mot · GT02K430 · 2005-10-05 00:00:00 — Fördelningen av utjämningsmandat mellan partierna fortgår som , men den kandidat som fått flest andel personröster av de ännu inte invalda när dubbelvalselimineringen har beaktats, erhåller mandatet i stället. Detta innebär en relativ uppvärdering av personvalets betydelse. Nackdelen med detta förfarande kan anses vara att det även här skapas en rabatt för mindre valkretsar. I gengäld kan det dock förutses att då antalet fasta mandat är mindre i de små valkretsarna är det ett relativt större problem att flera populära kandidater fått en större mängd personvalsröster än partiet erhåller mandat i den valkretsen. Möjlighet att avge flera personröster. Principen att en person har en röst ska bevaras. Rösten räknas i fördelning av mandat enbart som en partiröst. Men för att medge en större möjlighet att påverka rangordningen av kandidater, framför allt i koppling till ett slopande av spärren, är det möjligt att låta varje väljare avge mer än en personröst. Exempelvis kan upp till tre personröster på varje valsedel godkännas. Personrösterna tillfaller då samtliga tre kandidater. Det betyder att väljarna har möjlighet inte bara att kryssa en enstaka kandidat, utan att påverka en större del av sammansättningen av ett partis fullmäktigegrupp eller antalet ledamöter från valkretsen i . Denna möjlighet att personrösta på flera kandidater kan genomföras endera som oviktade röster eller som viktade röster i en rangordning. Fördelar och nackdelar med respektive system samt hur många personröster som varje väljare ska få avge inom ett sådant system bör utredas. Avskaffa valkretsarna i kommunala val. Det första och det fjärde av de problem som beskrivs ovan beror av indelningen i valkretsar. Även om det är svårt att se något reellt alternativ på nationell nivå eller i många landsting, är valkretsar i primärkommunala val som regel inte något som är vare sig nödvändigt för valproceduren eller ökar medborgarnas förtroende för det demokratiska systemet. Tvärtom kan det i flera fall leda till att partier som egentligen har högre röstetal missgynnas i fördelningen av mandat på grund av valkretsindelningen, vilket minskar tilltron till systemets demokratiska legitimitet. Att det dessutom kan göra det svårare för väljarna att personrösta på kandidater då rösterna splittras mellan valkretsarna, är tunga argument för att ändra den ordning där kommuner är indelade i fler än en valkrets i val till kommunfullmäktige. Regeln bör vara att kommunen utgör en valkrets i val till kommunfullmäktige. Det kan finnas fall där, på grund av kommunens utseende eller andra faktorer, en indelning i valkretsar har en legitimitet hos invånarna. I sådana fall bör dispens kunna medges. Vi tänker oss att den myndighet som ger dispens i sådana ärenden kan vara eller Kammarkollegiet. Kommunen bör inte själv medges besluta om en indelning i valkretsar, eftersom det påverkar utslaget av val i kommunen och det då kan riktas misstankar om att en valkretsindelning används för att manipulera valutfallet. Skulle skäl tala för att ett avskaffande av kommuners och landstings indelning i valkretsar inte är lämplig, bör i stället övervägas att införa regler för kommunala utjämningsmandat så att proportionaliteten i val till kommun- och inte kan åsidosättas av valkretsindelningen. Ge synskadade möjlighet att personrösta. Synskadade har ingen möjlighet att personrösta med bevarad valhemlighet då de behöver ta hjälp för att läsa valsedeln och också markera vilket namn personrösten avser. Det är mycket problematiskt att synskadade på detta sätt tvingas ge upp sin valhemlighet för att kunna fullgöra sina demokratiska rättigheter. är dock tekniken så väl utvecklad att problemet borde vara överkomligt. Det torde därför vara möjligt för att genom teknikupphandling ta fram en apparat som medger en synskadad att personrösta utan att valhemligheten röjs. Alltsedan fick en ny regeringsform har val till riksdag, landsting och kommuner ägt rum på en och , från