mot · GT02Kr390 · 2005-10-05 00:00:00 — 3.4Stärkt skydd av kyrkstäderna5 5.2Arkiven och den digitala tekniken7 6.1Museernas verksamhet kräver långsiktighet9 6.2Fritt inträde för barn och unga10 6.4En satsning på museernas samlingar11 6.4.2Tillåt försäljning av fornfynd12 6.4.3Visning av kulturskatter nära fyndplatsen12 6.7Drottningholms teatermuseum/teatermuseum13 tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om beslutet att flytta till . tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om ökade resurser till kulturmiljövård. begär att regeringen återkommer med en redogörelse om behoven för att bevara det kyrkliga kulturarvet. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om kyrkstäderna. begär att regeringen återkommer med ett förslag på hur kan ansluta sig till konvention till skydd för det immateriella kulturarvet. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om betydelsen av välutbildade arkivarier. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om att bör få i uppdrag att utöka sitt arbete för att informera och utbilda folkrörelser och organisationer om arkivens betydelse. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om en nationell strategi och en långsiktig digitaliseringsplan för bevarande av digitalt material. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om de regionala folkrörelsearkiven. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om en ökad nationell samordning av ABM-samarbetet. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om museernas behov av långsiktighet i budgetarbetet. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om fritt inträde för barn och ungdomar på statliga och regionala museer. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om nödvändigheten av att lösa frågan angående museernas hyreskostnader. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om en satsning på museernas samlingar. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om säkerheten på museerna. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om försäljning av fornfynd. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om visning av kulturskatter nära fyndplatsen. begär att regeringen återkommer med ett besked rörande om- och tillbyggnaden av Botanhuset vid . Alla människor har ett gemensamt ansvar att värna kulturarvet. Vi är alla medskapare av vår kultur och med det följer också ansvaret att föra den vidare som ett arv till kommande generationer. Det gäller både det immateriella arvet av värderingar och traditioner och det materiella av byggnader och föremål. Det är därför glädjande att insikten om vårt eget kulturarvs betydelse ökat i samhället. Att ha god kännedom om sitt eget kulturarv är både en förutsättning för att bygga upp sin egen identitet och för att kunna respektera andras kultur och värden. I mötet mellan kulturer krävs förståelse för att kulturarvet inte är givet en gång för alla, utan ständigt berikas av nya upplevelser, erfarenheter och kontakter med andra länder och kulturer. Att värna och värdera sin egen kultur och bejaka mångfald och värdesätta andra kulturer är förutsättningen för en positiv integration. Ett särskilt ansvar för kulturarvet har våra kulturarvsbärande institutioner: arkiven, biblioteken och museerna, de så kallade ABM-institutionerna. Deras gemensamma ansvar ligger i att välja ut vad som ska bevaras, systematisera materialet och sprida information till allmänheten. Alla tre delarna i ansvaret måste uppfyllas för att institutionerna ska uppfylla sin roll. ABM-institutionerna förenas på detta sätt av en gemensam uppgift men den innebär inte att de är utbytbara. Varje institution har också en egenart som måste tas till vara. Byggnader, kulturlandskap, kulturhistoriska föremål och dokument tillhör den synliga, materiella delen av vårt kulturarv. För denna del av kulturarvet har arkiv, museer och bibliotek ett särskilt ansvar. Det är ett komplext ansvar som kräver