mot · GT02So606 · 2005-10-04 00:00:00 — Motiven för detta är inte enbart brist på resurser utan har också sin grund i svepande påståenden om bristande sjukdomsinsikt. Det finns fortfarande en förlegad syn på att den psykiskt sjuka patienten inte själv kan bedöma sina behov och att en önskan om byte av vårdgivare skulle ha sin grund i sjukdomen och inte i brist på vårdkvalitet. Regeringen bör därför i samband med införandet av en vårdgaranti och nationellt vårdval säkerställa att denna även omfattar psykiskt sjuka. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. Tvång kontra frivillig vård Det finns situationer där den psykiska sjukdomen hindrar den enskilda från att kunna fatta beslut som främjar den egna hälsan. Insikt om sjukdomen kan brista och vanföreställningar kan innebära att vederbörande kan vara farlig för sig själv eller andra om inte behandling kan ges. Vår mening är att tvångsvård då kan vara oundviklig men först efter att alla andra alternativ är uttömda eftersom ett tvångsingripande på dessa grunder är ett stort ingrepp i den enskildes integritet. är situationen den att alla legitimerade läkare har möjlighet att skriva vårdintyg. Regeringen har i en proposition om läkare i allmän tjänst aviserat att detta kommer att utredas i syfte att ställa behörighetskrav utöver läkarlegitimationen. välkomnar en sådan utredning och anser, utan att föregå utredningens slutsatser, att det bör ställas krav på såväl utbildning, erfarenhet som kontinuitet för att erhålla rätt att utfärda vårdintyg. Den som vårdas enligt lagen om psykiatrisk tvångsvård kan få en stödperson tilldelad sig. Denna stödperson är inte personal utan är en fristående vanlig medborgare som kan utgöra ett ideellt stöd som tvångsvården pågår. Detta är en verksamhet som fungerar på olika sätt i landet, framför allt när det gäller tillgång till stödperson. Det saknas också kunskap och erfarenhetsinsamling om hur dessa stödpersoners funktion fallit ut. anser att det vore värdefullt med en sådan kunskap för att verksamheten ska kunna utvecklas. Därför bör regeringen ge i uppdrag att utvärdera stödpersonsverksamheten för tvångsvårdade inom psykiatrin. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. Ett flertal av de med psykisk sjukdom eller funktionshinder är ensamstående i bemärkelsen att de inte är gifta, samboende eller har registrerad partner. Det betyder inte att psykiskt sjuka och funktionshindrade saknar närstående. Många med schizofreni och annan svår psykossjukdom har debuterat i sin sjukdom vid unga år varför många föräldrar och syskon aktivt stöttat sina anhöriga samt fortsatt med detta långt upp . Situationen för närstående skiljer sig inte från andra närstående till svårt sjuka, t.ex. demenssjuka. Behovet är stort av stöd, kunskap och i många fall av avlastning. bör ges i uppdrag att göra en översyn av vilket stöd som finns för anhöriga och närstående till psykiskt sjuka och funktionshindrade samt redovisa vilket stöd som saknas och därför behöver utvecklas. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. Barn till psykiskt funktionshindrade är en sällan uppmärksammad grupp av närstående. Det kan vara både skrämmande och skapa skam hos ett barn vars förälder beter sig irrationellt på grund av sin sjukdom. Många barn försöker då förhindra att andra får veta hur föräldern är och hur det är i hemmet. Barnen får ta ett stort ansvar både för sig själv och sin förälder. Det kan vara lika traumatiskt för ett barn att få uppleva att föräldern bli så sjuk att denna inte finns i hemmet under långa perioder. Båda dessa situationer behöver uppmärksammas av de behandlare och den personal som finns runt föräldern. Barnet ska ha rätt till eget stöd och rätt till kontakt med sin förälder om det är möjligt även vid längre sjukhus- eller behandlingsvistelse. Beslut som fattas där barn finns med ska utgå utifrån . Många bra initiativ har tagits men det saknas ett helhetsgrepp både vad gäller omfattning och behov av stöd till barn med psykiskt sjuka föräldrar och utformning av insatser. bör därför få i uppdrag att analysera och redovisa situationen för barn till psykiskt sjuka föräldrar. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. Det finns situationer, inte minst när det gäller unga vuxna, där föräldrar och andra närstående lämnas utanför vården av den unge. Det är viktigt att den unge ges möjlighet till eget självbestämmande och stöd i sin frigörelse från sina föräldrar även om den unge är drabbad av en allvarlig psykisk sjukdom. Men är det viktigt att erkänna det närmaste nätverkets betydelse i tillfrisknandet och vid inhämtandet av kunskaper om den unge, under förutsättningen att vederbörande själv accepterar detta eller saknar egen förmåga att uttrycka sig. Det kan därför finnas skäl att se över former för närståenderåd i utvecklingen av former för inflytande. