mot · GT02So710 · 2005-09-29 00:00:00 — Detta förhållande gäller också en betydande del av rena sjukvårdsinsatser. För många är tillgången till en anhörig eller närstående i själva verket en förutsättning för att kunna vårdas i hemmet. Detta gäller inte minst vid vård i livets slutskede. Att närståendevårdarna uppmärksammas på ett positivt sätt och att deras insatser underlättas innebär stora ekonomiska besparingar för den offentliga vården men är också en ovärderlig trygghetsfråga för den enskilda vårdmottagaren. De anhörigas och närståendes insatser är en omsorg som oftast sker i det tysta med ett vårdansvar som är ensamt och psykiskt påfrestande. En bestämmelse i 5 § socialtjänstlagen markerar dock ansvar att genom stöd och avlösning underlätta för närstående och anhöriga som vårdar personer med funktionshinder, långvarigt sjuka och äldre. Denna bestämmelse behöver skärpas. Anhörigstödet är så viktigt att det bör bli en särskilt reglerad skyldighet för att ge ett sådant stöd. vill byta ut ordet bör mot ordet skall i 5 § SoL. Det ankommer på kommunerna att särskilt stödja dessa insatser och det bör finnas en tydlig kontaktpunkt dit den anhörige kan vända sig för råd och stöd. En anhörigkonsulent, kurator eller liknande bör finnas i varje kommun. Kommunerna ska informera sig om vilka närståendevårdare som finns och om deras behov av stöd för att kunna fullgöra sin viktiga uppgift. Det kan handla om materiell ersättning och stimulansåtgärder som avlösningsmöjlighet, utbildning osv. Individuella planer bör upprättas där vårdtagaren, vårdgivaren och den närstående kommer överens om insatsernas omfattning och villkoren för desamma. Frivilligorganisationerna har en viktig roll som komplement till vårdhuvudmännens anhörigstöd. De insatser som görs bör därför ske i nära samverkan med både de anhöriga och berörda frivilligorganisationer. Forskning kring och utveckling av de närståendes och anhörigas engagemang i vården behöver stimuleras. utvecklar sin syn på närstående- och anhörigvården i en särskild motion, (2005/06:So705) Anhörigvården. Huvudmannaskapsreformerna inom vård- och omsorgsområdet innebar såväl positiva effekter som en del påtagliga brister. Ädelreformen, som trädde i kraft , syftade bl.a. till en uppdelning av roller och ansvar för äldres vård och omsorg mellan landsting och kommuner. En negativ effekt blev att sjukvårdsaspekten kom att underordnas boende och omvårdnad. För äldre människor med tilltagande vård- och omsorgsbehov är gränsdragningarna, och den ofta oklara ansvarsfördelningen mellan huvudmännen, en orsak till otrygghet. Huvudprincipen måste vara att all vård och omsorg primärt ska utgå från den enskilda människans behov och endast sekundärt från de organisationsformer och ansvarsfördelningar samhället valt. Mer samverkan och samarbete mellan huvudmännen inom vården och omsorgen är nödvändigt. beslutade om en förändring av betalningsansvarslagen och utmönstring av begreppet medicinskt färdigbehandlad. Lagändringarna kan förhoppningsvis förbättra situationen på många håll. Enligt kristdemokratisk uppfattning bör politiska åtgärder för att förbättra samverkan inriktas på att öka huvudmännens handlingsutrymme. Någon statlig detaljstyrning gagnar inte kommunernas och landstingens vård och omsorg av äldre och funktionshindrade. Helhetslösningar måste eftersträvas där landsting och kommuner gemensamt tar ansvar för verksamheten. Verksamheten måste fungera mellan öppen- och slutenvård, mellan primärvård och omsorg. Det förekommer att patienter skrivs ut utan att ansvarig läkare är förvissad om att den öppna hälso- och sjukvården har övertagit sin del av ansvaret. Som en ytterligare garanti för att omhändertagandet blir korrekt och patientens behov blir tillgodosedda bör detta krav föras in i betalningsansvarslagen. är positiva till mellanvårdsformer, som kan fylla ett behov av omvårdnad och rehabilitering. Detta bör vara en gemensam uppgift för kommuner och landsting. På en del håll i landet har redan mellanvårdsformer utvecklats där kommuner och landsting gemensamt delar på betalningsansvaret. 