början , numera efter senare författningsändringar . Olägenheterna med den nuvarande ordningen framstår i allt tydligare dager. Den lokala politiken, där exempelvis inriktningen av en väsentlig del av den offentliga välfärdspolitiken beslutas, kommer i skymundan av rikspolitiken. Kommunalpolitikerna, vilka bör fungera som demokratins spjutspetsar, blir anonyma och bilden av kommunerna som rena implementeringsorgan för riksdag och regering förstärks. liberalerna menar att det bästa vore att införa skilda valdagar. Tanken måste vara att ge större utrymme för lokal politisk debatt och ansvarsutkrävande. Frågan om hur skilda valdagar ska genomföras bör prövas ytterligare. Reformera formerna för regeringsbildning valrörelse fick mot slutet ett inslag av konstitutionell debatt med anledning av att utsikterna för en majoritetsregering föreföll allt mindre. Ett flertal av de inblandade, såväl partiföreträdare som politiska reportrar, statsvetare eller andra som kommenterade frågan ansåg det problematiskt att en minoritetsregering kan sitta kvar efter ett valutslag där regeringens stöd i är oklart. Förekomsten av så kallade stödpartier är också i en mening ett konstitutionellt problem. I formell mening är samtliga partier i som inte tillhör regeringen oppositionspartier. Stödpartierna är t.ex. inte underkastade det ansvar och den granskning som åvilar regeringens arbete, i stället ska de medverka i granskningsarbetet. Det reser också frågor om ordningen för fördelning av mandat i utskott, val till vissa nyckelposter som t.ex. ordförandepost, samt hur kvittningssystemet används. Det visade sig också i många kommentarer närmast efter valet, att det finns en ganska begränsad acceptans för att regeringsbildningsprocessen bygger på slutna förhandlingar. Det vore därför önskvärt att formerna för regeringsbildning stramades upp. Det finns flera möjligheter: Förändrad konstitutionell praxis. Ledaren för en minoritetsregering, vars regeringsunderlag har förändrats, lämnar in sin och regeringens avskedsansökan på samma sätt som en majoritetsregering som har förlorat sin majoritet gör det. Däremot kan en majoritetsregering som fortfarande har stöd av en majoritet av ledamöter sitta kvar. Denna lösning fordrar inte några formella förändringar i författningen. Förändrade formella regler i författningen. a) Statsministern och regeringen lämnar alltid in sin avskedsansökan efter ett val, alternativt b) det införs en bestämmelse som säger att talmannen alltid efter ett val har att ta initiativ i regeringsfrågan (utan att statsministern själv måste anmäla sin avgång). I det senare fallet kan man säga att regeringens och mandatperioder sammanfaller. Talmannen kan därvid föreslå att välja om den sittande regeringen eller inleda en ny regeringsbildning. Med båda lösningarna ska emellertid en förtroendeomröstning alltid äga rum efter det att talmannen har presenterat sitt förslag. liberalerna anser att alternativ 2b är att föredra. Det aktualiserar därför en förändring av regeringsformen. I avvaktan på att så sker, bör däremot frågan ingalunda lämnas därhän. Vi förordar därför även att partier tydligt utfäster sig att agera i enlighet med alternativ 1. Detta bör ske som i formen av ett tillkännagivande, eftersom det också är en uppmaning som riktas till den sittande och kommande regeringar till dess grundlagsutredningens eventuellt kommande förslag genomförts. tillsatte regeringen en parlamentarisk kommitté, , vars uppgift är att se över strukturen och uppgiftsfördelningen inom samhällsorganisationen. Kommittén ska undersöka den nuvarande samhällsorganisationens förutsättningar att klara de offentliga välfärdsåtagandena. Där det är motiverat ska kommittén föreslå förändringar av strukturen och uppgiftsfördelningen. Förslagen ska ge de folkvalda organen bättre förutsättningar att få genomslag för politiken och medborgarna bättre förutsättningar till inflytande, insyn och utkrävande av ansvar. Kommittén kommer att lämna sitt slutbetänkande . partiråd