mot · GT02So640 · 2005-10-03 00:00:00 — Det förekommer också att personalen blandar ner patienternas läkemedel i maten för att på det sättet lura i dem medicin. Även det sker säkert med de äldres bästa för ögonen, men lagen ger inget stöd för det. Med god bemanning på äldreboendena och kompetent personal borde problemen kunna minska kraftigt. Men vi kommer inte att inom överskådlig tid bli av med till exempel tillfällig fastspänning av äldre som skadar sig själva och andra. Det behövs därför en lag som reglerar när tvång får och inte får användas. Lagen måste göra tydligt att fastspänning och tvångsmedicinering aldrig får användas som ersättning för god omvårdnad. Regeringen har tillsatt en utredning som väntas återkomma med förslag . Trygghetskvitto för samordning mellan kommun och landsting På många håll fattas en länk i vårdkedjan, konvalescenthem eller motsvarande. Det vållar otrygghet för människor som ibland skrivs ut fast lämplig äldrevård inte finns, och som ibland rentav åker fram och tillbaka mellan hem och akutvård. Trygghetskvittot, som införts av och , är här en förebild som andra landsting och kommuner kan lära av. Vid utskrivningen ska det vara klart vilken äldrevård som tar över, och det ska finnas papper på vad den vården är och vart patienten och anhöriga ska vända sig. Husläkaren ska alltid få meddelande när en av hennes eller hans listade patienter läggs in eller skrivs ut. Kommuner och landsting i samarbete bör, där en sådan eller liknande resurs nu saknas, återinföra konvalescenthemmet som en vårdform mellan slutenvården och det särskilda boendet för äldre människor. fanns sådana hem, men behövs de i mer moderna former, där man bygger på kunskap om rehabilitering. Utgångspunkten för den samlade äldrevården måste vara att den enskilde äldre över huvud taget inte ska behöva märka eller bekymra sig över vem som är huvudman för olika delar av vården och omsorgen. Därför måste alla samarbeta och hitta nya okonventionella lösningar som också ska kunna finansieras gemensamt av kommun och landsting. Lättare börda för anhörigvårdare Anhörigas insatser i äldreomsorgen är ovärderliga. Omfattningen av anhörigas insatser är stor. Undersökningar har visat att det kanske handlar om två tredjedelar av all äldreomsorg som utförs. Dessa anhöriga måste ges ett omfattande stöd. Stödet ska utformas så att det blir på villkor som passar den anhörige och inte för att passa den kommunala organisationen. De som vårdar en nära anhörig som behöver daglig hjälp för att kunna bo kvar hemma blir själv bunden till hemmet. Om en anhörig ska orka med att ta det ansvar som hon eller han valt att ta, måste kommunen ställa upp med en väl fungerande avlösning och avlastning. Det är viktigt att det finns ett helt paket med stöd till anhörigvårdare. Det ska innefatta växelvård och plats för avlösning, dagverksamhet, stödpersoner och anhörigträffar, utbildning, hemvårdsbidrag och möjlighet till anhörighetsanställning. Information är viktig och uppsökande verksamhet för att informera ger ökad trygghet och ork för att fortsätta vara anhörigvårdare. Hjälpgivarna bör få en ökad möjlighet att själva avgöra vilka former av avlastande stöd de ska få. Den valfriheten kan förverkligas genom en anhörigpeng. Med en sådan kan de anhöriga hjälpgivarna få stor valfrihet att själva avgöra vilken insats som bäst gagnar deras välfärd, om den ska användas till avlösning i hemmet för att hjälpgivaren själv ska kunna åka bort och vila, till växelvård som kan innebära att hjälptagaren lämnar hemmet för för att ge hjälpgivaren avlastning eller till att resa bort tillsammans till ett vilohem där hjälpgivaren på plats kan få avlastning eller till någonting annat. Regeringen bör ta initiativ till överläggningar med Kommuner och Landsting (SKL) om hur ett utökat stöd till dem som vårdar anhöriga ska kunna ges. För att förbättra närståendevården bör även följande reformförslag diskuteras i dessa överläggningar: en fortsatt utbyggnad av avlastnings- och växelvård, förbättringar i kommunernas regler för hemvårdsbidrag samt ökade möjligheter att anställa närstående. Vad som här anförts om stödet till närstående bör ges regeringen till känna. För en del av de anhörigas insatser betalas närståendepenning från sjukförsäkringen. Reglerna för denna närståendepenning är enligt vår uppfattning alltför snäva. Den möjliga tiden bör förlängas till 120. Närståendepenningen bör kunna användas även då den närståendes sjukdom inte är fullt så allvarlig som dagens