mot · GT02MJ446 · 2005-10-04 00:00:00 — Även om syftet med kvotsystem är att bevara arter kommer, om inget görs åt det beskrivna resursslöseriet, en snabbare utarmning av havets resurser att ske. föreslår att reglerna ändras så att de artspecifika kvoterna för kustfisket avskaffas och att fiskarena istället med selektiva redskap kan fiska ett begränsat antal dagar och få ta iland för försäljning det som kommer i trålen. Det totala antalet tilldelade fiskedagar får ej överskrida vad fiskbestånden långsiktigt kan tåla eller den sammanlagda kvot som erhållit för respektive art. Erfarenheter från liknande system i exempelvis bör tas till vara. Även på fiskar man enligt denna modell, och det har slagit mycket väl ut. förde fiskarna där endast iland de största fiskar som de fick upp, numera tar de iland allt de får i trålen och begränsningen ligger istället i antal dagar till havs. Fiskenäringens delaktighet i förvaltningen måste ta sig konkreta former och näringens företrädare måste få ett faktiskt inflytande över hur kvoter och ransoner fördelas. Former för lokal förvaltning bör utvecklas där näringens företrädare har en stark ställning. bör begära att regeringen lägger fram ett förslag om ett system med fiskedagar i stället för fiskekvoter för det kustnära fisket. 9.3.3Återupprätta förtroendet mellan fiskare och myndigheter Svensk fiskeriförvaltning innehåller alltför mycket detaljregleringar. Det finns uppgifter som visar att svenska fiskare landar sin fångst i i stället för i , trots att de båda länderna på papperet har samma (EU-) regler. Detta leder till råvarubrist i svenska sillfabriker. Problemen ligger alltså i stor utsträckning i den svenska tillämpningen av regelverket. Ett exempel på en onödig och repressiv regel är den att en fiskare måste böta om han gissar fel på fångstens storlek (innan den vägts) med . Det är angeläget att förtroendet mellan yrkesfiskare, myndigheter, politiker, forskare och andra aktörer återupprättas. Även den statliga utredningen Den svenska fiskerikontrollen en utvärdering (SOU 2005:27) bedömer att det finns ett behov av att utveckla samordningen mellan de fiskerikontrollerande myndigheterna och fiskerinäringen. Regeringen bör se över förordningar och föreskrifter i syfte att förenkla regleringarna och bidra till större förståelse mellan myndigheter och näringen. Detta bör ges regeringen till känna. Den statliga utredningen Den svenska fiskerikontrollen en utvärdering (SOU 2005:27) föreslår att ansvaret för kvalitetskontroll av fisk och fiskeprodukter överförs från till . Regeringen bör genomföra detta genom en ändring i fiskeförordningen. Detta bör ges regeringen till känna. Det är positivt att utredningen finner att det finns utrymme för effektivisering av fiskerikontrollen och att regelförenklingar behövs. Utredarens slutsats att bör verka inom EU för regelförenklingar kan dock tyckas något märklig med tanke på att den svenska regeltillämpningen är krångligare än övriga EU-länders. Det som snarare behövs i första hand är en förenkling av de svenska reglerna. tror inte att effektiviteten gynnas av att man begränsar antalet hamnar vid vilka det skall vara tillåtet att landa fisk. Det skapar onödiga omvägar för fiskarena och minskar ytterligare incitamenten att landa fångsten i . Olika rapporter har visat på ett mer eller mindre kraftigt vikande bestånd av torsk i . Råden från () innebär förslag om kraftiga nedskärningar vad gäller högsta tillåtna fångstmängder. Målet är att fångsterna skall anpassas till det långsiktigt, hållbara biologiska utrymmet. Också för fiskenäringens fortlevnad är det viktigt med en anpassning av fångstmängderna till vad som är biologiskt och ekologiskt hållbart. Baltiska () fastställer, efter rekommendationer från ICES, de fångstkvoter för som skall gälla för varje land. har påtagliga skillnader funnits mellan de rekommenderade och beslutade kvoterna. ICES uppskattar att det utöver de beslutade kvoterna dessutom förekommer ett överfiske som totalt sett sker