beslöt att förorda att landstingen och försäkringskassorna ska läggas samman och ersättas med vårdregioner. Sjukvården ges därmed medansvar för sjukförsäkringens kostnader. Det övergripande ansvaret för sjukvård och sjukförsäkring skall, inom av fastlagda ramar, samlas i de nya vårdregionerna som förutom den nationella ersättningen till husläkarna får tillgång till alla de resurser som används för sjukvård, rehabilitering och sjukförsäkring. Sjukförsäkringen förblir en socialförsäkring med av i lag fastställda villkor och ersättningsnivåer. Sammanläggningen av hälso- och sjukvården med sjukförsäkringen inom vårdregionerna ska öka möjligheterna att förebygga och minska sjukskrivningar, öka hälsan i arbetslivet samt stärka satsningarna på att förebygga de allvarligaste folkhälsoproblemen. Det som varit passiva sjukskrivningspengar ska mycket mer användas till förebyggande insatser, behandling och aktiv rehabilitering. Vårdregionerna bör vara färre till antalet än dagens landsting, och det bör bli i storleksordningen 610 sådana regioner. De geografiska gränserna ska vara förankrade regionalt och inte genomdrivas uppifrån mot medborgarnas önskemål. Regionförsöken i och påverkas inte av partirådets ställningstagande. inställning till en rad andra frågor som utreds av kommer att avgöras vid partiets landsmöte . Enligt gällande regler väljs ledamöter och ersättare till kommundelsnämnder av fullmäktige på samma sätt som alla andra ledamöter i kommunala nämnder. Detta innebär att majoriteten i normalfallet blir densamma som i hela fullmäktige och alltså kan avvika från väljarmajoriteten i den aktuella kommundelen. anser dock att det vore önskvärt att det fanns en möjlighet för kommuner att, om de så önskar, välja att inrätta direktvalda kommundelsnämnder där den lokala majoriteten får vara avgörande. är utgångspunkten att sammanträden i nämnder och styrelser hålls bakom lykta dörrar. föreslog att fullmäktigeberedningar ska ha möjlighet att besluta att ett sammanträde ska vara offentligt, om fullmäktige medgivit det. Enligt uppfattning borde den principen gälla generellt, det vill säga att sammanträden som regel är offentliga och öppna för allmänheten, och att beslut i stället fattas om slutna sammanträden när det bedöms vara av vikt att de är slutna. Självklart skall inte sammanträdet kunna vara öppet då ärenden som behandlas rör enskilda individer eller som på annat sätt omsluts av sekretess eller där den personliga integriteten på minsta sätt kan skadas eller bedöms kunna utsättas för kränkning eller obehörigt intrång. Extraval i kommuner och landsting I olika situationer kan det vara önskvärt att kommuner och landsting har möjlighet att utlysa extraval, på samma sätt som . Det kan handla om att, som diskuterades i , realisera en ändrad kommunindelning än som sammanfaller med allmänna val, men också om att bryta politiska dödlägen där ett erforderligt majoritetsunderlag inte kan nås på annat sätt än genom nyval. Det är inte bedömning att sådana extraval skulle bli aktuella särskilt ofta, men när det blir aktuellt, kan en sådan åtgärd vara nödvändig. Dels med hänsyn till behovet av ett fungerande kommunalt majoritetsstyre, dels genom att kommunpolitiker inte ska åläggas uppgifter att ta ansvar för ett uppkommet politiskt läge som går stick i stäv med rollen som politiker och företrädare för en av partiet tydligt hållen åsikt. Stärk den granskande makten Av avgörande betydelse för en fungerande demokrati är kraften i den politiska kontrollen av makten. Politisk kontroll är ett mångtydigt begrepp. Två huvudvarianter kan urskiljas: dels den som det allmänna utövar genom olika organ offentlig kontroll, dels den övervakning som bedrivs inom det politiska systemet för att uppdragsgivare ska kunna lita på sina uppdragstagare och få klart för sig vad de åstadkommer demokratisk kontroll. Demokratisk kontroll kan, som professor framhåller i skriften Huru skall statsvercket granskas? som arena för genomlysning och kontroll (Ds 2002:58), anta