regler kräver och den till närståendepenning berättigade kretsen bör vidgas. I budgetalternativ prioriteras en förbättring av villkoren för anhörigvårdare, i första hand vad gäller närståendepenning, medräknad i budgeten med en uppskattad merkostnad på . Förlängningen kan och bör genomföras . Vad gäller de övriga förändringarna av reglerna bör regeringen återkomma till med förslag. Detta bör ges regeringen till känna. Ombudsman på de äldres sida Många äldre upplever att de inte vet vart de ska vända sig för att tala om ett missförhållande, eller för att få svar på frågor. För den som har starka anhöriga är det inte så besvärligt. Men det är inte bara för de mest resursstarka, utan också för de svagaste som vården måste fungera väl. För den som inte har anhöriga som för deras talan behövs ett annat ombud. ska vara den instans dit äldre eller deras anhöriga kan vända sig med frågor och klagomål liksom för att få information. Detta syftar till att öka den äldres och de närståendes inflytande och till att förebygga att brister uppkommer i äldreomsorgen. Ombudsmannen ska arbeta med uppföljning och dokumenterade synpunkter, och klagomål ska rapporteras till kommunfullmäktige. ska också vara uppmärksam på avsteg från omsorgsgarantin. Äldreombudsmän med varierande uppgifter finns i ett litet antal kommuner, men borde finnas i alla. Ombudsmannen ska vara de äldres ombud och svara för deras intressen och ingenting annat. Det är viktigt att ombudsmannen inom kommunens organisation ges en stark, fristående ställning med ansvar direkt inför de förtroendevalda och alltså inte tillhör någon förvaltning som är beställare eller utförare av äldrevård. Ombudsmannen bör på många större orter kunna samordna sin verksamhet med en eventuell äldrevårdscentral. Den statliga tillsynen av äldrevården bör ges en tydligare medicinsk kompetens genom att koncentreras till och dess regionala avdelningar för tillsynsverksamhet. Regeringen har i stället koncentrerat inspektionen av äldrevården hos länsstyrelserna. Tyngdpunkten i kvalitetsarbetet och tillsynen ska ligga lokalt, med äldreombudsmän, omsorgsgarantier och äldrevårdscentraler. Den statliga tillsynen ska stå för. Utifrån nuvarande omfattning på utbildningen bedömer med flera myndigheter att det kommer att saknas ca 200 000 personer med omvårdnadsutbildning. Bristen på personal med högskoleutbildning, såsom sjuksköterskor, arbetsterapeuter och sjukgymnaster förväntas bestå. Men situationen behöver inte vara hopplös. Omsorgen dras med hög sjukfrånvaro, många förtidspensioneringar och deltidsarbetslöshet. Enligt en analys i skulle den utökade efterfrågan helt kunna tillgodoses genom fördubblat arbetsutbud bland hälften av de timanställda i kombination med antingen senare pensionering, att sysselsättningsgraden bland de månadsanställda ökar eller halverad sjukfrånvaro. Med en äldreomsorg som tar hänsyn till personalens villkor kan vi undvika en kris. Kompetensutveckling kan vara traditionell vidareutbildning outbildad personal som läser till undersköterskor, undersköterskor som utbildar sig till sjuksköterskor. Det kan också vara projekt där personalen lär sig att ta större eget ansvar för verksamheten och att genomdriva förbättringar, som Karriärstegen i . En tredje möjlighet är specialistinriktningar, det finns till exempel ett mycket stort behov av vårdpersonal med särskilda kunskaper om demens, nutrition och olika funktionshinder. Alla tre vägarna bör finnas tillgängliga för vårdpersonal över hela landet. För är det centralt att utbildning ska löna sig. Verkligheten är att exempelvis en sjuksköterska som väljer att vidareutbilda sig ofta inte får en enda krona i höjd lön efter genomgången utbildning. Förklaringen till detta är att lönespannet för vårdens personal är alldeles för litet varför många relativt tidigt når slutlönen. För att uppmuntra vårdens personal måste denna situation förändras varje steg i kompetensutvecklingen ska naturligtvis vara kopplat till högre lön. Vårdanställda borde ha en arbetsmarknad där de har mer än en arbetsgivare att välja på. Här har det blivit bättre, med fler alternativ och avknoppningar och mer decentralisering i landstingen. Framtidens vårdarbetsmarknad borde slippa den förstelning och löneeftersläpning som berott på att ålderdomliga hierarkier och lönesystem levt kvar när annat arbetsliv snabbt förändrats. Då kan inte heller uppfattningen om manliga och kvinnliga yrken få fortsätta prägla vården så som den länge gjort. Att rekrytera