9.4Inför en fungerande nationell vårdgaranti En nationell vårdgaranti ska omfatta alla medicinskt motiverade behandlingar och skall genomföras fullt ut . Vårdgarantin innebär bl.a. att kontakt garanteras med vårdcentral/primärvården som kontakten tas, besök hos distrikts- eller husläkare sker senast efter att kontakten tagits, då vårdgarantin är fullt genomförd , besök hos annan specialist, , behandling sker efter det att beslut fattats. skriver mer utförligt om den nationella vårdgarantin i partimotionen 2005/06:So703 Hälsovård, sjukvård och social omsorg. 9.5Utredningen om medicinska specialiteter har på regeringens uppdrag gjort en översyn av antalet medicinska specialiteter. Översynen av de medicinska specialiteterna har gett upphov till en omfattande debatt. finns det 62 läkarspecialiteter. förslag innebär att dessa ersätts av 53 specialiteter som delas in i ett system där vissa obligatoriska basspecialiteter kan byggas på med en gren- eller tilläggsspecialitet. Syftet är att ge läkarna en bredare kunskapsbas som bättre matchar behoven i sjukvården. Bland annat föreslås att geriatrik inte längre ska vara en egen specialitet, utan sorteras in under specialiteten internmedicin. Man kan befara att geriatriken kommer att nedrustas och få minskad tillgång till den kompetens som äldre multisjuka behöver. Vissa patientgrupper är oroliga för vad förslag kan komma att innebära för deras möjligheter att få en god vård. Deras oro är förståelig och värd att tas på allvar. Det kommande beslutet gäller den framtida utvecklingen av svensk sjukvård. Det handlar om rekryteringsbehovet av läkare och medicinsk kunskapsutveckling. Mot bakgrund av beslutets betydelse och den oro som frågan väckt menar att ska besluta i frågan om den framtida indelningen av medicinska specialiteter. Aldrig förr har så många blivit så gamla som i . Efterfrågan på geriatrisk kompetens är mycket stor, inte minst från kommunernas sida. Att i detta läge föreslå den geriatriska specialiteten som en grenspecialitet till den invärtesmedicinska specialiteten känns märkligt och inkonsekvent och tyder på okunnighet om geriatrikens arbetssätt. Den invärtesmedicinska verksamheten är organfokuserad där läkarens specialkompetens efterfrågas, medan den geriatriska specialiteten arbetar med ett helhetsperspektiv med multisjuka äldre, där teamarbetet är ett karakteristikum, livskvalitet målet och läkaren ledaren. Det handlar om två helt olika vård- och behandlingskulturer. På många ställen i landet slogs i samband med ädelreformen 1992 geriatrisk och allmän intermedicinsk verksamhet ihop av ekonomiska skäl. På de orterna dog också det geriatriska arbetssättet ut, geriatrikern blev allmän internmedicinare eller tvingades arbeta som sådan, inte minst inom jourkedjan. Rekryteringen till geriatrisk specialitet minskade. Hela rehabiliteringstänkandet och teamsamarbetet reducerades och den medicinskt färdigbehandlade patienten överfördes inom akutvård till kommunens boendeformer, med distriktsläkaren som konsult och utan att rehabiliterande åtgärder hunnit sättas in, eller att helhetsvården beaktats. Inom geriatriken spelar också palliativ vård och palliativt synsätt en framträdande roll. Det gör det inte inom allmän internmedicin där målet är att bota, antingen det gäller hjärta, njure eller annat organ. Den palliativa vården inom geriatriken syftar till att ge livskvalitet när bot är möjlig, med god kontroll av svåra symtom, teamarbete, stöd till anhöriga och en bearbetad relation också till döende och död. Många multisjuka äldre lider också av demenssjukdom. Kunskapen om hur de dementas behov ska utredas och bemötas är stor inom geriatrik och psykogeriatrik, men inom allmän internmedicin saknas i princip både kunskap och intresse för ämnesområdet som här måste konkurrera med de invärtesmedicinska kärnområdena. Om geriatriken blir en grenspecialitet riskerar också demenskunnandet att utarmas