olika skepnader. Först och främst finns det förstås olika nivåer. Folkets övervakning av baseras i stor utsträckning på massmediernas rapportering, medan de senare leden i kedjan övervakning av myndigheterna och myndigheternas inre kontroller i större och gradvis växande utsträckning bygger på olika former av redovisning, rapportering och revision. Det hindrar inte att massmediernas bevakning spelar stor roll också för senare former av kontroll. En hel del tillsyn är, som framhåller, högst flegmatisk och skärps först när det kommer larmsignaler om att något är på tok. En annan distinktion handlar om arten av övervakning. Kontrollbegreppet är påfallande mångtydigt. Spänner man ut det i en riktning stöter man på ett antal former av systematisk efterhandsgranskning som går under sådana namn som uppföljning, utvärdering, revision, översyn eller policyanalys. Spänner man ut det i en annan riktning täcker det i stället ett fält som rymmer både uppsikt och styrning. I dagligt tal betyder kontroll därmed litet av varje. har tecknen på missförhållanden i den offentliga maktutövningen varit många. Regeringen struntar helt sonika i att verkställa många av beslut. Regeringen bedriver stundom en EU-politik i strid med vilja. Utnämningsmakten missbrukas (till denna fråga återkommer i en annan motion). I flera kommuner har skandaler avslöjats där missbruk av skattebetalarnas pengar kunnat konstateras. Förklaringarna är flera. En viktig orsak är att ett parti, Socialdemokraterna, inte bara självt utan också av många andra har uppfattats ha monopol på makten. Ett långt, nästan oavbrutet, innehav av regeringsmakten såväl i riket som i många kommuner och landsting har lett till mönster och beteenden som är skadliga för ett fungerande, vitalt demokratiskt styrelseskick. Den risken kan undanröjas enbart om får ett regimskifte på alla beslutsplan. Men kontrollen av den offentliga maktutövningen måste också skärpas kraftigt. har en i internationellt perspektiv svag kontrollmakt, konstaterade den förvaltningspolitiska kommissionen 1997. Ett annat väsentligt skäl till missförhållandena är att mekanismerna för granskning av vårt styrelseskick är för svaga. Därtill kommer att inslaget av maktdelning är för begränsat. Den offentliga makten måste delas på fler instanser som kan kontrollera och vakta på varandra. Stärk roll som granskare har, enligt regeringsformen, flera viktiga uppgifter. Den stiftar lagar, beslutar om skatt till staten, bestämmer hur statens medel ska användas och granskar rikets styrelse och förvaltning (RF 1:4). Den fjärde uppgiften kontrollfunktionen har tyvärr alltför mycket kommit i skymundan i arbete. Statens utgifter uppgår, enligt regeringens förslag i årets budgetproposition, till . Det är synnerligen angeläget att också avsätter tid, kraft och engagemang till att granska förvaltningen av de resurser som den själv ställer till regeringens och den övriga förvaltningens förfogande. En alltför liten del inte bara av fackutskottens arbete utan också av tiden i kammare ägnas åt uppföljning, granskning och kontroll. Exempelvis ägnas en stor del av höstens arbete åt att i detalj debattera statsbudgeten trots att ramarna och innehållet i budgeten, i enlighet med principerna i nya budgetordning, slås fast förhållandevis tidigt . Med en ny budgetordning ökar kraven på att förändra sina arbetsformer och förskjuta fokus i sitt arbete. Behandlingen av statsbudgeten bör kunna förenklas. Det ger fackutskotten större utrymme att granska och följa upp tidigare fattade beslut. Fler debatter skulle också kunna hållas i kammaren om hur statens medel i praktiken används, vilken effektivitet och genomslagskraft de fattade besluten har och om det verkliga utfallet stämmer överens med de intentioner som låg bakom besluten, för att ta några exempel. Granskningen, inte bara den som sker i försorg, utan också den löpande uppföljningen och utvärderingen inom respektive sakområde, blir också viktigare i perspektivet att ska kunna ta tillbaka sin position