ständig förnyelse och utveckling. Det handlar både om ett inåtvänt arbete av registrering, vård, konservering och magasinering men också om ett utåtriktat arbete av utställningar, visningar, forskarstöd med mera. presenterade regeringen som en följd av försvarsnedläggningarna ett förslag om utlokaliseringar av statliga myndigheter till de drabbade orterna. En av de myndigheter som föreslås flytta är (). RAÄ är en statlig myndighet med ansvar för frågor som rör kulturmiljövård och kulturarv. De verkar för att kulturmiljön och kulturarvet ska bevaras och brukas på bästa sätt. Arbetet sker till stor del i samverkan med bland annat länsstyrelserna och de regionala museerna. ursprungliga förslag innebar att 260 jobb vid RAÄ flyttas från till med nystart . Regeringen insåg det omöjliga i detta och beslutet som fattades innebär att 140 jobb skall flyttas med start . anser att den föreslagna flytten av RAÄ är orimlig ur såväl ett mänskligt som ett ekonomiskt perspektiv. En eventuell flytt skulle dessutom innebära ett dråpslag mot kulturmiljöarbetet i för , och RAÄ:s samarbete med andra kulturinstitutioner och skulle försvåras. Beslutet är också fattat av regeringen helt utan hörande, vilket är oacceptabelt. Vi anser därför att regeringen bör dra tillbaka beslutet att flytta delar av RAÄ:s verksamhet till . Kulturmiljöarbete handlar om insatser för bevarande av delar av det materiella kulturarvet. Från att tidigare ha varit inriktat främst på fornlämningar och särskilt värdefull bebyggelse omfattar arbetet också den historiska kontinuiteten i hela miljön. Varje generation bär ett dubbelt ansvar för arkitektur och bebyggelseplanering att sätta tidstypiska avtryck i sin samtida kulturmiljö och att bevara kulturhistoriskt värdefull bebyggelse. har antalet byggnader som faller inom ramen för ansvarsområde för kulturmiljövård ökat. Det har dock tidigare inte skett någon motsvarande höjning av anslagen, vilket inneburit att en viktig del av vårt kulturarv bokstavligen står och förfaller. Vi satsar därför för att möjliggöra ökade insatser på detta område. Kulturmiljöarbetet är beroende av långsiktig planering, vilket ibland omöjliggörs av regeringens kortsiktiga förändringar av anslagen. Bristen på långsiktighet gäller även de stora svängningarna mellan olika års offentliga infrastrukturinvesteringar, vilket uppmärksammat som ett stort problem. Ett viktigt kulturmiljöarbete bedrivs på många olika nivåer i samhället. Vi vill därför särskilt uppmärksamma det arbete som bedrivs av landets hembygds- och fornminnesföreningar som omfattar mer än 450 000 medlemmar. Tillsammans med de insatser som görs av byggnads- och kulturnämnder, länsstyrelser och läns- och kommunala museer samt bidrar de till att förvalta en viktig del av det svenska kulturarvet. Vi vill därför göra en omfördelning inom anslaget till kulturmiljövård så att ytterligare kommer de ideella organisationerna till del. Trots att kyrkan har skilts från staten har staten ett fortsatt ansvar för det värdefulla kulturarv som våra kyrkor utgör. Det är ett kulturarv som har betydelse för hela samhället och inte enbart för medlemmar. Den kyrkoantikvariska ersättningen är en överenskommelse mellan staten och kyrkan gällande statens åtagande för att underhålla och bevara . Stödet är reglerat och innebär en successiv ökning av stödet . föreslår regeringen en neddragning av den kyrkoantikvariska ersättningen med för att möjliggöra andra satsningar inom utgiftsområdet. Vi anser att det är ett brott mot det avtal som reglerar ersättningen mellan staten och . Därför ökar vi den kyrkoantikvariska ersättningen med . Särskilt olyckligt är neddragningen av stödet mot bakgrund av den debatt som förts rörande församlingarnas bristande förmåga att sköta underhållet av sina kyrkor. Särskilt uppmärksammat har ett fall blivit i där regeringsrätten gett rätt att riva kyrkan i eftersom församlingen inte har råd med underhållet. På andra håll i landet har kyrkor lagts i malpåse och står mer eller mindre och förfaller. Det är därför rimligt att ifrågasätta om den statliga kyrkoantikvariska ersättningen är tillräcklig. Vi anser därför att regeringen bör återkomma till med en redogörelse för vilka behov som finns för att bevara vårt kyrkliga kulturarv och hur väl detta uppfylls av den kyrkoantikvariska ersättningen. 