslöshet och ensamhet utgör stora problem när det gäller återanpassningen till samhället och ett laglydigt liv. Missbruk gör det svårt att få ett jobb och att komma in i samhället. Utan jobb och med ett missbruk är det svårt att få en bostad, som en bostad är en förutsättning för ett jobb. Situationen blir omöjlig. Enligt regeringens narkotikasamordnare (, DN 1/8 2005) har av de fängelsedömda ingenstans att bo när de kommer ut, och saknar sysselsättning. Det finns således ett stort behov av stöd, dels inför frigivningen dels också efter, som inte tillgodoses varken av kriminalvården eller kommunerna via . Organisationer och föreningar kan engageras mot ensamhet och som stöd i samverkan med kriminalvården och frivården. Ideella organisationer som Kriminellas Revansch i Samhället (), har en viktig funktion att fylla. Men det behövs ett grundläggande och väl upparbetat samarbete mellan berörda myndigheter, särskilt frivården, , hälso- och sjukvården och arbetsförmedlingen. vill därför att en socialsekreterartjänst knyts till varje anstalt. En sådan person skall kunna hjälpa till med myndighetskontakter och ta ett samlat grepp över de åtgärder som den intagne behöver stöd med, inte minst när det gäller bostadssituationen. Även om antalet långtidsdömda interner har ökat och medför behov av stärkta insatser inför frigivningen, är de flesta av kriminalvårdens klienter korttidsdömda. av samtliga fängelsedömda har dömts till högst två månaders fängelse, till och till . Förberedelserna inför frigivningen måste således kunna variera ordentligt beroende på behov och hur länge den intagne har varit inom kriminalvården. vill förbättra frigivningsförberedelserna: En socialsekreterartjänst bör knytas till varje anstalt. En sådan person skall kunna hjälpa till med myndighetskontakter och ta ett samlat grepp över de åtgärder som den intagne behöver stöd med, inte minst när det gäller bostadssituationen och samverkan med projektformer som KrAmi där kriminalvård och arbetsförmedling samarbetar. En nationell vårdgaranti bör övervägas gällande kriminalvårdens klienter efter utslussningen. Övergången till vård i frihet bör ske på ett bättre och enklare sätt där kriminalvården tar ansvar för att en individuell vårdplan upprättas i samarbete med samt hälso- och sjukvården. Fortsatt behandling för missbruk efter anstaltsvistelsen måste upprätthållas. Genomför fler s.k. § 34-placeringar men säkra också kvalitet och noggrann uppföljning. Möjligheten att vistas utanför anstalt om detta kan underlätta anpassningen i samhället kan vara ett bra steg på vägen. Ofta placeras den intagne på behandlingshem. Huvudansvaret för samtliga placeringar bör ligga hos kriminalvården. Öka användningen av intensivövervakning med elektronisk kontroll i slutet av verkställigheten för långtidsdömda. På detta sätt kan kriminalvården successivt ge den intagne större egenansvar under kontrollerade former. Däremot ställer vi oss inte bakom utökningen av försöksverksamheten med intensivövervakning för personer som dömts till endast sex månaders fängelsestraff. Ökad kontroll av de intagna som tillåts vistas utanför anstalten, t.ex. vid permissioner. Övervakning med elektronisk kontroll bör användas i större utsträckning som en extra säkerhetsåtgärd vid permissioner och frigång inte minst är detta viktigt ur ett brottsofferperspektiv. Systematisk uppföljning och utvärdering av utslussningsåtgärderna. Kriminalvårdens åtgärder måste i större utsträckning bygga på fakta och noggranna utvärderingar. Tidsbestäm livstidsstraffet från början Att alla fängelsestraff skall vara tidsbestämda av domstol är en viktig rättsprincip. Det är inte humant, och försvårar återanpassningen till samhället, att låsa in individer . Det finns några exceptionella fall där det är problematiskt att från början tidsbestämma straffets längd. Det kan handla om människor med svåra psykiska störningar eller om att kriminalvården i kan komma att hysa människor som är dömda för svåra krigsförbrytelser eller brott mot mänskligheten. Dessa exceptionella fall är dock ingen anledning till att inte livstidsstraffet som huvudregel bör tidsbestämmas. Livstidsstraffet bör omvandlas till ett tidsbestämt straff, , med möjlighet att införa samhällsskyddsåtgärder i den anda föreslog i sitt betänkande Psykisk störning, brott och ansvar (SOU 2002:3). anmäldes det i cirka 1249000 brott (källa: BRÅ). Bakom dessa anonyma siffror finns brottsoffer. Det handlar om människor som främst är offer för en annan individs missdåd men sekundärt för samhällets misslyckade brottsförebyggande och brottsbekämpande insatser. En viktig upprättelse för brottsoffret, eller brottsoffrets anhöriga, är att brottet verkligen utreds och att gärningsmannen åtalas för brottet. I socialdemokraternas är dock chansen till en sådan upprättelse minimal. kunde av de anmälda brotten bindas till en gärningsman och således upp. I vår motion Liberalt fokus på brottsoffer (2005/06), ställer vi en mängd krav föra att stärka brottsoffers rättigheter. I de fall en gärningsman faktiskt har kunnat knytas till brottet och sedan dömts, exempelvis till fängelse, måste också omfattande hänsyn tas till brottsoffret vid kriminalvårdens beslut om t.ex. förflyttning, permission och frigång med intensivövervakning i slutet av verkställigheten. Vid varje sådant beslut måste det ske en avvägning mellan den intagnes behov och brottsoffrets intressen. anser att det vid denna avvägning bör tas större hänsyn till brottsoffrets rätt till säkerhet, skydd och information. Kriminalvården måste bli bättre