som väsentlig politisk arena och fylla sin roll som svenska folkets främsta företrädare med reellt innehåll. En stärkt roll för inom granskningen kan komma att kräva förändringar i regler och bestämmelser av olika karaktär. En översyn av det befintliga regelverket bör därför ske med den utgångspunkten. Skärp tonen mot regeringens trots av riksdagsbeslut beslöt en enig riksdag, på initiativ av skatteutskottet, att uppdra åt regeringen att senast återkomma med ett förslag som eliminerade den s.k. pomperipossaeffekten som drabbade många småföretagare. Den s.k. pomperipossaeffekten uppstod, enligt då gällande skatteregler, bl.a. när en företagare sålde sitt bolag och fick betalt i aktier som senare blev värdelösa. Företagaren tvingades då betala skatt på en vinst som inte längre fanns. Ingen regeringsproposition nådde före augusti månads utgång. Först lämnades ett förslag som kunde behandlas i . Regeringens, främst finansminister , agerande anmäldes på liberalt initiativ till granskning i konstitutionsutskott. I sitt granskningsbetänkande gav också ett enigt utskott finansministern en skarp tillrättavisning för sin handläggning av ärendet. Frågan om den så kallade pomperipossaeffekten är tyvärr ingen isolerad företeelse. Regeringen trotsar gång på gång beslut. År visar det sig, av regeringens egen skrivelse till , att ett stort antal beslut inte har verkställts av regeringen. Flera av dem har åtskilliga år på nacken. måste skärpa tonen mot det trots av riksdagsbeslut som regeringen ägnar sig åt. Regeringen måste ges i uppdrag att strama upp sina rutiner för verkställandet av beslut. I två betänkanden skärpte , på bland andra förslag, den dittillsvarande synen på hur riksdagsbeslut ska följas. Utskottet underströk exempelvis att regeringen, om den inte avser att verkställa ett beslut inom en tidsram som har ställt upp, måste meddela om dröjsmålet, och skälen därtill, inom den angivna tidsramen. Likaledes poängterade utskottet att information från regeringen till måste ske på ett sådant sätt att den är tillgänglig för samtliga riksdagsledamöter. Det räcker inte att regeringen för att den ska anses ha fullgjort sin informationsplikt enbart informerar exempelvis berört riksdagsutskotts ordförande (2002/03:KU29, s. 20 f). Året därpå upprepade sina synpunkter. måste med kritiska ögon noggrant granska hur regeringen framöver följer det skärpta regelverk som har slagit fast. Det kan inte uteslutas att ytterligare skärpningar kan komma att bli nödvändiga framöver. infördes den nya . Därigenom får vårt land, precis som flertalet normala västerländska demokratier, en oberoende statlig revision som självständigt ska granska förvaltningen av statens medel. Det var en efterlängtad reform, som vi liberaler hade varit starkt pådrivande för. Utformningen av den nya bar kompromissens prägel. I motsats till ståndpunkt inrättades exempelvis en styrelse för . Konstruktionen skulle, enligt mening, kunna skapa onödiga misstankar om att styrelsens politiskt tillsatta ledamöter försökte politisera revisorernas granskningsarbete. Det är nu väsentligt att samtliga politiska partier och inblandade parter ser till att vårda reformen och därigenom ge den nya myndigheten möjlighet till konsolidering. Riksrevisorernas oberoende, som var en av grundtankarna i reformen och är garanterad i grundlagen, måste värnas också i praktiken. Ett sätt att ytterligare värna status och integritet har med förfarandet vid utnämning av riksrevisorer att göra. När de tre första riksrevisorerna skulle utses valde konstitutionsutskott, som har att bereda ärendet, att sköta processen i stort sett helt bakom stängda dörrar. Den offentliga insynen, fram till dess att fattade sitt beslut, var i det närmaste obefintlig. Det är en ordning som behöver ses över. Legitimiteten i utnämningsprocessen skulle förstärkas med ökad öppenhet. Öppenheten i valförfarandet bör öka. Även om de exakta formerna måste diskuteras är det t.ex. inte orimligt att tjänsten som riksrevisor annonseras ut brett