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. Ett av de områden som bl.a. regeringens psykiatrisamordnare pekat på som underutvecklade inom psykiatrin, är forskning och metodutveckling. Det finns en ideologisk strid som på sina håll inneburit att behandling inte prövats på ett grundligt och vetenskapligt underbyggt sätt. är det viktigt att poängtera att psykiatrin till sin karaktär spänner över flera vetenskapsområden och där forskningsmetoderna skiljer sig åt utan att den vetenskapliga kvaliteten äventyras. I hela samhället finns en tendens att hylla den kvantitativa forskningen vilket inte gagnar den psykiatriska patienten. Det kan avspeglas parallellt i diskussionen om huruvida psykoterapi i relation till läkemedelsbehandling är att föredra. om behandling av depressioner är därför särskilt välkommen. Där påvisas betydelsen av att se människan som en helhet. Detta nyanserade och balanserade förhållningssätt till psykiatrisk behandling bör efterföljas inom fler områden inom psykiatrin. I hälso- och sjukvården finns flera kompetensområden som har betydelse för patientens återvinnande av hälsa. Av tradition fokuseras det mest på den medicinska disciplinen och läkarkåren. Det förhållandet avspeglar såväl klass- som könsperspektiv då läkare långt fram företrädesvis varit män och haft en social och ekonomisk makt i samhället. Omvårdnaden som praktik och akademiskt ämne har åsidosatts då det främst utövas av kvinnor i lägre befattningar. Ur patientens perspektiv saknar omvårdnaden och medicinen någon inbördes konflikt och är för patienten lika väsentliga. Det finns skäl att påminna sig om omvårdnadens ursprung där och flera andra kvinnor före och efter henne visat på betydelsen av omvårdnaden för den medicinska behandlingens effekt. I den psykiatriska hälso- och sjukvården finns det all anledning att uppmärksamma behovet av utvecklingen av den psykiatriska omvårdnaden. Vi vet genom ett flertal studier att många människor med psykisk ohälsa drabbas av fysiska sjukdomar som hjärt- och kärlsjukdomar och diabetes. Dessa följs sällan upp och förvärras ofta då den enskilda på grund av sin sjukdom ibland saknar förmåga att upprätthålla goda kostvanor och regelbundet kontrollera sin fysiska hälsa. Det finns goda skäl för regeringens psykiatrisamordnare att också fokusera på behovet av att utveckla den psykiatriska omvårdnaden. Det handlar då om både kommunernas och landstingens psykiatriska omvårdnadsinsatser. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. Kampen mellan olika ideologiska inriktningar inom psykiatrin har som vi tidigare beskrivit inneburit en klyvning i synsättet på behandling som är djupt olyckligt för den enskilda patienten. Vi kan konstatera att det medicinska och farmakologiska synsättet dominerar framför ett psykologiskt betraktelsesätt. har inte för avsikt att ta ställning för den ena eller andra behandlingsmetoden, men vill understryka behovet av en helhetssyn på patienten. har psykoterapeutisk behandling blivit en klassfråga. Det finns få möjligheter att få långtidsterapi inom den offentliga sektorn eller av en läkare med psykoterapeutisk kompetens som är ansluten till . anser att det är en rad åtgärder som måste vidtas för att människor med psykisk ohälsa ska kunna få tillgång till behandling utifrån behov oavsett plånbokens storlek, diagnos, geografisk ort, etnicitet eller kön. I första hand måste den offentliga vården utvecklas så att fler psykoterapeuter finns tillgängliga för såväl kort- som långtidsterapi. Den situation som råder endast läkare och sjukgymnaster med psykoterapeutisk kompetens kan erbjuda terapi som ingår i högkostnadsskyddet är märklig. Det sätter en gräns för psykologer, arbetsterapeuter m.fl. som har en motsvarande terapeutisk kompetens, att inte ingå i försäkringssystemet på grund av skillnader i grundutbildningen och inte i det som ska utföras. Det begränsar också möjligheten för patienten att få tillgång till psykoterapi. Regeringen bör utreda möjligheten till en utvidgning så att även psykoterapeuter med annan grundutbildning än sjukgymnast- respektive läkarutbildning kan ingå i försäkringssystemet. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. råder det brist på psykiatriker vilket lett till en ökad omfattning av tillfälliga vikarier, stafettläkare eller läkare som ännu inte har specialistkompetens. Det betyder att den som ska ansvara för patientens behandling, patientansvarig läkare eller en s.k. , är den person som känner patienten minst och/eller har minst kompetens inom området psykiatri. Teamet som finns runt patienten består inte sällan av personer som finns med och som har en tät kontakt. Psykologer, kuratorer, sjuksköterskor och mentalskötare har inte sällan ett stort ansvar för den dagliga kontakten och omsorgen om patienten. anser att det bör ske en översyn av PAL-funktionen då den bygger på ett föråldrat och ensidigt tänkande där läkare är i centrum. Det finns all anledning att överväga om inte andra befattningshavare kan erhålla samma ansvar och befogenheter. Så är t.ex. fallet i där psykologer kan inneha en PAL-funktion. Regeringen bör därför ge i uppdrag att utreda PAL-funktionen utifrån vad som här anges. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. Den rättspsykiatriska vården har varnat för att man kommer hamna i en mycket besvärlig situation. Det saknas utbildade rättspsykiatriker i sådan omfattning, att det kan bli svårigheter att utbilda nya eftersom de som ska utbildas kommer att sakna handledare. De rättspsykiatriker som är verksamma har en hög medelålder, varför åtgärder måste vidtas tämligen omgående. En utredning om rättspsykiatrisk vård som avslutades har förslag som ytterligare ökar behovet av rättspsykiatriker. Där finns förslag som är bra och viktiga, men som också kräver resurser. För att utredningens förslag ska kunna genomföras krävs att utbildningen av rättspsykiatriker startar snabbt. Mot bakgrund av att fler dömda personer har psykisk sjukdom, att medelåldern är hög bland rättspsykiatrikerna samt att nya uppgifter kommer att åläggas dem, bör förberedelser vidtas omgående så att fler studerande stimuleras till att välja rättspsykiatri som specialitet. Vad som ovan anförts om utbildning av rättspsykiatriker bör som sin mening ge regeringen till känna. I samband med psykiatrireformens genomförande 1994/95 inleddes försöksverksamhet med personligt ombud. Verksamheten har organiserats på olika sätt i landet. Vissa personliga ombud har organiserats som fristående till huvudmännen via brukarorganisationer, andra har organiserats av kommun och/eller landsting. lämnade en rapport om personligt ombuds-verksamheten i fyra verksamheter lokaliserade till , och , Mångfaldens mekanismer. I rapporten skriver att trots den begränsade verksamheten så har den givit stor effekt för de klienter som berörs. En orsak till detta tros vara det respektfulla förhållandet mellan klient och ombud. Ombuden har både en stark professionell roll och ett starkt personligt engagemang. Ett hot finns mot verksamheten trots de goda effekterna och det är bristen på en lagstiftning som slår vakt om verksamheten. I vissa kommuner anses reformen vara underfinansierad och därmed anses den som en belastning. tar i sin rapport upp vilka mänskliga och ekonomiska vinster verksamheten eventuellt har. Enligt vår mening är personligt ombud en verksamhet som just genom de positiva hälsoeffekterna på klienterna innebär minskat lidande och minskat behov av slutenvård vilket samhällsekonomiskt bör vara eftersträvansvärt. nya uppföljning av verksamheterna presenterades 2005 och visade på ett mycket lyckat resultat. Kvaliteten och stödet har varit mycket bra för den enskilda och underlättat kontakten med vårdgivare och myndigheter. I förlängningen har det lett till en ökad livskvalitet. Vi menar att detta var ett förväntat resultat då vi vet att psykiskt långtidssjuka har ett stort behov av kontinuitet och begränsat antal kontakter. Trots det lyckosamma med personligt ombuds-verksamheten för den enskilda och samhället finns det en reell risk att kommuner och landsting i en ekonomiskt trängd situation inte prioriterar verksamhet med personligt ombud. Vi menar därför att det finns skäl att under nästa mandatperiod avsätta resurser så att rätten till personligt ombud för psykiskt långtidssjuka kan skrivas in i socialtjänstlagen. anser sammantaget att det behövs en nationell handlingsplan för psykiatrin, såväl inom landstingen som i kommunerna, där även barn- och ungdomspsykiatrin inkluderas. Mot bakgrund av om hur kommunerna levt upp till psykiatrireformens intentioner finns det än starkare skäl för en nationell handlingsplan. I slås det fast att en del har hänt men att mycket återstår. Några av de områden som lyfts fram är bristen på sysselsättning, bristen på brukarmedverkan och individuellt utformade insatser. Därutöver är det många kommuner som brister i sin organisation för att möta psykiskt funktionshindrades behov. Det finns t.o.m. kommuner som saknar kunskap om vilka behov som finns i den egna kommunen. En nationell handlingsplan skulle enligt vår mening innebära en möjlighet att strukturerat driva psykiatrin framåt och skapa en samling kring gemensamma mål. I det sammanhanget vill vi peka på bristen med dagens system med en psykiatrisamordnare. Denne har inte som funktion tagit ett helhetsgrepp på psykiatrin och än mindre kunnat påverka utvecklingen. Däremot har funktionen utgjort ett hinder för att tydliggöra och skjutsa på de nivåer som rimligen har ansvaret för psykiatrin. Regeringen bör påbörja en beredning av en nationell handlingsplan för psykiatrin utifrån vad som anförts i motionen. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. Sermin Özürküt (v)