frsrdg · GS04RB3 · 2005-01-01 00:00:00 — Någon föregående granskning av en skrift eller ett förbud mot tryckning av denna får under inga förhållanden förekomma, se första stycket. I bestämmelsens andra stycke förbjuds vissa andra ingripanden, bl.a. åtgärder som utgör hinder mot spridningen av en skrift. Enligt vad Justitiekanslern () har anfört omfattar förbudet i andra stycket dock endast så-dana åtgärder som motiveras av en skrifts innehåll. Det senare möjliggör bl.a. hindrande myndighetsåtgärder som uteslutande dikteras av hänsyn till allmän ordning, t.ex. ingripanden mot olovlig affischering. Enligt JK ger förslag upphov till vissa principiella betänkligheter efter-som det innefattar ett generellt förbud mot en tänkbar metod att sprida ett tryckt budskap med. En betydande försiktighet bör enligt JK iakttas när den typen av bestämmelser övervägs. En fungerande tryckfrihet förutsätter givetvis att det finns tillgängliga spridningsformer. Om förbud av det här slaget blir vanligt förekommande eller införs beträffande någon av de mer använda kommuni-kationsformerna, anser JK att tryckfrihetens innehåll riskerar att urholkas. JK har bedömt att de företag och andra organisationer som i första hand kan tänkas bli berörda av förbudet har andra effektiva metoder att nå ut till allmänheten. Med hänsyn även till att det är fråga om en till synes perifer spridningsmetod och till innehållet i bestämmelsen i 1 kap. 2 § andra stycket TF, har inte JK sett anledning att motsätta sig förslaget på tryckfrihetsrättslig grund. har framhållit att förslag står i strid med förutsebarhetsprincipen och att förslaget, som saknar konsekvensanalys enligt Simplexförordningen, inte har sådana fördelar att det uppväger den skada Money Marketing kommer att förorsakas om förslaget förverkligas. förslag innebär att den kanal för marknadsföring som reklammynten utgör kommer att stängas. De skador som må drabba enskilda företag som valt att erbjuda reklammyntstjänster torde emellertid vara förhållandevis begränsade med hänsyn till att efter att den fått kännedom om företeelsen redovisat sin inställning. Simplexförordningen tar sikte på verksamhetsregler. Syftet med förordningen är att belysa tilltänkta föreskrifters effekter på arbetsförutsättningarna för småföretagen i allmänhet. I förevarande fall avser de föreslagna föreskrifterna ett förbud mot ett visst slag av verksamhet. Några effekter på småföretagens arbetsförutsättningar borde därmed inte uppstå. har yttrat att förslag riskerar att bryta mot EG-rättens princip om medlemsstaternas ömsesidiga erkännande av varor som produceras i en annan medlemsstat. gör i den delen följande överväganden. Bestämmelser om fri rörlighet för varor respektive tjänster finns i artiklarna 28, 30, 46 och 49 i EG-fördraget. Dessa bestämmelser har direkt tillämplighet i medlemsstaterna och har också tillerkänts direkt effekt. Kvantitativa importrestriktioner samt åtgärder med motsvarande verkan är förbjudna mellan medlemsstaterna enligt artikel 28. Avgörande för bedömningen är inte utformningen av åtgärden utan den verkan åtgärden har. Ett företag kan i princip åberopa rätten att fritt tillhandahålla tjänster gentemot den medlemsstat där det är etablerat om tjänsterna tillhandahålls mottagare i en annan medlemsstat. Den föreslagna lagändringen innebär bl.a. att reklamföretag inte kommer att kunna erbjuda gränsöverskridande tjänster till annonsörer som vill göra reklam genom spridning av sedlar och mynt utgivna av och försedda med annonsörens reklambudskap. bedömer emellertid att spridningsförbudet inte kommer att ha någon nämnbar gränsöverskridande inverkan. Även om så vore fallet konstaterar att en sådan inskränkning är motiverad med hänsyn till skyddet för allmän ordning enligt artiklarna 46 och 55 i fördraget. Hur skall den nya bestämmelsen sanktioneras? Genom den föreslagna lagändringen förbjuds spridning av förändrade och bearbetade mynt. För att förbudet skall kunna verka effektivt bör det förenas med någon form av sanktion. Ett tänkbart alternativ är att kriminalisera det otillåtna förfarandet. Det kan dock ifrågasättas om en straffrättslig reglering är den mest effektiva. En misstänkt överträdelse måste i så fall bli föremål för en polisutredning. Det kan inte uteslutas att en sådan utredning kan ta förhållandevis , i synnerhet som ett brott mot spridningsförbudet sannolikt inte kommer att tillerkännas särskild hög prioritet. Fördelen med en straffrättslig reglering är att ett brott mot spridningsförbudet leder till en sanktion, till skillnad från vad som är fallet med den alternativa sanktion som överväger, vitesföreläggandet. regleras, förutom i den lagstiftning som föreskriver själva vitet, i lagen (1985:206) om viten (viteslagen). Av viteslagen följer att ett vite skall föreläggas en eller flera namngivna fysiska eller juridiska personer. Om föreläggandet inte följs har den myndighet som utfärdat vitet möjlighet att ansöka hos länsrätten att vitet skall dömas ut. Ett system med vitessanktion innebär att en otillåten spridning inte leder till några rättsliga konsekvenser om den som mottar vitesföreläggandet upphör med den olovliga verksamheten. Fördelarna med ett sådant förfarande är dock flera. kan genom ett vitesförfarande själv ansvara för den utredning som krävs innan ett föreläggande utfärdas. Polis- och åklagarväsen behöver därmed inte