4.4Stärkt skydd av kyrkstäderna Det har funnits runt 70 kyrkstäder i . Av dessa finns minst 16 bevarade . Dessa finns i , samt . De kyrkstäder som finns bevarade används i viss mån fortfarande enligt gammal tradition. har tidigare tagit upp frågan angående skyddet för våra kyrkstäder. Frågan har varit föremål för utredning i . Utredningen lämnade ett delbetänkande till regeringen. slår fast att ett stärkt skydd behövs för kyrkstäderna och deras tradition. Enligt utredningen tryggar den befintliga lagstiftningen inte ett långsiktigt bevarande av kyrkstäder. För att stärka skyddet för kyrkstäderna föreslår utredningen en särskild reglering i kulturminneslagen. Den skulle ge förutsättningar för ett skydd som kan anpassas efter de stora variationer som finns mellan olika kyrkstäder. begär att regeringen återkommer till med ett förslag om en lagändring i enlighet med utredningens förslag. Det för ögat osynliga kulturarvet i form av gemensamma värderingar, traditioner, religion, livsåskådning, språk, folkminnen, ortsnamn och mycket mer är viktiga element i det immateriella kulturarvet. Det är i detta immateriella kulturarv som vi har vår kulturella identitet. Kunskap om vårt eget immateriella kulturarv skänker trygghet i vår egen identitet, vilket är nödvändigt för att vi ska kunna möta och känna respekt för andras kulturer och traditioner. Det immateriella kulturarvet blir därigenom ett viktigt vapen i kampen mot rasism och främlingsfientlighet. Arkiv och museer är tillsammans med skolor, kyrkor, teatrar, andra kulturinstitutioner och frivilliga organisationer av olika slag naturliga platser för att förmedla och diskutera vårt kulturarv och därigenom människans förutsättningar, livsfrågor och värderingar. antog en konvention till skydd för det immateriella kulturarvet. Den är tänkt som ett komplement till den nuvarande som ger skydd åt betydande monument och naturområden. Konventionen ska skydda värdefulla kulturella företeelser som till exempel muntliga traditioner och språk, traditionell dans och musik, ceremonier och traditionellt hantverkskunnande. Det är en konvention som kan komma att få stor betydelse för andra kulturer än den västerländska. Det är kulturer som ofta saknar kulturella minnesmärken som byggnader men som har en levande kultur i form av till exempel traditionella sånger och danser. I vore det inte orimligt att tänka sig att till exempel midsommarfirandet i skulle kunna komma att omfattas av konventionen. Konventionen har ännu inte trätt i kraft eftersom den inte ratificerats av tillräckligt många länder. anser att denna konvention kan utgöra startskottet för en uppgradering av det immateriella kulturarvet och begär att regeringen återkommer med ett förslag på hur ska kunna ratificera konventionen. Runtom i landet finns hundratals arkiv av olika karaktär och storlek som tillsammans förvaltar ett enormt arkivbestånd. Deras samlingar speglar människors tankar, föreställningar, handlingar och symboler genom tiderna. Genom arkivalierna kan vi följa idéer och handlingsmönster från tidig medeltid fram till våra dagar och se hur det moderna växt fram på såväl central som regional och lokal nivå. Det ökade intresset för släktforskning och hembygdsforskning har gjort att arkiven fått ett uppsving när det gäller allmänhetens användning av materialet. Forskarplatserna är på många platser hårt utnyttjade, något som naturligtvis är glädjande. innebär tillströmningen ett behov av att från politiskt håll följa utvecklingen noggrant så att tillräckliga resurser anslås både för att garantera samlingarnas bevarande