med utöver de beslutade kvoterna. Bland annat på grund av den relativt väl utbyggda kontrollen torde andel av överfisket att vara begränsad. krävs krafttag mot överfisket, också av de länder där kontrollen varit mindre utvecklad. Om torsken försvinner eller permanent reducerades till en låg nivå, skulle det få oöverblickbara konsekvenser för hela fiskerinäringen och dess kringnäringar. Kustsamhällena riskerar att utarmas. anser att försiktighetsprincipen skall gälla även inom fiskepolitiken. Målsättningen skall vara att fiskebeståndens storlek är tillräckliga för att säkerställa respektive arts roll i ekosystemet och för att säkerställa goda och uthålliga fångster av de kommersiella fiskarterna. varnade ICES för överfiskningen av torsk i . har organisationen varnat för att torskbestånden riskerar kollaps om utfiskningen fortsätter. På grund av otillräckliga politiska överenskommelser har bestånden av torsk och sill fortsatt att sjunka. En viss ljusning i den politiska processen kan nu skönjas i och med att de kvoter som IBSFC beslutat 2006 ligger på eller nära de rekommenderade nivåerna för sill, skarpsill, lax och torsk från västra bestånd. För östra bestånd är något beslut ännu inte fattat för . Efter de nya medlemsländernas inträde i EU utgörs IBSFC endast av två parter: EU och . Därigenom har organisationen förlorat sitt existensberättigande. diskuterar nu hur IBSFC skall avvecklas. För att uppnå målet om ett långsiktigt, hållbart fiske är det viktigt att fortsätta det nationella och internationella arbetet med att utveckla de olika former av begränsningar som införts eller är på väg att införas. Exempel på sådana åtgärder som drivit är ökad maskstorlek, höjda minimimått på fångad fisk, åtgärder för att begränsa bifångsterna, begränsningar av garnmängden och användningen av drivgarn samt utökad kontrollverksamhet. Redskapsutvecklingen bör också omfatta åtgärder som begränsar mekanisk påverkan på bottenområdena. Den nationella och internationella övervakningen av fångstmängderna måste skärpas ytterligare. Det är oacceptabelt att vissa fiskare fortsätter att fiska långt utöver sina tilldelade kvoter. Straffen för överträdelser av fiskereglerna skall vara kännbara och konsekventa och lagstiftningen entydig. Så kallade check-points, det vill säga rutiner för in- och utpassering vid fiske i annat lands fiskezon, har visat sig vara effektiva instrument i kontrollverksamheten i de länder där de används. I ett bilateralt avtal med har denna typ av kontrollmekanism redan införts. använder detta system konsekvent och med framgång. bör såväl bilateralt som multilateralt aktivt verka för inrättandet av fler check-points som kan öka förutsättningarna för att kontrollera enskilda fartyg då de lämnar viss fiskezon. Enligt nuvarande regler kan dock checkpoints inte användas mot andra EU-länders fiskefartyg. På denna punkt bör ändras så att även andra EU-länders fartyg kan omfattas av rutinerina för in- och utpassering av fiskezon. Införandet av checkpoints måste kombineras med en ökad övervakning av omgivande vatten för att förhindra att fartyg lämnar fiskezon på andra positioner än vid checkpoints. Regeringen bör senast i tilläggsbudgeten i vårpropositionen 2006 återkomma till med förslag om hur en sådan skärpning kan utformas och vilka kostnader detta för med sig. Detta bör ges regeringen till känna. fattade EU:s fiskeministrar beslut om förändringar av den gemensamma fiskeripolitiken. Det nya regelverket trädde i kraft och understryker att den gemensamma fiskeripolitiken skall baseras på försiktighetsprincipen och ekosystemansatsen. Ett av de viktigaste verktygen för en sådan långsiktig fiskeriförvaltning är att fleråriga förvaltningsplaner upprättas för så många bestånd som möjligt. De bestånd som befinner sig utanför biologiskt säkra gränser skall prioriteras i arbetet. Vidare skall fiskeflottans kapacitet begränsas genom att nationella maximala nivåer för kapaciteten fastställts , vilka successivt minskar utifrån olika