på att informera brottsoffret om samtliga förflyttningar och förändringar av betydelse för brottsoffret. Detta är av särskild vikt för de brottsoffer som lever med skyddad identitet. Fortsatt behov av ökad platstillgång Kriminalvården har stadigt gått mot det haveri som inte ens regeringen längre har kunnat maskera. Överbeläggningarna på anstalter och häkten har varit akut. Regeringen har inte lyssnat på häkteschefers och andras varningar om överbeläggningar. Inte heller justitieombudsmannens eget initiativ att granska platsbristen på fängelser och häkten hjälpte. Till och med kommissionär för mänskliga rättigheter kritiserade för att överbeläggningen var ett brott mot konventionen om mänskliga rättigheter. Problemet med överbeläggningar är fortsatt omfattande och utgör ett allvarligt hot kriminalvårdens möjligheter att uppfylla de egna målen, framför allt när det gäller att minska återfall i brott. Överbeläggningen skapar säkerhetsrisker och förhindrar möjligheterna för behandling och annan verksamhet avsedd att underlätta återanspassning till samhället. De intagna kan inte alltid placeras på rätt plats eller på motivations- och behandlingsavdelningar. Överbeläggningen skapar irritation och aggression. Att vissa intagna därutöver aldrig får vara ensamma i eget rum försvårar behandlingsinsatserna. Kriminalvårdens kapacitet måste utökas. En 90-procentig beläggning är en bra målsättning för att kunna bedriva en verksamhet med hög kvalitet både gällande säkerhet och innehåll. Fler platser har visserligen tillkommit och en utbyggnad sker men visar prognoserna att antalet intagna ökar i snabb takt. På samma gång är också kriminalvårdens ekonomiska resurser fortsatt mycket ansträngda. Eller som generaldirektör säger i ett pressmeddelande (16/9 2005) med anledning av regeringens budgetproposition : får kriminalvården en anslagskredit på . Det är nödvändigt att vi får detta, det förhindrar konkurs och det är vi väldigt nöjda med. Men det räcker inte. Pengarna är redan intecknade och vi har krav på oss att bygga fler fängelseplatser, bl.a. för att ersätta försvunna försvarsjobb i . Den socialdemokratiska regeringens ryckiga och ofattbara hantering av resurserna till kriminalvården har medfört en kriminalvård med gigantiska problem. I liberalernas ekonomisk-politiska budgetmotion Liberala satsningar på rättsväsendet (2005/06), framkommer liberalernas ytterligare satsningar på kriminalvården. Andelen intagna med allvarliga psykiska störningar har ökat . Personlighetsstörningar, självmordstankar, depressioner och neuropsykiatriska funktionshinder ingår också i problembilden. Psykiskt sjuka personer återfinns såväl på normalavdelningar som psykiatriska avdelningar och olika sorters isoleringsavdelningar. Många av klienterna saknar diagnos och får inte heller den medicinering som skulle behövas. förekommer det också ofta att psykiskt sjuka inte får den behandling som domstolen har dömt ut, exempelvis skyddstillsyn med föreskrift om psykiatrisk vård. Det finns heller ingen statistik över i hur många fall utdömd vård verkställs eller ej samt hur den dömde måste vänta på behandling. Situationen är mycket allvarlig, dels för den intagne själv som riskerar att förvärra sitt sjukdomstillstånd, dels för övriga intagna som kan utsättas för risker och obehag men också för samhället när dessa personer kommer ut i samhället igen och begår nya brott eller nya vansinnesdåd. Behandlingsinsatser och uppföljning efter anstaltsvistelsen för dessa personer måste utökas ordentligt. Men det måste också inrättas fler särskilda psykiatriska moduler i hela landet med fler platser speciellt för psykiskt sjuka. Sådana moduler, som bl.a. planeras i handlingsplanen från psykansvarsprojekt, måste också kunna knyta specialister som läkare med psykiatrisk kompetens till sig. Gör verklighet av förslag vill också införa förslaget i betänkande (Psykisk störning, brott och ansvar SOU 2002:3) om att psykiskt störda lagöverträdare skall dömas till tidsbestämt fängelsestraff som innebär att de får rättspsykiatrisk vård . Avvägningen mellan samhällsskydd, vård för gärningsmannen och respekt för brottsoffer måste balanseras bättre än . Vi instämmer även med förslag gällande samhällsskyddsåtgärder, dvs. att i särskilda fall skall intresset av samhällsskydd beaktas om en påtaglig återfallsrisk föreligger vid tiden för frigivning. I sådant fall kan fortsatt vård komma i fråga. I partimotioner Reformerad psykiatrisk vård (2003/04) och Sjukvård för hälsa och utveckling (2005/06) utvecklas kraven på en starkt förbättrad vård för psykiskt sjuka människor. Förbjud mobiltelefoner på rättspsykiatriska kliniker har det förekommit flera fall där mobiltelefoner har använts av patienter vid psykiatriska kliniker för att fortsätta trakassera och begå brott inifrån klinikerna. I ett fall var det en man som dömts för grova sexualbrott mot barn som misstänks för nya sådana brott med hjälp av en mobiltelefon han suttit intagen på en regionpsykiatrisk klinik. Vi vill se en snabb lagändring så att ansvarig läkare får rätt att förbjuda en patient som är dömd för brott att använda mobiltelefon. Det är helt orimligt att patienter vid psykiatriska kliniker kan fortsätta trakassera sina offer inifrån klinikerna. kräver ett totalförbud för mobiltelefoner gällande kriminalvården, när det gäller psykiatrin måste vi också fråga oss vad som är viktigast skyddet för patientens rätt att använda mobiltelefon och andra sätt att kommunicera eller skyddet av brottsoffren? I det valet måste brottsoffrens rättigheter stärkas.