mot · GT02Bo274 · 2005-10-03 00:00:00 — Enligt statistik verkställdes totalt 3021 vräkningar i landet under de tre första kvartalen 2004, vilket är ca 200 färre än . Men finns det ett stort mörkertal eftersom statistik inte inbegriper alla dem som av hyresvärden uppmanats att frivilligt säga upp hyreskontraktet för att undgå en formell vräkning. Den absoluta majoriteten av de verkställda vräkningarna sker på grund av hyresskuld, varav flertalet inte gäller mer än , vilket är mindre än vad det kostar att verkställa en vräkning. För av de vräkta är vräkningsgrunden upprepade försenade hyresinbetalningar trots att ingen hyresskuld kvarstår. Sådana förseningar kan bero på slarv, bristande kunskap om hyreslagens regler och tillämpningar eller oregelbundna utbetalningar av löner och socialförsäkringar. Ungdomar är en grupp som ofta finns i den här kategorin. För att stärka ställningen för de hyresgäster som fastnat i skuldfällan eller saknar marginaler vid tillfälliga inkomstbortfall är det viktigt att man ser över hyreslagen och förbättrar förutsättningarna för att de boende skall kunna behålla sina kontrakt. En normal konsekvens av sena betalningar är i andra sammanhang först en betalningspåminnelse och därefter någon form av straffavgift. Detta borde vara en rimlig ordning när det gäller försenad hyresinbetalning också. Ingen borde kunna avhysas enbart på grund av försenade inbetalningar. Med beaktande av de konsekvenser som en vräkning får är det nödvändigt att regeringen föranstaltar om en översyn av 46 § hyreslagen för att stärka hyresgästernas besittningsskydd. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. Utöver vräkningar med stöd av hyreslagstiftningen finns det också en oroande tendens till ökning av antalet informella vräkningar. Bostadsföretagen eller som uthyrare av lägenheter i andra hand förmår ibland hyresgäster att självmant säga upp sina hyresavtal för att undgå en formell avhysning. Frivilligheten blir i detta sammanhang illusorisk och hyresgästen blir i praktiken rättslös och kan inte få sin sak prövad i hyresnämnden. Konsekvensen blir densamma som vid en formell vräkning den enskilde blir av med sin bostad och genom hyresvärdarnas interna upplysningssystem i praktiken också svartlistad. Förekomsten av informella vräkningar har inte kartlagts och ingår inte i officiella statistik över antalet verkställda vräkningar. Det finns dock anledning att befara att omfattningen är betydande. Regeringen bör därför föranstalta om tilläggsdirektiv till Utredningen om vräkning och hemlöshet bland barnfamiljer (2004:09) om att dels kartlägga och analysera förekomsten av informella vräkningar hos såväl privata och allmännyttiga fastighetsägare som , dels föreslå åtgärder som kan stärka hyresgästernas ställning i dessa situationer. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. 11Hyresvärdarnas val av hyresgäster Det minskade antalet ansökningar och vräkningar och verkställda vräkningar kan inte automatiskt tolkas som att problemen för hushåll med svag position på bostadsmarknaden har minskat. En person som tidigare blivit vräkt har mycket små möjligheter att återkomma till den reguljära bostadsmarknaden. Hyresvärdarna har skärpt sin bedömning av nya hyresgäster. Kreditupplysning, referenser och kontakter med arbetsgivare är några av de verktyg som hyresvärdarna använder i sorteringen av sina tilltänkta hyresgäster, utöver det som närmast kan beskrivas som underrättelseverksamhet och som förekommit åtminstone inom allmännyttan i . Med andra ord har ingången till den reguljära bostadsmarknaden blivit mycket trång. I detta avseende skiljer sig inte allmännyttan nämnvärt från de privata hyresvärdarna. Den uppmärksammade MKB-affären i är ett tydligt och avskräckande exempel på vad som kan hända när ett kommunalt bostadsföretag utformar sina egna lagstridiga rutiner och riktlinjer för att underlätta avhysning av vad man anser vara misshagliga hyresgäster. Allmännyttan har, som bl.a. vid () i framhållit, successivt befriats från sitt bostadssociala ansvar och i stället anpassats till en mer konkurrensinriktad bostadsmarknad, vilket har medfört en skärpning av bostadsföretagens uthyrningspolicy. Många hyresvärdar ställer en rad krav på de tilltänkta hyresgästerna. Kraven varierar från hyresvärd till hyresvärd. Villkoren för kontrakt dikteras av hyresvärdarna, hanteras godtyckligt av uthyrarna och vare sig avvisningskriterier eller enskilda beslut är möjliga att överklaga så länge de inte kan bevisas innebära uppenbar diskriminering. Framför allt ungdomar, men också socialbidragstagare, arbetslösa och lågavlönade, drabbas av hyresvärdarnas godtycke. Det borde ligga i regeringens intresse att få en samlad bild av alla de olika krav och regler som finns på bostadssektorn avseende rätten till hyreskontrakt. bör få till uppgift att inventera och kartlägga hur kraven och villkoren för att få en bostad ser ut. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. En rättssäker beslutsprocess, där de som söker men inte får en ledig bostad får veta på vilka grunder de avvisats, liksom vilka urvalskriterier och prioriteringsregler som hyresvärden använder är en första förutsättning för att komma till rätta med diskrimineringen på bostadsmarknaden. Den rättslöshet som drabbar de bostadssökande skulle minska om det fanns en överklagningsrätt för prövning av hyresvärdens skäl att vägra en bostadssökande ett hyreskontrakt. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. 12Boendetrappa och sekundär bostadsmarknad I takt med att alltfler får svårt att komma in på den reguljära bostadsmarknaden växer logimarknaden (härbärgen och hotell) och den sekundära bostadsmarknaden där erbjuder hemlösa bostäder med andrahandskontrakt. Den sekundära bostadsmarknaden kan delas in i tre huvudkategorier: gruppboende eller kategoriboende som i stort ersatt de gamla ungkarlshotellen där de boende hyr rum eller lägenheter av , träningslägenheter som är avsedda att vara ett led i en boendekarriär med normalisering som mål, sociala kontrakt (försöks- eller övergångslägenheter) där den boende hyr bostad i andra hand på särskilda villkor av kommunen eller . Den sekundära bostadsmarknaden är i kommunerna ofta organiserad som en s.k. boendetrappa, där syftet uppges vara att klienter hos som står utan bostad skulle kunna träna i eget boende och gradvis avancera för att erhålla en bostad med eget kontrakt. Verkligheten bakom denna retorik ser dock annorlunda ut. Sociologen påvisade att i kommuner som använder boendetrappor är de helt hemlösa avsevärt fler än i kommuner som inte gör det. Resultatet bekräftades också i slutbetänkande (SOU 2001:95). Till detta kan fogas några slutsatser som redovisar i sin avhandling från innevarande år. I sin undersökning av hemlöshetspolitiken i två kommuner har hon granskat vilka klientkategorier som ges tillträde till boendetrappan, och noterar bl.a. följande: Den tredje och största gruppen flyttar in på trappans lägsta steg, vilket innebär jour- och korttidsboende i respektive härbärge eller behandlingshem i . Denna grupp kommer i regel inte vidare uppåt i trappan. på det första trappsteget flyttar de i stället ut och befinner sig då ofta i en situation där de helt saknar tak över huvudet. I stället för att fungera som ett första steg på vägen till en bostad tycks alltså trappans lägsta steg leda ut ur trappan till akut bostadslöshet. Det tycks också i hög grad vara avskuret från resten av trappan. Här finns de klienter som kategoriseras som omotiverade och icke-behandlingsbara (s. 324). ikläder sig genom andrahandsuthyrning den motstridiga rollen som både hjälpare och hyresvärd. För att minimera uppsägningstiden hyrs bostaden formellt ut under mycket korta perioder (en ), vilket understryker bostadens tillfälliga karaktär och försvårar klientens integration och normalisering. Andrahandsupplåtelsen kombineras vanligtvis med specialvillkor som innebär betydande begränsningar i hyresgästens möjligheter att disponera och förfoga över lägenheten. Dessa villkor går långt utöver dem som gäller för övriga, vanliga, hyresgäster och är inte så sällan integritetskränkande, i vissa fall direkt olagliga (SOU 2001:95, SOU 2004:3). De kan bl.a. innebära förbud mot att ha övernattande gäster eller sällskapsdjur i bostaden. Bostaden är för ett medel för att uppnå en viss målsättning som formulerats i en s.k. arbetsplan. För att få ett andrahandskontrakt måste klienten underkasta sig tillsyn och kontroll, ett uttryckligt villkor från och fastighetsägaren, vilket ibland innebär oanmälda hembesök med hjälp av en extranyckel. Studier visar att hemlösa människor i mycket liten utsträckning efterfrågar den typ av s.k. stöd som hjälpsystemet erbjuder dem. Majoriteten anser sig ha kontroll över sina liv; förutom att de saknar bostad är det stora problemet deras ekonomiska situation. Det finns dock alternativ till det svenska systemet. I ett tyskt hemlöshetsprojekt (H13) i erbjöds personer med långvarig hemlöshet en fast