såväl kliniskt som forskningsmässigt. Den åldrade, multisjuka patienten kommer i ett gränsland där man riskerar ett ännu snabbare överflyttande från det medicinska (kliniken) till det sociala (kommunen) området. förslag är ett dråpslag mot den multihandikappade äldre patienten och dennes fysiska, psykiska och sociala behov. Kommunerna tvingas alltid till prioriteringar inom begränsade ekonomiska ramar. begränsar kommunerna sina vård- och omsorgsinsatser och ger dessa främst till de allra mest vårdbehövande. Detta har inneburit en kraftig minskning av det totala antalet äldre som får hjälp från den offentliga äldreomsorgen. Sannolikheten att få hemtjänst har minskat under , även efter att man tar hänsyn till förändrade behov i befolkningen. Ensamboende kvinnor som är eller äldre tycks vara mest drabbade. Det sker en mycket omfattande minskning av platser i särskilt boende. Nyproduktionen av äldreboenden är också mycket låg, varför det totala antalet platser minskar kraftigt med ca 13 500 bostäder . Neddragningen beror på kommunernas och landstingens problem med att finansiera vård och omsorg och det kan framför allt drabba resurssvaga äldre. Denna strategi har kallats kvarboendeprincipen. Tanken är att fler äldre ska bo kvar hemma, eftersom det är billigare och de flesta vill bo hemma . En restriktivare tilldelning av platser på äldreboende ska kompenseras med hjälp av en väl utbyggd hemtjänst. Problemet är att långt ifrån alla kommuner kompenserat med att ge mer hemtjänst åt dem som bor kvar hemma. Bristerna i det medicinska omhändertagandet är allvarliga, det gäller läkarmedverkan, läkemedelshantering, demensvård och rehabilitering. Många äldre hamnar i en vårdkarusell med ständiga ambulanstransporter till akutmottagningen, vidare till korttidsboenden och hem igen. Inom det särskilda boendet saknas ofta läkarmedverkan, i synnerhet geriatrisk kompetens. Biståndsbedömningen kommer allt längre från dess egentliga syfte: att vara en behovsbedömning. I en ny rapport, , ett (o)möjligt uppdrag, från beskrivs hur kommunernas biståndshandläggare har att hantera en komplicerad verklighet med förväntningar och krav från olika håll. Behovsbedömningen ska ta sin utgångspunkt i den rättsliga regleringen, men också i allmän samhällsmoral och etik samt organisatoriska förhållanden. Alltsomoftast går dessa inte att förena. skrev i rapporten utan service en framgångsrik strategi? att biståndsbedömningarnas primära syfte tycks vara att mota ut servicemottagare, något som uppenbarligen varit framgångsrikt. Utvecklingen är djupt oroande och för många äldre leder detta till försämrad livskvalitet och ensamhet. När kommunernas hemtjänst så påtagligt begränsas från vardaglig service till rena vårdinsatser måste de äldres ensamhet och kontaktbehov tillgodoses genom andra åtgärder. De stora servicebehov som många äldre har måste tillgodoses i andra former och av andra utförare än den kommunala . För att underlätta tillkomsten av sådan service bör en 50-procents skattereduktion för de privata hushållens köp av tjänster i det egna hemmet införas. utvecklar detta förslag närmare i motionen Företagsskatter (2005/06:Fi319). 10.1Äldreomsorgen måste arbeta mer förebyggande Ett mer förebyggande arbetssätt inom äldreomsorgen behövs. Behovet av heldygnsomsorg kan skjutas upp eller helt utebli om de förebyggande insatserna fungerar. vill införa en norm som innebär att kommunerna ger alla rätt till ett hembesök . På så sätt kan stöd och hjälpinsatser sättas in så att personen kan bo kvar i det egna hemmet längre än vad som är möjligt utan stöd. Det är bättre för individen och billigare för kommunen. Individuellt anpassade hjälpinsatser kan då utformas . På många håll behövs en bättre utbyggd dagverksamhet som kan hjälpa den enskilde att behålla en god hälsa längre upp . Delar av äldreomsorgen måste i vissa fall kunna efterfrågas fritt, utan krav på individuell biståndsbedömning. Det kan t.ex. handla om korttidsboenden för snabb och enkel avlösning. Att inrätta