kriterier. I övrigt skall fiskeflottans storlek administreras nationellt, vilket medför ett enklare system för en bättre anpassning av fiskeflottans storlek till resurstillgången och möjlighet till ökad regional hänsyn. Det är för tidigt att säga vilken effekt fiskereformen har på fiskets utveckling och långsiktiga hållbarhet. anser att EU:s fiskepolitik dessutom måste ha en etisk dimension. Fleråriga förvaltningsplaner enligt FAO:s Code of Conduct for Responsible Fisheries skall utarbetas som grund för all beståndsförvaltning. Förvaltningsplanerna skall också utvecklas mot flerartsmodeller för att bättre än anpassas till ekosystemansatsen. Många av EU:s fiskenationer fiskar i andra länders fiskevatten genom överenskommelser som förhandlas fram av EU. De stora fångster som industrifisket utanför kusterna tar upp innebär i flera fall att fisket närmare kusten, som försörjer många små kustsamhällen och utgör en mycket viktig proteinkälla för befolkningen, avsevärt försämras. publicerade en rapport, EU:s fiskeriavtal med utvecklingsländer från resurstillträde till partnerskap? (Finfo 2005:2), där det föreslås att de långsiktiga målen för tredjelandspolitik inom fisket bör vara att havsresursförvaltningen utformas och överenskoms på regional och subregional nivå samt att fiskeriavtalen renodlas till överenskommelser om tillträde till fiskeresurserna i enlighet med havsrätten och FAO:s uppförandekod. I rapportens sammanfattning kan man läsa följande: Kuststaterna, som anses huvudansvariga för en hållbar marin resursförvaltning, saknar såväl tillräckliga medel som engagemang. Olika utvärderingar har funnit att uppskattningarna av överskottsresurser inte bygger på öppna och allmänt granskade vetenskapliga råd. Dessutom sluter kuststaterna avtal med andra stater eller privata företag och kontrollerar sällan ett betydande tjuvfiske. Vidare efterlever inte aktörerna, vare sig EU:s medlemsstater, kuststaterna eller fartygsägarna, kravet på att tillhandahålla de data som behövs för att säkerställa en hållbar resursförvaltning. Det är oklart vilka följder avtalen får för tredje lands ekonomi. Flera icke-statliga organisationer anser att avtalen till övervägande del har negativa följder för kustsamhällen, snarare än att de bidrar till hållbar utveckling. De verkar däremot ge en väsentlig fördel till privata intressen inom EU, som det skapas en situation med ojämn konkurrens som inte gynnar tredje lands flottor. Världsnaturfonden påpekar att det omfattande fisket i ekonomiska zoner, länder med svag administration, ofta leder till utarmning av fiskeresurserna och hämmar utvecklingen av nationella fisket. innebär fiskeriavtalen ett ibland betydande bidrag till statsinkomsterna. Att ett land blir beroende av försäljning av fiskerättigheter, kan dock innebära långsiktiga problem. Risken att hamna i en utpressningssituation är uppenbar och det kan vara förödande med ett stort inflöde av utländsk valuta från försäljningen av en naturresurs som riskerar att uttömmas. På lång sikt är det mycket sannolikt att det skulle vara mer gynnsamt att utveckla fisket och beredningsindustrin inom landet. För framtida fiskeriavtal bör särskilt eftersträva att: Fisket i tredje lands vatten sker på verkliga överskottsresurser. Subventionen av fjärrfisket minskar. Efterlevnaden av avtalen förbättras. Avtalen följs upp. Konsekvensbeskrivning alltid görs för nya avtal. Utifrån detta kan man dra slutsatsen att ytterligare reformer av EU:s fiskepolitik krävs vad gäller fisket i tredje lands vatten. bör verka inom EU för att resurserna i tredje land inte överutnyttjas, att subventionerna av fjärrfisket minskar, att konsekvensbeskrivning alltid görs när nya avtal ingås samt att nödvändiga uppföljningar av tredjelandsavtalen görs ur ett resursförvaltnings- och utvecklingsperspektiv. Detta bör ges regeringen till känna. Undersökningar från indikerar att reservat där allt fiske är förbjudet fungerar som områden där fiskbestånden kan återhämta sig ostört och senare