till äldrevården går i längden bara om man i grunden förändrar yrkets villkor, med möjlighet att påverka sin arbetssituation och att arbeta i enheter som inte är för stora. Vården behöver en mer småskalig, mindre hierarkisk, arbetsorganisation. Detta förändrar yrket och stärker dess status genom mer inflytande över egen arbetssituation i små enheter, bättre utrymme för individuella lösningar av arbetstid och schema och ambitiös vidareutbildning och kompetensutveckling. Det är ingen tillfällighet att privata alternativ inom välfärdssektorn ofta får högre betyg av sina anställda än de kommunala. Ofta kännetecknas dessa privata alternativ just av en mindre skala och mer direkta beslutsvägar. Ofta är också ledarskapet tydligare i dessa. Det säger inte att all verksamhet ska bedrivas i privat regi, men däremot att det är viktigt med små enheter med stort personalinflytande. Även personalkooperativ är i många sammanhang ett bra alternativ. Vården har rätt länge levt högt på att utnyttja gamla könsmönster i yrkesvalet och få människor att tills vidare finna sig i förlegade skillnader mellan manslöner och kvinnolöner i arbetslivet. Detta är sannerligen ingen väg till framgång på morgondagens arbetsmarknad. Volontärer för bättre hälsa Goda och starka sociala nätverk är viktiga för bibehållen hälsa. finns ett drygt hundratal så kallade frivilligcentraler ute i landets kommuner. Pensionärsorganisationerna, Röda Korset med flera organisationer gör också stora insatser. Dessa fungerar som sambandscentraler mellan dem främst äldre som önskar stöd och hjälp i sin vardag och medmänniskor med tid över för frivilliga insatser. Det kan handla om sådant som att följa med till doktorn, gå promenader eller bara vara sällskap vid annars ensamma kaffestunder. Det innebär att sätta guldkant på tillvaron för de äldre, inte att utföra uppgifter som hör till vårdpersonalens arbete. Ett framgångsrikt volontärarbete kräver, visar erfarenheterna, att kommunen finansierar en lokal och åtminstone en samordnare för verksamheten. Volontärinsatser bidrar till bättre hälsa, både hos den som tar emot hjälp och den som hjälper. Det finns hos de flesta människor känslor av djup tillfredsställelse i att kunna var till stöd och hjälp för någon som behöver dem. De relationer som byggs upp kan leda till varaktig vänskap och att ensamhet och isolering bryts. Det behövs fler volontärer inom äldreomsorgen, inte bara inom utan också i de särskilda boendena och inom sjukvården. Kommunerna bör göra särskilda överenskommelser med vårdpersonalens fackliga organisationer om volontärarbetets innebörd och gränser. I andra länder, som till exempel , är det en merit för studenter att göra frivilliga insatser. I princip alla deltar i volontärarbete. Det kan handla om allt från arbete bland ungdomar till att dela ut mat till hemmaboende äldre meals on wheels. Vi har en hel del att lära av andra länder som har en tradition av volontärarbete inom vården. Det är viktigt att stimulera både gymnasister och studenter att göra volontärinsatser, såväl inom äldrevården som i andra verksamheter. Det skapar ett mänskligare samhälle. Volontärarbete bör därför enligt uppfattning stimuleras genom särskilda medel. Regeringen anslår i höstens budgetproposition medel som delvis motsvarar tidigare krav. Utöver dessa föreslår vi . Fritidsfastighet och beräkning av bostadstillägg Vid inkomstprövningen av bostadstillägg för pensionärer () reduceras det möjliga BTP-beloppet med hänsyn till bland annat värdet av en sommarstuga eller en annan fritidsfastighet. Däremot tas ingen hänsyn till eventuellt värde av ett småhus som är den sökandes permanentbostad. Följderna av detta kan ibland stå i strid med ambitionen att människor med likartade förhållanden också ska behandlas lika inom olika trygghets- eller bidragssystem. En pensionär som hyr sin lägenhet och äger en sommarstuga kan få reducerat BTP eller inget BTP alls. Men en annan pensionär med samma inkomst, förmögenhet, bostads- och fritidshusyta kan få ut mer i BTP därför att permanentbostaden är ägd medan sommarstugan är hyrd. Denna del av nuvarande regler som kan ge sådana resultat tillkom en gång av besparingsskäl. Den har visat sig få även vissa andra icke önskvärda effekter, såsom att BTP kan bidra till att påskynda avyttringen av ett fritidshus som kan ha stor betydelse för den äldres livskvalitet. Prövningen av BTP med hänsyn till innehav av fritidshus bör avskaffas , och vi beräknar kostnaden för detta till 55 miljoner .