s.k. äldreteam där kommun och landsting samverkar i den medicinska vården av äldre har visat sig effektivt. Det finns även anledning att pröva en modell med äldredistriktssköterskor som har en specialkompetens kring äldrevård. Rehabiliteringsinsatser skulle ofta behöva sättas in tidigare än vad som görs . En värdighetsgaranti måste införas, inte minst för de demenssjukas skull. All omtanke om medmänniskor fordrar inte mer resurser. värdighetsgaranti består av relativt enkla punkter som redovisar för den vårdbehövande, personalen, de anhöriga och politiska beslutsfattare vad som ska gälla. Oavsett hur verkligheten är beskaffad är en värdighetsgaranti en grund för trygghet. värdighetsgaranti innehåller följande punkter: Det ska finnas en läkare knuten till varje äldreboende och till varje hemsjukvårdspatient. En läkare som är kunnig i åldrandets sjukdomar och problem och som regelbundet besöker dessa omsorgstagare. Det ska finnas eget rum för alla som så önskar. Det ska finnas skilda vårdenheter för demenssjuka och andra boende. Det ska vara en självklarhet att senior- och äldreboende finns i eller i närheten av den kommundel där vederbörande tidigare bott. Det ska vara en självklarhet att en omsorgstagare inte ska behöva ligga och vänta innan en blöja byts. Det ska finnas tillräckligt med personal för att mata och hjälpa till med att dricka. En god måltidsmiljö och en hög kvalitet på maten ska finnas. Det ska finnas så mycket personal att varje omsorgstagare får känna sig ompysslad, observerad och personligt tilltalad. Det ska finnas tillräckligt med personal så att alla boende som så orkar hjälps upp ur sina bäddar i rimlig tid och dessutom får komma ut i andra miljöer än det egna rummet, exempelvis kunna vara utomhus . Det ska vara en självklarhet att ta till vara ideella insatser som erbjuds inom äldreomsorgen. Alla ska få ett värdigt slut och det ska finnas så god tillgång till personal att ingen behöver dö i ensamhet. Det ska finnas ett rehabiliterande synsätt i omvårdnaden för att bevara eller öka den äldres funktioner så långt det är möjligt. Rätt till hjälpmedel ska finnas även i det egna boendet för att möjliggöra det rehabiliterande synsättet. Det ska finnas en samordning och uppföljning av läkemedelsförskrivningen till äldre i hemsjukvården och i det särskilda boendet. Det ska finnas eget val inom äldreomsorgen som ger äldre människor frihet att välja vem som utför insatsen. Det ska finnas möjlighet till kulturella upplevelser i form av musik, konst, färg, form m.m. 10.3Nytt boende för trygghet och gemenskap Äldre personer önskar sig i allmänhet tillgängliga och trygga bostäder med närhet till kommunikationer och service. Med åldern blir trygghet alltmer konkret från att handla om tryggheten att slippa inbrott och att kunna röra sig utan oro i sitt närområde till att det finns människor nära som kan hjälpa till om något händer. vill att boendet för äldre ska kunna erbjuda tillgång till service och närhet till medicinsk vård och omsorg. Men lika viktigt är att garantera samvaro, gemenskap och möjlighet att byta några ord med en medmänniska. Äldreboendena är i regel avsedda för svårt sjuka, ofta dementa personer. Men det boende som många och uppåt efterfrågar finns inte. Rätten av bo kvar hemma har för många blivit en skyldighet. Alla äldre vill inte bo hemma. Man kan vara för frisk för sjukvården och för sjuk för det egna boendet. Man kan vara ensam, utelämnad och orolig. Det kan vara så att mänsklig kontakt och samvaro uteslutande ges av personer som för den gamla blir ännu ett ansikte i raden av snabbt passerande vänliga men okända besökare från . Inom äldreomsorgen behövs mer av mänsklig samvaro och gemenskap. Det äldreboende som en gång kallades ålderdomshem var inte alltid av lämplig materiell standard men för många var det en mer människovärdig miljö. Ålderdomshemmet var långt fram den enda formen för offentlig äldreomsorg. 