och att hugade kandidater därför kan ansöka om jobbet. Stärk den kommunala revisionen Revisionen i landets kommuner måste förnyas och förändras. Kommunerna står för en avgörande del av den offentliga välfärden i form av skola, vård och omsorg. Det är verksamheter som står den enskilda människan mycket nära. Det är angeläget att det även sker en noggrann granskning av även hur kommunernas resurser används. Medborgarna har rätt att få valuta för sina skattepengar. Därför bör en oberoende, professionell revision inrättas. En oberoende revision kan byggas upp med den nya statliga som förebild. Revisorernas fristående ställning och skydd mot potentiella politiska påtryckningar bör regleras i lag. En utredning borde tillsättas för att lämna förslag på hur en oberoende revision närmare ska se ut. Granskningen i kommunerna får dock inte stanna vid den revision som oberoende kommunala revisorer bör utföra. Det behövs också bättre forum för konstitutionell granskning av ledande kommunala politikers göranden och låtanden. Följer kommunstyrelsen kommunfullmäktiges beslut? Överskrider kommunalråden sina befogenheter? Hur fungerar den politiska styrningen av tjänstemännen? Besvaras motioner och interpellationer inom rimlig tid? På den nationella nivån utförs denna granskning av konstitutionsutskott. menar att det är dags att pröva motsvarande ordning också på nivå. Låt oss inrätta kommunala konstitutionsutskott, särskilda granskningsnämnder, med uppgift att granska kommunledningen just ur ett konstitutionellt perspektiv. De kommunala konstitutionsutskotten bör bestå av förtroendevalda, allmänt erkända för integritet, civilkurage och självständighet. Utskotten bör kunna ha befogenheter liknande dem som konstitutionsutskott har. Fullmäktigeledamöter ska, på eget initiativ eller efter initiativ från en kommunmedborgare, kunna anmäla vad de betecknar som missförhållanden till granskning i det kommunala . Utskottet ska ha rätt att kalla ledande politiker till offentliga utfrågningar och förhör, öppna för såväl allmänhet som massmedier; politikerna ska vara skyldiga att komma. Utskottet ska kunna pricka exempelvis ett kommunalråd som har utfört sitt arbete i strid med gällande regler. En oberoende, professionell revision och en tuff konstitutionell granskning som utförs av förtroendevalda står inte i motsatsställning till varandra. Det vi har lärt oss, eller åtminstone borde ha lärt oss, av de kommunala affärer som inträffade för är att inte har för mycket granskning utanför lite. Den utredning som enligt vår mening bör tillsättas för att komma med förslag på hur en självständig, professionell revision kan skapas, bör således också ges i uppdrag att lämna förslag på en förstärkt förtroendemannarevision i enligt med tankarna om kommunala konstitutionsutskott. Yttrande- och tryckfriheten intar en nyckelroll bland de olika fri- och rättigheterna. Dess betydelse för demokratin och rättstaten kan knappast överskattas. Den svenska tryckfrihetsförordningen går , och har ända varit en liberal hjärtefråga. I denna ingår särskilt offentlighetsprincipen, som har kommit i internationellt fokus och begreppet transparens utgör en viktig del av de kriterier på s.k. good governance som antagits inom EU. Med nya medier och ökad användning av informationsteknologi, vore det enkelt att tro att de reella förutsättningarna för yttrandefriheten ökat och att medborgarnas möjligheter att delta i det offentliga samtalet har ökat. Så sägs det också gärna i högtidstalen om IT-frågor. Men verkligheten är betydligt mer blandad. De nya medierna behandlas inte alls likadant ur yttrandefrihetssynpunkt, som traditionella medier. Dagstidningar och tryckta böcker har en, på flera sätt motiverad, särställning. Deras betydelse för opinionsbildning och kontroll av statsmakten går tillbaka många , och har knappast minskat även om mediekonsumtionen förändrats avsevärt . Till viss del beror de skilda villkoren från yttrandefrihetssynpunkt på skilda tekniska och praktiska möjligheter.