bostad, där stöd från socialtjänst/frivilligorganisationer förmedlades som ett varaktigt erbjudande, inte som ett villkor för att få tillgång till bostaden. En genomförd sjuårsuppföljning av sociologen , Från härbärge till egen bostad (2005), visar att initiala prognoser om hur hyresgästernas vårdbehov skulle komma att utvecklas ofta visade sig vara felaktiga. Hyresgäster som från början hade haft en positiv prognos och där inga riskfaktorer bedömdes föreligga hade ändå hamnat i krissituationer, bl.a. till följd av förfallna hyresskulder. Hemlösa som hade bott på institutioner och som socialarbetarna trodde skulle löpa stor risk att förlora sina bostäder, lyckades tvärtom behålla sina kontrakt som deras behov av stöd minskade successivt. En uppenbar risk med den sekundära bostadsmarknaden och härbärgen är att hemlösa förutsätts vara i behov av någon annan insats än en bostad. Denna inställning från sida, tillsammans med föreställningen att klienterna strax kommer att få egna bostäder, legitimerar också att hemlösa som placerats i boendetrappan får hålla till godo med en bostadsstandard och hyresvillkor som är oacceptabla för andra och som dessutom är kontraproduktiva i förhållande till socialtjänstlagens normaliseringssträvanden. När andrahandskontraktet görs till norm för bostadslösa är syftet med denna upplåtelseform förfelat. Lagstiftningen utgår från att den som hyr ut en bostad i andra hand tillfälligt upplåter sitt privata hem och inte därmed bör riskera att förlora det, men på den sekundära bostadsmarknaden har andrahandskontraktet konstruerats enbart för att begränsa den boendes rättigheter. Det är därför nödvändigt att se över besittningsskyddet för innehavare av andrahandskontrakt i de fall där juridiska personer innehar förstahandskontraktet. De som bor med andrahandskontrakt på den sekundära bostadsmarknaden bör dessutom ges reell möjlighet att komma in på den reguljära bostadsmarknaden. Detta kan ske antingen genom att göra det möjligt att omvandla andrahandskontrakt till förstahandskontrakt eller, om hyresgästen själv vill, garantera förstahandskontrakt på en annan bostad. Regeringen bör återkomma med förslag på hur man kan skärpa reglerna kring besittningsskyddet för innehavare av andrahandskontrakt där hyresvärden är en juridisk person, i enlighet med det som ovan anförs. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. Konsekvenserna för hushåll med svag position på bostadsmarknaden av upphävandet av bostadsförsörjningslagen och bostadsanvisningsrättslagen har aldrig blivit utredda, men det är tydligt att det kraftigt försvårade förhållandet för de bostadslösa. Den nya bostadsförsörjningslagen (2000:1383) som trädde i kraft ger staten rätt att ålägga en kommun att inrätta bostadsförmedling om det behövs med hänsyn till situationen på bostadsmarknaden, en möjlighet som regeringen fortfarande inte använt sig av trots att det är uppenbart att många kommuner inte klarar av att upprätthålla en fungerande bostadsförsörjning. Den nu gällande lagstiftningen är ett steg i rätt riktning, men med tanke på att hemlöshet även finns i kommuner med överskott på lägenheter hade det varit bättre med obligatorisk bostadsförmedling, även för att få en tydlig bild av efterfrågan och därmed ett planeringsunderlag. anger i sin bostadsmarknadsenkät att endast tio av landets kommuner () har en bostadsförmedling. Denna utveckling är till förfång för alla bostadssökande men lämnar också fältet öppet för fastighetsägare att enväldigt avgöra vem som skall få en ledig lägenhet. Även många kommunala bostadsföretag har övergivit kösystemet för att fritt kunna välja den bostadssökande de föredrar till en viss lägenhet, något som också förvärrar segregationen. En bostadsförmedling måste kombineras med bestämmelser som inskränker hyresvärdarnas makt att själva uppställa krav eller villkor i samband med uthyrning. redovisar bostadsmarknadsenkät hur det med som exempel kan förekomma att hyresvärdar ställer krav att det inte får bo fler än x antal personer i bostaden eller ha fler än ett visst antal barn. En undersökning av vilka adresser som kraven ställs på indikerar att i vissa geografiska områden ställs högre krav än i andra, detta oberoende av hur hög hyran är. Diskrimineringen av bostadssökande har även lett till att personer som saknar fast anställning eller som uppbär försörjningsstöd inte kan få en lägenhet. upplyser på sin hemsida att hyresvärdarna har möjlighet att själva avgöra kravprofilen på de bostadssökande som förmedlingen föreslår. Regeringen har tillsatt en arbetsgrupp med uppgift att göra en översyn av bostadsförsörjningslagen och föreslå åtgärder som tydliggör och konkretiserar kommunernas bostadsförsörjningsansvar. I detta avseende är det angeläget att den kommande reviderade lagstiftningen dels ger kommunerna obligatorisk skyldighet att anordna en bostadsförmedling, dels klargör vilka kriterier som skall gälla vid förmedling av alla hyreslägenheter och ge samhället insyn i hyresvärdarnas tillämpning av dessa regler. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. Den servila inställning till fastighetsägarna som demonstrerar kan förklaras av dess beroende av hyresvärdarnas goda vilja för att alls ha några bostäder att förmedla. För att faktiskt kunna påverka vilka som får tillgång till privata fastighetsägares lägenheter måste kommunen ha makt att fördela dem. Bostadsanvisningsrättslagen gav kommunerna rätt att anvisa bostadssökande till bostadslägenhet som skulle upplåtas med hyresrätt eller bostadsrätt och var ett kraftfullt redskap för att garantera kommunmedborgarnas möjlighet till bostad. Erfarenheterna visar att det är nödvändigt att införa en lagstiftning på detta område, varvid den tidigare bostadsanvisningsrättslagen kan tjäna som en lämplig utgångspunkt för kommande lagstiftningsarbete. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. Socialtjänstlagen som den tolkas garanterar inte hemlösa rätten till eget boende utan endast tak-över-huvudet. Med rätt till bostad avser vi här den enskilde medborgarens rätt i strikt juridisk mening. När ställde en fråga till folkhälso- och socialtjänstminister om hemlösas rätt till bostad (2003/04:1002), framförde statsrådet i sitt svar å ena sidan att kommunerna har svårt att fullgöra en sådan skyldighet, och å andra sidan att rätten till bostad redan finns enligt socialtjänstlagen. Dessa två ståndpunkter går knappast att förena. Vidare åberopade i sitt skriftliga svar att en stor mängd remissinstanser hade avstyrkt förslag i SOU 2001:95 att komplettera SoL med en rätt till bostad för hemlösa. Men regeringens politik måste styras av ett rättighetsperspektiv i enlighet med både regeringsformen och de av antagna bostadspolitiska målen, dvs. att bostaden är en social rättighet. Människors sociala rättigheter kan aldrig göras beroende av hur en majoritet utvalda remissinstanser tycker i en viss fråga, särskilt inte som många av dessa är parter i målet. bildade ett femtontal ideella föreningar med verksamhet för hemlösa föreningen för boende- och hemlöshetsfrågor med syftet att i samverkan med medlemsorganisationerna mobilisera alla aktiva aktörer för allas rätt till en god bostad till rimlig kostnad. Till medlemsorganisationerna hör bl.a. Hela människan, och , vilka genom sin stöd- och härbärgesverksamhet är väl förtrogna med hemlöshetens konsekvenser. har nätverket talat för döva öron, men det finns anledning att erinra om att det skotska parlamentet relativt har antagit en lag, Homelessness Etc. (Scot-land) Act 2003, som ger alla hemlösa en villkorslös rätt till en fast bostad. Denna reform skall vara fullt genomförd . Det som är möjligt i borde också vara fullt genomförbart här i . Rätten till bostad kan som skriver inarbetas i socialtjänstlagen, där 4 kap. 1 § kompletteras med en bestämmelse om att rätt till bistånd också skall omfatta rätten till en egen bostad. Denna rättighet utgår från den definition av hemlöshet som Feantsa har utarbetat (se ovan under avsnittet Hemlöshet: definition och räkningar) och innebär att även hushåll med exempelvis ett inadekvat boende kan betraktas som hemlös och därmed omfattas av rätten till bostad. Avsaknaden av en bostad är naturligtvis ett reellt problem även för dem som inte är klienter hos . I dessa fall är det inte rimligt att den enskilde skall behöva vända sig till för att kunna tillförsäkras en adekvat bostad, och är inte heller dimensionerad för att klara av en sådan uppgift. Rätt till bostad i fall där socialtjänstlagen inte är tillämplig skulle i stället kunna inarbetas i nu gällande lag om kommunernas bostadsförsörjningsansvar och med den av oss föreslagna kommunala bostadsförmedlingen som ansvarig för att tillgodose detta behov. Regeringen bör utreda och föreslå lagändringar varigenom 4 kap. 1 § socialtjänstlagen respektive lagen om kommunernas bostadsförsörjningsansvar kompletteras med en bestämmelse om rätt till egen bostad. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. Sermin Özürküt (v)