1951 fastställdes landstingens ansvar för långtidssjukvården och det varade fram till ädelreformen 1992. Särskilda boendeformer för äldre är det samlingsbegrepp som fastställdes 1992 i samband med ädelreformen. Det nya begreppet skulle innefatta ålderdomshem och andra , gruppboenden och de från landstingen överförda sjukhemmen. Det särskilda boendet för äldre bestod av ålderdomshem, landstingens verksamheter för långtidssjukvård och pensionärshem. Många äldre med demenssjukdomar vårdades på de stora mentalsjukhusen. Många av oss har nog kvar en idealbild av de gamla och små ålderdomshemmen. Ett ställe dit man kunde flytta när krämporna tilltog, för att bryta ensamheten och uppleva gemenskap med andra gamla. Dagens särskilda boende har mycket litet gemensamt med den bilden. är de flesta som beviljas äldreboende svårt sjuka personer med mycket omfattande behov av vård och omsorg. vill inte ha tillbaka de gamla ålderdomshemmen, men väl en del inslag som fanns där och som saknas inom dagens äldreboenden och seniorboenden. Vi behöver få tillbaka boendeformer som ökar tryggheten, men som i normalfallet inte kräver biståndsbedömning, och som kan erbjuda mer av mänsklig samvaro och gemenskap. Ett boende som både i vårdnivå och övrig ambitionsnivå utgör ett alternativ mittemellan servicehuset och det särskilda boendet. En ny boendeform för äldre personer kan minska efterfrågan på de särskilda boendena. Det är nämligen när vi byter från vårt eget boende till det särskilda boendet som de kommunala kostnaderna rusar i höjden. Då försvinner all obetald anhörighjälp som många äldre, det visar erfarenheten, snart får ett allt större vårdbehov. Vad många efterfrågar är ett boende där den enskilde hyresgästen kan känna trygghet, ha tillgång till social gemenskap, aktiviteter och olika former av omsorg och service. finns i flera kommuner möjlighet att välja någon form av seniorboende, men utbudet är begränsat och tillgången till omsorg och service i anslutning till dessa bostäder är ofta litet. Det skulle behöva byggas fler gemenskapsboenden, lägenheter eller rum anpassade för en tilltagande skröplighet hos den boende. Ett praktiskt boende med service, social samvaro och tillgång till personal som ger omsorg och service, i första hand av förebyggande karaktär. Som nyinflyttad behöver man kanske inte vårdpersonalens omvårdnad. Det är först när den äldre drabbas av mer allvarliga ålderskrämpor, låt säga fem , som vården och omsorgen utnyttjas. På så sätt kan flytten till det särskilda boendet skjutas upp . 10.4Inför en boendegaranti i varje kommun Jag vill ha ett boende för resten av den tid jag har kvar. Eftersom är färdigbehandlad ska han nu till ett korttidsboende. (), ordförande i stadsdelsnämnden. Sydnytts reportage om 98-årige kamp för att få plats på ett äldreboende illustrerade vilka absurda konsekvenser kvarboendeprincipen kan få. ville ingenting annat än att få trygghet och slippa få flytta runt på sjukhus och korttidsboenden. Men kommun sade bestämt nej. Först efter sex omflyttningar och reaktionerna som följde på nyhetsinslaget fick han slutligen en plats. Det har blivit allt vanligare att personer inte får plats på särskilt boende, trots stora vårdbehov och mycket hög ålder. Kommunerna framhärdar i att det är bättre för den äldre att bo kvar hemma, medan den äldre själv ingenting hellre vill än att flytta. Att inte veta om man får ett anpassat boende när man behöver det skapar otrygghet. Införandet av en ny princip för äldreboendet är nödvändig: Den som uppnått en viss ålder ska vara garanterad plats på anpassat boende (antingen särskilt boende eller gemenskapsboende). En lämplig ålder är då man räknas som äldreäldre, dvs. Garantin får inte utnyttjas så att vårdbehövande äldre som inte uppnått hög ålder, t.ex. demenssjuka, inte får sin plats på äldreboendet. Boendegarantin skulle öka tryggheten och få till följd att trycket på äldreboenden minskar. De allra flesta äldre vill bo kvar hemma så länge de kan det viktiga är vetskapen om att när man behöver hjälpen så får man den. Boendegarantin är ett kommunalt ansvar, men stöd av statliga åtgärder kan komma att krävas. Behovet av platser i särskilda boenden ser olika ut i olika kommuner. Det innebär att vissa kommuner kommer att kunna klara boendegarantin med en gång. För andra kommuner kan det ta . Men målsättningen måste vara att samtliga av landets kommuner närmar sig eller uppfyller de krav boendegarantin ställer under nästa mandatperiod. 