ip · GS10660 · 2005-05-23 00:00:00 — Interpellation 2004/05:660 av () till statsminister om den gömda arbetslösheten Den f.d. LO-ekonomen . Blott arbetsmarknadspolitik skapar inga jobb om hur den svenska arbetslösheten göms i statistik för sjukskrivningar och förtidspensioner har väckt mycket uppmärksamhet. De fakta som rapporten bygger på är visserligen kända, men tål väl att upprepas. Till exempel den skrämmande sammanfattande informationen att "sammanlagt drygt en halv miljon eller av alla i åldrarna har någon form av ersättning" som betecknas som arbetslöshet eller ohälsa (s. 60). Då har i dessa tal ändå inte tagit hänsyn till dem som går på socialbidrag och är utförsäkrade. Denna förskräckande situation på arbetsmarknaden härskar, märk väl, av obrutet socialdemokratiskt styre med stöd av LO och dess förbund! Att som jag nu gör genom denna interpellation, till den för sakernas tillstånd skyldiga regeringen, ställa frågor och begära åtgärder kan därför synas meningslöst. Icke desto mindre är det en plikt gentemot de människor som drabbas. Att erkänna verkligheten, och problemen, är förhoppningsvis första steget till att också göra något för att få en ändring till stånd. Regeringen berömmer sig gärna av att långtidsarbetslösheten är låg i jämfört med övriga EU-länder. Men, som konstaterar, det finns i , jämfört med andra EU-länder, fler utgångar från arbetsmarknaden i . Den viktigaste heter "sjuk- och aktivitetsersättning", det nya namnet på vad som tidigare kallades förtidspension. Mer än en halv miljon människor, av alla svenskar i arbetsför ålder, har sjuk- och aktivitetsersättning. Ökningen av förtidspensionerna är kraftigast bland de unga, vilket betyder att tiotusentals unga nu slås ut från arbetsmarknaden permanent och att deras ersättningar som en kvarnsten runt halsen kommer att ligga kvar som ett offentligt ekonomiskt åtagande framöver. visar att ju högre arbetslösheten är i en kommun desto fler människor i kommunen lever på sjuk- och aktivitetsersättning. Sjuk- och aktivitetsersättningen är, menar , i praktiken en arbetsmarknadspolitisk ersättning och har sedan krisen mer och mer fått till syfte, och konsekvens, att hjälpa människor som är friska men som bor i regioner där det inte finns tillräckligt med arbeten i näringslivet. "Det står således klart att S/A-ersättning till stor del är en arbetsmarknadspolitisk ersättning" (s. 51), och att "S/A-ersättningen är en ersättningsform som delvis döljer den brist på jobb som finns på en ort" (s. 52). Den bästa politiken, menar , för att antalet förtidspensionärer ska vara lågt är en politik som kan skapa fler nya reguljär jobb i näringslivet. "Utsikterna att lyckas med rehabilitering till ett annat jobb än de [personen i fråga] tidigare haft är betydligt sämre i regioner som har litet utbud av arbetstillfällen, liksom [chanserna att komma tillbaka] för personer med hög ålder och låg utbildning" (s. 59). Det nog mest intressanta för de som vill angripa sakfrågan, snarare än gömma enskilda människor under vilseledande rubriker i offentliga statistiken, är LO-mannen betoning av näringslivets roll. "Ju fler som arbetar i näringslivet, desto lägre är andelen ersättningar [baserade på arbetslöshet eller ohälsa]" (s 64). (definierar näringslivet som "hela det privata näringslivet" och "de offentligt ägda företagen".) Det är naturligtvis ingen ny insikt för exempelvis liberaler, men näringslivets vitala roll för arbetsmarknaden och de offentliga finanserna har dessvärre länge bagatelliserats inom arbetarrörelsen, fokuserad som den är på den offentliga sektorn och dess regelverk och utgiftsmöjligheter som instrument för att påverka arbetsmarknaden (arbetsmarknadspolitik). I ljuset av statistiken i bland