bidra till större fångster utanför de skyddade områdena. Studierna indikerar också att flera små reservat kan vara mycket effektiva. instämmer därför med (SOU 2003:72) och miljömålspropositionens (prop. 2004/05:150) förslag om att mindre reservat med totalförbud mot fiske inrättas på försök i och i . Det är viktigt att sådana reservat inrättas i samråd med fiskerinäringen och andra intressenter. vill framhålla betydelsen av en förbättrad samverkan mellan fiskerinäringen, forskningen, myndigheter och miljöorganisationer, både regionalt, nationellt och internationellt. Ett organ för att formalisera en sådan samverkan på nationell nivå bör inrättas. Detta forum bör bli en viktig bas för ställningstagande i fiskefrågor. och bör ha en regelbunden dialog med yrkesfiskets företrädare. Detta bör ges regeringen till känna. Bland det fåtal försök som gjorts med bred lokal förankring kan nämnas områdena Koster/och . Det finns ingen tydlig definition av begreppet lokal eller regional samförvaltning och begreppet har använts i en rad olika betydelser. Gemensamt för dessa modeller är dock någon form av delat ansvar för förvaltningen mellan staten och olika nyttjandegrupper där dessa grupper påverkar och delar kontrollen över utvecklingsinitiativ och de beslut och resurser som påverkar dem. Syftet är att underlätta utformande och genomförande av policy, mål och strategier, vilket stärker legitimiteten för de beslut som fattas. Detta är även ett huvudtema i de regionala skärgårdsprogrammen, och en försöksverksamhet föreslås även i betänkandet Levande skärgård (SOU 2000:67). anser att arbetet med lokal samförvaltning skall utvecklas. Subsidiaritetsprincipen skall följas så långt det är möjligt, vilket innebär att största möjliga makt skall ligga i lokalsamhället om detta är möjligt utan negativa konsekvenser. Tyvärr har arbetet kring samförvaltning gått trögt. Det råder oklarhet om bl.a. vem som skall vara med, hur besluten skall fattas och vilka allmänna förutsättningar som gäller för samförvaltningen. Regeringen bör stimulera och styra upp utvecklingen av väl fungerande samförvaltningsformer. Detta bör ges regeringen till känna. Olika fångstmetoder innebär olika miljöpåverkan. De påverkar också sammansättningen av fiskbestånden. vill att principerna för reglering av olika fångstmetoder skall syfta till en uthållig avkastning från havets rikedomar som havsmiljön värnas. Det tillåtna minimimåttet för fångad fisk skall innebära att varje individ av kommersiella fiskarter skall ha haft möjlighet att leka minst en gång före fångst. Det kräver redskap som släpper igenom fisk, som inte uppfyller minimimåtten. Yngelplatser för dessa fiskarter skall fredas från fiske, vilket också innebär att grunda vatten med mindre än fredas. Lax kan inte längre reproducera sig i de utbyggda älvarna ovanför nedersta kraftverket i respektive älv. Det finns också risk för att sjukdomar sprids om laxen skulle komma upp i de älvar där de inte finns . Det är därför ingen bra idé att försöka återställa laxpopulationerna i de reglerade älvarna. Dock förekommer utsättning av lax för sportfiske på vissa ställen i dessa älvar. I några älvar, exempelvis , Ljusnan och , finns det emellertid områden kvar dit laxen skulle kunna släppas upp för att leka. I de oreglerade älvarna går vildlaxen upp och leker som . Men den vildlekande laxen hotas av utrotning på grund av förstörda lekvatten och för hårt drivet fiske. Fiskynglen har även drabbats av en dödlig bristsjukdom som kan vara en följd av de ekologiska störningar som orsakas av föroreningarna. För att bevara den vilda laxen märks den odlade laxen genom s.k. fettfeneklippning. Denna kan då vid fångst skiljas från den vilda laxen, som kan släppas tillbaka. har i ett utredningsprojekt tillbaka till våra älvar beräknat att ett fullt utbyggt sportfiske i Norr- och älvar kan omsätta ca och utgöra underlag för ca 180 helårsarbeten. Som jämförelse kan nämnas att förstahandsvärdet av hela det svenska yrkesfisket uppgick till . menar att laxen i dessa stora älvsystem skall kunna reproducera sig fullt ut. Det är framför allt sportfisket i Norrlandsälvarna som skulle gynnas av en sådan utveckling, men även yrkesfisket skulle ha glädje av en större stam av östersjölax. Ett stort problem för laxen är de fasta fångstredskap som ofta sitter vid älvmynningen. Fasta fångstredskap borde inte tillåtas vid älvmynningen. Lagstiftningen behöver bli tydligare på denna punkt. Detta bör ges regeringen till känna. I de flesta större älvar i är vattenkraften så utbyggd att det inte längre finns några lämpliga lekområden för lax. I några älvar, exempelvis , Ljusnan och , finns det dock områden kvar dit laxen skulle kunna släppas upp för att leka. Det bör därför finnas förbiflöden vid de kraftverk som ligger mellan dessa lekområden och havet. Situationen är att det på vissa ställen inte finns någon fiskväg förbi kraftverken, eller att denna fungerar dåligt. Enligt är kraftverken skyldiga att ha ett vattenförbiflöde på för att fisken skall kunna vandra. Att har fyra outbyggda älvar är en sanning med modifikation. För att komma upp i måste laxen nämligen passera Stornorrfors kraftverk i nedersta del och ynglen måste passera samma kraftverk på sin utvandring i havet. Den laxpassage som finns vid kraftverket fungerar inte; av den lekmogna fisken kan ta sig upp förbi Stornorrfors och inga kan ta sig tillbaka ner till havet. av smolten överlever färden genom turbinerna på sin väg ut till havet. Detta är ett av exemplen på när förbiflöden inte fungerar som avsett. Eftersom problemet är föremål för en flera decennier lång domstolstvist belyser det också behovet av bättre juridiska redskap för att hantera gamla vattendomar. För att kompensera för den uteblivna möjligheten för laxen att vandra upp i älvarna, är kraftverken är skyldiga att kompensationsodla fisk, som sedan märks genom fettfeneklippning och sätts ut nedströms kraftverket. Ålen är en av de viktigaste fiskarterna för det kustnära fisket. har unika möjligheter att med en ökad utsättning bidra till återhämtningen av det europeiska ålbeståndet då det här finns stora outnyttjade uppväxtområden. För att ålen skall kunna vandra ut i havet behövs dock vandringsvägar förbi kraftverkens dammar. Det är därför beklagligt att inte omfattade uppdraget att utreda förändringar i möjligheten att ompröva gamla vattendomar utifrån ett naturvårdsbehov. Konsumenterna har en viktig roll i allt miljöarbete. , fiskerinäringen och KRAV driver ett projekt kring miljömärkning av fisk. Miljömärkta räkor produceras nu på flera ställen i . För att få ett fungerande miljömärkningssystem krävs relevant information om bestånd, fiskemetoder och fiskets bedrivande, t.ex. huruvida regler och kvoter respekteras. Ett av kriterierna för miljömärkning är att fisken är fångad från ett bestånd som anses lämpligt. ligger ansvaret att ansöka om att få ett bestånd godkänt på den enskilde fiskaren. När ett bestånd blivit godkänt kan alla fiskare som fiskar på detta bestånd dra fördel av klassningsbeslutet. Detta kan vara en orsak till att inga ansökningar om fiske på några fiskarter kommit in. För ett antal arter och bestånd finns redan tillräckligt faktaunderlag för att ta ställning till om fiske på beståndet är miljögodkänt. En ansökan till en kostnad av per bestånd skulle kunna ge KRAV-godkännande för allt fiske på ett visst bestånd. För vissa bestånd kan ytterligare förstudier behövas för att få fram tillräckligt faktaunderlag och då kan kostnaden bli högre för att få godkännande för beståndet i fråga. Staten bör ta på sig att ansöka om godkännande för miljömärkning för de bestånd där svenska fiskare huvudsakligen är verksamma. bör få ansvaret för detta och den i sammanhanget ringa kostnaden (några ) bör inrymmas i budget. Detta bör ges regeringen till känna. Den internationella havsrätten, såsom den bl.a. uttrycks i , bygger i allt för stor utsträckning på gamla föreställningar om att havet tillhör alla och i princip kan behandlas hur som helst. Detta