och säkerhet och för att ge personalen rimliga arbetsvillkor. Redan nu har arkivpersonalens arbetsbelastning med att tillhandahålla material ökat markant. beställdes 131 442 volymer fram vid , under de 113 019 forskarbesök som gjordes (enligt årsredovisning). I ett samhälle där mängden pappersmaterial är oöverskådligt blir besluten om vad som är intressant att bevara för framtiden allt svårare men också allt viktigare. Trots att avgränsningarna för vad som ska bevaras blir allt striktare är materialökningen i arkiven enorm. Bara ökade Riks- och landsarkivens bestånd med . För att skapa en rimliga förutsättning för framtidens forskare är det avgörande att beslut om bevarande tas av välutbildad och kompetent personal. Det är därför viktigt att det inte bara vid utan även vid till exempel större myndigheter och kommuner finns högskoleutbildade arkivarier. Det behöver skapas en bredare medvetenhet i samhället om arkivmaterialets betydelse för vår historia. Det är särskilt viktigt eftersom många enskilda arkiv förstörs på grund av okunnighet om materialets betydelse. Många idrottsföreningar har till exempel arkiv av ett stort kulturhistoriskt värde men som förstörs eller riskerar att förstöras eftersom de ansvariga inte förstår värdet i de samlingar man förfogar över. bör ges i uppdrag att utöka sitt arbete med att informera och utbilda föreningar, folkrörelser, organisationer och enskilda om arkivens betydelse och om möjligheterna att bevara arkivmaterial för eftervärden. Ett samarbete med till exempel och studieförbunden är avgörande för att nå ut till föreningar över hela landet. 6.2Arkiven och den digitala tekniken En av samhällets största utmaningar på kulturarvsområdet någonsin är övergången till den digitala tekniken. Det papperslösa samhället har medfört en helt ny typ av material som på något sätt skall bevaras för framtiden. Det digitala materialet är flyktigt och föränderligt och oöverskådligt i sin omfattning. Frågan om vad som ska bevaras av hemsidor, webbtidningar och e-postkommunikation är mycket svår men mycket viktig eftersom en stor del av det som publiceras i vårt samhälle enbart finns i digital form. En ytterligare försvårande omständighet är att den digitala tekniken ständigt förändras och utvecklas. Datorprogram och lagringsmetoder blir snabbt omoderna och det går inte längre att använda material som sparats för ett tiotal år sedan. För arkiven och biblioteken innebär den digitala utvecklingen nya utmaningar. I utredningen om KB ett nav i kunskapssamhället, SOU 2003:129, konstateras att behoven av samordning och organisation på det digitala området är akut för att inte mängder av information ska förloras för framtiden. Detta gäller naturligtvis i minst lika hög utsträckning för arkiven. Mycket arbete görs för att bevara digitalt material och för att komma fram till gemensamma standarder för bevarande. bedriver bland annat ett samarbete med för att utveckla långsiktiga lösningar för digitalt bevarande. anser dock liksom flertalet remissinstanser att detta inte är tillräckligt. Regeringen säger i sin proposition att det är viktigt med samverkan på detta område och att de anser att det påbörjade arbetet ska fortsätta. Däremot finns ingen strategi, inga mål och ingen helhetssyn från regeringens sida på detta mycket komplexa område. Vi anser att det är regeringens ansvar att i samarbete med framför allt och ta fram en nationell strategi och en långsiktig digitaliseringsplan för bevarande av digitalt material. Att detta inte redan gjorts är anmärkningsvärt och kan komma att få oanade konsekvenser för bevarandet av information och material från vår tid. Självklart ska allt pågående arbete tas till vara och fortsätta men det måste finnas någon instans som från central position fattar beslut och samordnar arbetet. Detta finns inte även om såväl och gör betydande insatser. Det saknas resurser och det saknas politiskt engagemang och styrning. Utöver finns