annat rapport är det märkligt till exempel att regeringen valt att bekämpa sjukskrivningar och förtidspensioner genom att lägga över en ökad del av kostnaderna för ohälsan på arbetsgivarna och därmed har gjort det ännu mera riskfyllt för arbetsgivare att anställa, och drivit på incitamenten för arbetsgivare att gallra bort allt utom hälsomässigt prima arbetstagare. visar det sig dessutom (SVT Rapport och ) att den beslutade förlängda sjuklöneperioden givit en oplanerat stor inkomstökning, det vill säga att arbetsgivaravgiften inte sänkts så mycket att nettoresultatet av omläggningen blivit noll för arbetsgivarkollektivet. Den så kallade regionförstoring som diskuterar och föreslår @ företrädesvis i hans modell åstadkommen genom ökade infrastrukturinvesteringar @ innebär att den relevanta arbetsmarknaden förstoras och därigenom också blir mera differentierad. "Ju fler kommuner som är sammankopplade med varandra i ett lokalt arbetsmarknadsområde, desto fler olika slags jobb finns att välja mellan. . Också den som blivit arbetslös hittar i regel ett nytt jobb snabbare om utbudet av jobb är större" (s. 66). Om denna modell verkligen ska fungera för huvuddelen av de kommuner som ligger värst till i egen dystra statistik måste man dock vara realistisk och acceptera att det då inte bara kan handla om bättre (och dyr) infrastruktur utan om att skapa en kritisk massa i flera olika dimensioner: differentierad och dynamisk arbetsmarknad, ja, men även offentlig utbildning och service, kommunikationer till och från regionen etcetera. Det innebär att våga säga, och driva en sådan politik, att människor uppmuntras att flytta till större och färre regionala centra än för att dessa centra därigenom ska ha en chans att nå en kritisk storlek, bland annat vad gäller arbetsmarknaden för olika yrken, både män och kvinnor, och utbildningsnivåer etcetera. I slutet av sin skrift lägger fram förslag längs tre linjer. För det första, den nuvarande linjen "att stoppa huvudet i sanden och förneka att något har hänt" (i ). För det andra "linje med sänkta ersättningsnivåer, som enligt [] leder till sociala klyftor", och för det tredje "en regionalt baserad näringspolitik [som] endast är löst skisserad". Även om enligt min uppfattning har alltför stor tilltro till näringspolitiska åtgärder finns det hos honom en insikt om näringslivets betydelse som måsta vara grunden för att få i gång en bättre politik än den som dagens regering står för. Är statsministern utifrån bland annat de fakta som "" presenterar beredd att erkänna att den växande ohälsan i huvudsak är dold arbetslöshet och att som följd därav ändra politiken? Är statsministern utifrån till exempel Edlinganalysens slutsats att "mer näringsliv ger lägre frånvaro", beredd att vidta några nya åtgärder som kan öka lönsamheten och andra förutsättningar för att övertyga (nuvarande och potentiella) företagare om att driva fler och expanderande företag och göra fler privata investeringar, som kan ge fler varaktiga arbetstillfällen i lönsamma företag med god lönebetalningsförmåga? Avser statsministern att minska omfattningen av arbetsmarknadspolitiken nu när konjunkturen enligt regeringens egen uppfattning förbättras? Om inte, hur vill statsministern skapa förutsättningar för fler långsiktigt lönsamma jobb i svensk ekonomi? Kommer förslag om regionalt baserad näringspolitik att föranleda någon åtgärd från statsministerns sida? Är statsministern beredd att sänka arbetsgivaravgiften på grund av den förlängda sjuklöneperioden ytterligare, i ljuset av att den hittillsvarande sänkningen uppges ha givit upphov till större offentliga intäkter än som var beräknat, det vill säga gått med vinst för statskassan när omläggningen skulle ha gått jämt ut?