ip · GS10361 · 2005-02-04 00:00:00 — Interpellation 2004/05:361 av () till statsrådet om en fällande dom mot i förlorade svenska staten målet N.N. mot vid (mål nr 56529/00). Målet gällde frågan om hur den svenska smittskyddslagens regler om tvångsisolering tillämpats gentemot en homosexuell man, född . upptäcktes det att mannen smittats av hiv och att han överfört infektionen på en nittonårig man som han första gången haft sexuellt umgänge med 1990. ansökte den ansvarige smittskyddsläkaren om att länsrätten skulle tvångsisolera mannen i enlighet med § 38 i den då gällande smittskyddslagen. Länsrätten fastställde beslutet . Tvångsisoleringen förlängdes därefter i sexmånadersperioder fram till . Eftersom mannen avvek från isoleringen vid ett flertal tillfällen varade den faktiska tvångsisoleringen sammanlagt . avslog länsrätten ansökan om förlängning med hänvisning till att det inte fanns någon tillgänglig information om mannens beteende, hälsotillstånd med mera. En enhällig domstol ansåg att hade kränkt mannens rätt till frihet och säkerhet i enlighet med artikel 5.1. Domstolen konstaterade att konventionen ger utrymme för frihetsberövade i syfte att hindra spridning av smittsamma sjukdomar, men att åtgärdens berättigande dock beror på om sjukdomen innebär fara för allmän hälsa och säkerhet samt om frihetsberövandet kommer i fråga först efter att alla andra, mindre långtgående åtgärder hade övervägts och befunnits otillräckliga. Domstolen ifrågasatte inte att hiv är en mycket allvarlig sjukdom, men fann att myndigheterna inte hade gjort en tillräcklig avvägning mellan smittskyddsintressen och den enskildes rättigheter. Beslutet om tvångsisolering gällde under , men mannen var de facto isolerad endast under . Det fanns vidare inga påtagliga tecken på att mannen hade betett sig smittfarligt under de långvariga perioder då han hade avvikit från tvångsisoleringen. Frågan om smittskyddslagens överensstämmelse med var föremål för återkommande debatt i samband med att smittskyddslagstiftningen reformerades . Redan den parlamentariska smittskyddskommittén pekade i sitt betänkande (SOU 1999:51) på att reglerna för tvångsisolering var problematiska i förhållande till konventionens bestämmelser, bland annat eftersom smittskyddslagen ger obegränsat utrymme för förlängning av isoleringen. Även min egen interpellation 2002/03:290 pekade på behovet av att regelverket om tvångsisolering bringas i samklang med internationella människorättskonventioner. förslag till lösning av problematiken var att införa en bortre tidsgräns för hur länge en person kan vara tvångsisolerad. Syftet med detta förslag var att säkerställa att tvångsisolering endast tillgrips i ett akutläge för att skapa rådrum till att hitta andra, mindre långtgående åtgärder, alternativt överföra personen till tvångsvård. Regeringen, och majoritet, avvisade dock detta förslag. Även i den smittskyddslag som infördes finns alltså möjlighet till förlängning av tvångsisoleringen ett obegränsat antal gånger. Reglerna om tvångsisolering i dagens smittskyddslag, som trädde i kraft , är i väsentliga delar desamma som smittskyddslag. Eftersom tillämpningen av den tidigare smittskyddslagen i det aktuella fallet nu har fällts av är det därför angeläget att analysera på vilket sätt domstolens avgörande kastar nytt ljus över frågan om tillämpningen av smittskyddslag riskerar att strida mot . Jag vill därför fråga statsrådet: Vilka åtgärder avser statsrådet att vidta med anledning av den fällande domen mot i ?