belastas, och utredningsarbetet kan bedrivas förhållandevis snabbt. Ett vitesföreläggandes adressatkrets kan göras större än den personkrets som skulle kunna aktualiseras vid ett straffrättsligt förfarande; särskilt gäller detta om brottet begås genom en juridisk person. Vitessanktionen är väl etablerad såväl inom den finansiella näringsrätten som inom marknadsföringsområdet, se t.ex. 15 kap. 20 § lagen (2004:297) om bank- och finansieringsrörelse och 19 § marknadsföringslagen (1995:450). Vidare kan det förväntas att det i första hand är kommersiella företag som skulle komma att bryta mot bestämmelsen, och då närmast på grund av okunnighet om dess innehåll. bedömer att övervägande skäl talar för att det föreslagna sprid-ningsförbudet sanktioneras med vite i linje med vad som föreskrivs i riksbankslagen beträffande vissa företags underlåtenhet att förse med uppgifter (6 kap. 9 § riksbankslagen). Det framstår vidare som mest ändamålsenligt för att i egenskap av utgivare av sedlar och mynt åläggs ansvaret att utreda misstänkta fall av överträdelser. Vitesföreläggandet skall i första hand kunna riktas mot den som verkställer själva spridningen. Det kan röra sig om en juridisk person som mottagit instruktioner att utföra spridningen för annans räkning. En reklambyrå kan t.ex. på uppdrag av en kund ha åtagit sig att sätta reklammynt i cirkulation på ett eller annat sätt. Vitesföreläggandet skall därmed kunna riktas både mot reklamföretaget och mot de fysiska personer som de facto verkställer spridningen. Innebär den olovliga spridningen att ett meddelande förmedlas genom användande av förändrade sedlar eller mynt skall vitesföreläggandet kunna riktas mot meddelandets avsändare, t.ex. ett kommersiellt företag eller ett politiskt parti. Föreläggandet får också meddelas avsändarföretagets företrädare om det bedöms effektivt för att förhindra spridningen. Efter förebild i marknadsföringslagen (1995:450) föreslår sammanfattningsvis att ett vitesföreläggande skall kunna riktas mot var och en som väsentligt har bidragit till spridningen. Vitesföreläggande är däremot inte tänkt att användas mot de kontanthanterande företag som kan komma att ta emot förändrade eller bearbetade kontanter i sin dagliga verksamhet och som ovetande om detta vidaredistribuerar sådana kontanter. Medverkan till spridningen måste sålunda ha skett med någon form av uppsåt för att vitesföreläggande skall komma i fråga. JK har anmärkt att det i utkastet föreslagna begreppet "uppsåt" för tanken till det straffrättsliga området och att det är tveksamt om uttrycket bör förekomma i en förvaltningsrättslig förbudsbe-stämmelse. ansluter sig därför till JK:s förslag att vitesföreläggandet skall träffa den som varit medveten om att sedlarna och mynten varit förändrade eller bearbetade. JK har vidare uttalat att den som träffats av ett förbudsföreläggande skall ha rätt att överklaga beslutet. gör i den delen följande överväganden. Enligt 11 kap. 5 § riksbankslagen får beslut enligt denna lag överklagas endast i den utsträckning och i den ordning som sägs i lagen (1989:186) om överklagande av administrativa beslut av riksdagsförvaltningen och myndigheter. I den lagen saknas bestämmelser som skulle kunna innebära rätt att överklaga för den som blivit föremål för ett förbudsföreläggande beslutat av . Redan enligt gällande rätt har möjlighet att rikta föreläggande och förbud mot dem som inte efterlever föreskrifter. Med hänsyn till att de förelägganden som kan komma i fråga inte kan anses obetydligt ingripande talar rättssäkerhetsskäl för att beslut skall kunna bli föremål för överprövning. bedömer därför att besluten lämpligen skall kunna överklagas hos länsrätten enligt förvaltningslagstiftningen. ECB har föreslagit att en bestämmelse skall införas som ger rätt att vägra att lösa in och även att hålla kvar avsiktligt förändrade sedlar och mynt. Enligt vad som sagts under avsnitt 5.4.2 ovan vägrar inlösen av reklammynt. bedömer att det inte behövs någon föreskrift som därjämte ger rätt att kvarhålla förändrade sedlar och mynt, utöver den föreslagna bestämmelsen om spridningsförbud med möjlighet till vitesföreläggande. De ekonomiska konsekvenser som förslaget innebär inskränker sig sannolikt till de ökade kostnader som kan komma att vidkännas i samband med utredning av misstänkta fall av olovlig spridning av reklammynt. De europeiska erfarenheter som inhämtat tyder på att när en preventiv lagstiftning väl finns på plats försvinner företeelsen med reklammynt. bedömer därför att det utredningsansvar som förslaget innebär för , och beträffande överklagade ärenden förvaltningsdomstolarna, kommer att kräva endast marginella insatser av respektive myndighet. Förslaget om uppdrag på kontantförsörjningsområdet (avsnitt 4 i framställningen) har remitterats till följande instanser. , , , , , , , , , och . Förslaget om förbud mot spridning av förändrade sedlar och mynt (avsnitt 5) har remitterats till följande instanser. , , , , , , , , , , , och . Av remissinstanserna har samtliga yttrat sig utom , och . Yttrande har även inkommit från . Förslag till ändring i lagen (1988:1385) om riksbank 2004/05:RB3 2004/05:RB3 En effektivare kontantdistributionsverksamhet En effektivare kontantdistributionsverksamhet /05:RB3 2004/05:RB3 Spridning av förändrade sedlar och mynt Spridning av förändrade sedlar och mynt 2004/05:RB3