ett antal regionala arkiv som får statligt stöd. Den större delen av dessa är olika former av folkrörelsearkiv. Syftet med det statliga stödet är att skapa ett nät av väl fungerande regionala arkivinstitutioner i landet och att bättre integrera folkrörelsearkiven i den regionala kulturpolitiken. Många av de regionala arkiven brottas med stora ekonomiska problem. Att samla in och säkerställa information, att göra den tillgänglig och dessutom arbeta aktivt för att fler skall få tillgång till samlingarna kräver betydligt större resurser än arkiven har till sitt förfogande. Särskilda utvecklingsinsatser i form av exempelvis arkivpedagogik behöver också göras. Trots att besöken vid de regionala arkiven ökar och de har blivit en allt större resurs för både privat och offentlig sektor har anslaget varit oförändrat. har därför begärt en ökning av det statliga stödet till de regionala arkiven. Regeringen har infört ett nationellt uppdrag på arkivområdet som ska kunna komma de regionala folkrörelsearkiven till del. Det är positivt eftersom detta bland annat kan användas för att på olika sätt utveckla arkivpedagogiken. Men det nationella uppdraget är inte tillräckligt. De regionala arkiven behöver även en permanent anslagshöjning. satsar därför mer än regeringen på detta område. Regeringen har genomfört en bred satsning på industrisamhällets kulturarv. stöder satsningen men har genomgående poängterat att även folkrörelsearkiven bör få del av de ökade resurserna. har arbetat konkret och aktivt på detta område. Det finns till exempel inte en bruksort i landet som inte har eller har haft ett mer eller mindre omfattande folkrörelseliv. Det kan handla om fackföreningar, nykterhetsrörelser, idrottsrörelser, frikyrkor med mera. Genom folkrörelsearkiven kan vi få en mycket god bild av hur arbetarna, tjänstemännen, barnen och de hemarbetande hade det både i sitt arbete och på sin fritid. På foton och affischer, i brev, verksamhetsberättelser och protokoll kan vi få en bild av deras livssituation. Detta ger en helhetsbild av arbetarnas historia och det industriella kulturarvet. Det är mot denna bakgrund som vår satsning på de regionala arkiven ska ses. Museerna ansvarar för en stor del av det materiella kulturarvet. De har ett ansvar för att föremålen bevaras men också för att de finns tillgängliga för allmänheten och forskarsamhället. I bevarandet ligger också samlandet. Det ligger i museernas uppgift att besluta om vad från vår egen tid som ska bevaras. Det är en uppgift som i sig är avgörande för kulturarvet. Det är vi, här och , som genom museerna fattar beslut om hur framtidens människor kommer att se . Den utåtriktade verksamheten på ett museum bör syfta till att skapa ökad förståelse för vårt kulturarv och stimulera människor till att ställa frågor om sig själva, om vårt samhälle och våra värderingar. I arbetet för att motverka främlingsfientlighet och rasism kan därför museernas roll inte nog poängteras. Föremålen i ett museum har en unik förmåga att ge upplevelser, och det är i det som särarten i museets utåtriktade verksamhet ligger. I museernas verksamhet ligger att med ett vetenskapligt förhållningssätt finna ny kunskap om föremålen och dess plats i historien. De måste vara behjälpliga för forskare för att på så sätt bidra till ny kunskap om vår historia och framtid. 7.1Museernas verksamhet kräver långsiktighet Upprepade gånger har vi påpekat att det är det långsiktiga arbetet vid museerna som behöver stöd. År för år behöver museerna fortsätta sitt arbete med kunskapsuppbyggnad, vård och underhåll av samlingar, arkiv och bilder, rådgivning och information. Den statliga budgeten måste fokuseras på långsiktiga, inte tidsbegränsade bidrag. har också påpekat att museernas ekonomi påverkas mycket negativt av en ökande projektifiering. Vi känner stor oro för museerna, eftersom vi menar att regeringen trots att man nu har insikt om hur problembilden på museisidan ser ut, underlåter att ta ett samlat grepp för att förbättra situationen. Vår oro handlar till stor del om regeringens bristande långsiktighet när det gäller samlingarna, men även hur regeringen valt att hantera hyreskostnaderna. genomför regeringen som en del i sitt jobbpaket en satsning på arbetslösa akademiker inom kultursektorn. 