kanske var ett funktionellt förhållningssätt men är inte hållbart . Därför måste havsrätten reformeras i grunden så att en ansvarsfull och rationell förvaltning av havets resurser möjliggörs. är samtliga hav utsatta för utfiskning och många bestånd riskerar att helt kollapsa. Torskfisket utanför är ett avskräckande exempel. har bl.a. diskuterat det bekymmersamma faktum att ansjovisfisket i är på väg att kollapsa. Överutnyttjandet av havets resurser är ett exempel på vad ekonomer kallar allmänningarnas tragedi, dvs. att en resurs utan verklig ägare kommer att överutnyttjas. Lösningen på problemet med överutnyttjande av havets resurser är att skapa tydliga rättsliga regler kring vem som har rätt att bruka olika delar av det begränsade resursutrymmet (fisk, buffringskapacitet mot föroreningar, transporter). En reformering av skulle kunna bereda vägen för en rationell förvaltning av havet. Incitament för en ansvarsfull fiskepolitik skulle kunna skapas. FAO bedömer att världens totala fiskfångster kan öka med om fiskeriansträngningen minskade och genomsnittsåldern för de fångade fiskarna ökades. bör ta initiativ till en omfattande reform av i syfte att skapa tydliga rättsliga regler kring vem som har rätt att bruka olika delar av det begränsade resursutrymmet i haven. Detta bör ges regeringen till känna. Förutsättningarna för yrkesfisket bestäms delvis av det allmänna näringsklimatet. har på näringspolitikens område en rad förslag som förbättrar möjligheterna att starta och driva företag. Det gäller bl.a. regelförenklingar, skattelättnader, sparande och investeringar. Det småskaliga kustfisket och insjöfisket får utvecklingsstöd enligt EU:s nya fiskeprogram för att det inte skall minska eller helt dö ut. Detta förutsätter att fisket verkligen är hållbart. Förlorade fiskegarn, s.k. spökgarn, fortsätter att fiska . Beräkningar har visat att dessa fångar lika mycket fisk som den fångst som landas. Detta är ett stort problem som måste lösas. I dessa spökgarn fastnar även vajrar och annat skräp som kan utgöra en fara för fisket. Försök med upptagning av spökgarn har bedrivits genom i . Vid tillfälliga avbrott i fisket, t.ex. på grund av väderlekssituationen eller båthaveri, kan yrkesfiskare få arbetslöshetsersättning. Möjlighet därtill finns även vid stillaliggande på grund av uppfiskad kvot och om möjlighet att gå ut på annan typ av fiske saknas. Dessa fiskare borde i stället erbjudas möjlighet att dragga upp s.k. spökgarn i , liksom att utföra provfiske och delta i miljövårdsinsatser. De har förutom båtar såväl utrustning och kunskap som den erfarenhet som krävs för detta. Fiskarena har möjlighet att fiska upp dessa garn mot ekonomisk ersättning som kommer dels från staten, dels från . Som ett resultat av varierande fångstmängder varierar fiskares inkomster kraftigt . Denna inkomstvariation är ett stort problem för yrkesfiskarna. För att kompensera detta torde det vara rimligt, att fiskare ges möjlighet till avsättningar mellan olika år enligt samma modell, som finns inom skogsbruket, det s.k. skogskontot. föreslår att regeringen inför ett utjämningskonto ett fiskekonto för yrkesfiskarna. Regeringen bör lägga fram förslag till en lag om fiskekonto. När fiskare behöver byta fartyg måste de skattemässigt kunna resultatreglera mellan olika beskattningsår. Här har svenska fiskare ett sämre utgångsläge än kollegor i och , där skatteregleringarna är betydligt mer fördelaktiga ur periodiseringssynpunkt. Därmed blir finansieringen mer fördelaktig. För den svenska fiskaren innebär reglerna att fiskaren ofta tvingas att skatta av hela, eller stora delar av, vinsten under pågående verksamhet. I många fall leder detta till alltför snabba ersättningsanskaffningar eller inköp av tillfälliga ersättningsfartyg. menar att s.k. negativa saldon för inventarietillgångar måste tillåtas. Dessa saldon står då kvar efter försäljning och skall utjämnas genom ersättningsinvestering. Om så inte sker, återförs det negativa saldot till beskattning.