10.5Eget val i äldreomsorgen En helhetssyn på den enskildes behov förutsätter att den enskilde ges större inflytande över vilka insatser som ges. har tillsammans med övriga partier i föreslagit en fritt val-reform inom äldreomsorgen. Reformen innebär bl.a. att alla äldre som är berättigade till särskilt boende i största möjliga utsträckning ska ges möjlighet att välja boendeform och kommun. Valfriheten ska även gälla hemtjänstinsatser som dagverksamhet, korttidsboende och hemsänd mat. Kommunerna ska vara skyldiga att informera medborgaren om vilka valmöjligheter som står till buds. Till kommunernas skyldigheter hör även att kvalitetssäkra alla utförare genom certifiering. Rätt utformad kan valfrihet ge förbättringar inom äldreomsorgen. Valfriheten ska skapa en mer lyhörd verksamhet, vars fokus är den enskildes behov och önskemål. Vi har ett tiotal exempel bland svenska kommuner på hur valfrihetsreformer inom olika välfärdssektorer framgångsrikt införts. vill se ett system för det egna valet som ger de äldre möjligheten att själva välja utförare, i privat eller regi. Gemenskapsboenden kan med fördel väljas av den enskilde, enligt den valfrihetsreform vi föreslår. Den s.k. maxtaxan för äldre och funktionshindrade i särskilda boenden, som infördes den1juli 2002, var en nödvändig reform. Med tidigare nivåer på avgifter för hemtjänst och boende samt på förbehållsbelopp hade många pensionärer och funktionshindrade anledning att känna oro över sin ekonomiska situation. Men lagförslaget var behäftat med en rad oklarheter när det gäller tillämpningen i kommunerna. Regeringen har försökt att skapa klarhet vad gäller tillämpningen, men problemet är att lagen i grunden är otydlig. Regeringen måste återkomma med tydliga konsekvensbeskrivningar för pensionärer i olika inkomstlägen, och därefter förtydliganden av lagparagraferna. Regeringen säger sig följa utvecklingen och har gett i uppdrag att följa upp och utvärdera de nya bestämmelserna om avgifter. Uppdraget sträcker sig fram till . anser att reformens tydliga brister måste åtgärdas det går inte att vänta till 2007. 11Skapa en rättssäker behovsbedömning För att klara äldreomsorgen har kommunerna hanterat demografins utmaningar och arbetslöshetens påfrestningar genom att pröva behoven snävare. begränsar kommunerna sina vård- och omsorgsinsatser och ger dessa främst till de allra mest vårdbehövande. Biståndsbedömningen som ska handla om att bedöma behov har mer kommit att handla om att bedöma resurser. Fördelningen av äldreomsorgen har fått vika för en mer restriktiv hjälptilldelning, vilken utgår från tillgängliga resurser i stället för från befintliga behov. Biståndsbedömningen måste bli mer rättssäker. Fördelningen av bistånd är myndighetsutövning, vilket i sin tur innebär att handläggningen är omgärdad av regler. Reglerna är till för att garantera den enskildes rättssäkerhet i beslutsfattandet och utgör stommen i en byråkratisk process. Många kommuner har egna riktlinjer om hur beslut om äldres behov ska fattas. Men dessa riktlinjer är inte alltid politiskt beslutade och dessutom sällan offentliga. Prioriteringar inom äldreomsorgen blir därmed godtyckliga och pressas långt ned i organisationerna. Det ansvar som de politiska beslutsfattarna ska ta lämpas över på den enskilde biståndsbedömaren, och i värsta fall ännu längre ut i organisationen. Vi menar att här krävs flera förändringar för att äldre människor ska få den vård de behöver: Människor söker inte hemtjänst och boende i onödan utan för att de har behov av det. vill se ett tankeskifte som fokuserar mer på personers behov och mindre på att ransonera vården.