650 personer ska under ett tvåårigt projekt anställas för att vårda de statliga museisamlingarna. Det är en nödvändig insats men enbart en tvåårig satsning. Återigen ska en kortsiktig insats lösa de mest akuta problemen (se mer om detta i kapitlet för att vårda samlingarna nedan). har redan tidigare påpekat att museernas allt större beroende av arbetsmarknadspolitiska medel riskerar att bli ett stort problem. Många satsningar på museiområdet görs som arbetsmarknadspolitiska åtgärder där arbetslösa ska sättas i arbete. Det gör att museerna blir sårbara för arbetsmarknadspolitikens svängningar. Denna nya satsning från regeringens sida visar att kritik är befogad. 7.2Fritt inträde för barn och unga vill arbeta för att långsiktigt bevara samlingarna, öka tillgängligheten till museerna och nå nya grupper av besökare. Vi är därför kritiska till regeringens satsning på fritt inträde på de statliga museerna. Självklart är det bra att så många människor som möjligt får tillgång till museernas verksamhet, och en inträdesavgift kan innebära ett hinder för många. Särskilt positivt är det för barn och unga att få tillgång till vårt kulturarv. Satsningen kostar dock mycket pengar, och det är pengar som måste ställas mot andra kulturpolitiska prioriteringar. Museernas hårt ansträngda ekonomi har tvingat dem till både indragna verksamheter och uppsägningar. Museernas samlingar står i vissa fall och bokstavligen ruttnar bort. Det är mot denna bakgrund som satsningen måste ställas. Det finns också en uppenbar risk att en satsning på fri entré på de statliga museerna kommer att slå hårt mot de icke-statliga museerna som får en mycket svår konkurrenssituation. Dessutom är detta en satsning som framför allt kommer att gynna de som bor i eller i närheten av eftersom den övervägande majoriteten av museerna är lokaliserade till . anser mot bakgrund av detta att regeringens satsning inte kan motiveras. Vi vidhåller därför vårt krav på att reformen ska gälla fritt inträde för barn och ungdomar upp till och utökas till att gälla även de regionala museerna. Vi anser att barnen och ungdomarna är en av de mest prioriterade grupperna när kultursatsningar görs, och vi anser därför att denna prioritering är den mest riktiga. Dessutom ger detta en spridning på satsningarna över hela landet. Vi sparar därför av de som regeringen lägger på reformen för fri entré på de centrala museerna. Av dessa lägger vi till de regionala museerna för att bekosta fri entré för barn och ungdomar. Museernas ekonomiska situation är på många håll ansträngd, och otydligheten i regeringens politik skapar en villrådighet som är olycklig för alla inblandade. Pengar dras först in för att därefter komma tillbaka och kompenseras. Stöd som utlovas för ett museum , uppfylls inte med nödvändighet ett annat. Dessutom vet vi nu att av många museers anslag går mer än hälften till hyreskostnader. betalar kulturinstitutioner vad kallar marknadshyror eller marknadsliknande hyror. Staten sätter alltså genom ett statligt verk hyror som om fastigheterna och verksamheterna vore kommersiella. En sådan hyressättning är inte realistisk för vissa kulturbyggnader eftersom verksamheten är intimt förknippad med byggnaden, till exempel Operan och . Marknadshyror förutsätter att verksamheten kan överväga att flytta om de inte anser att hyresvillkoren är rimliga. Det är inte en möjlighet för dessa kulturinstitutioner. När systemet infördes kompenserades institutionerna fullt ut för den hyreshöjning som marknadstänkandet ledde till. har denna kompensation i många fall urholkats, och /95 ges ingen automatisk kompensation för ökade hyreskostnader.