frsrdg · GT04RS1 · 2005-10-26 00:00:00 — Tanken med detta är att åstadkomma en mer flexibel reglering där respektive myndighet som lagen gäller för skall kunna anpassa säkerhetsskyddet efter de behov som finns hos just den myndigheten. Det nu sagda innebär att riksdagsstyrelsen i princip ställer sig bakom promemorians förslag såvitt gäller skyddsåtgärderna. I det följande redovisar riksdagsstyrelsen sina närmare överväganden rörande respektive skyddsåtgärd. Med sekretesskydd förstås i den nu gällande lagen om säkerhetsskydd i skydd mot att någon obehörig får kännedom om innehållet i en handling eller om en uppgift av annat slag som rör totalförsvaret, förbindelser med annan stat eller mellanfolklig organisation eller säkerhets- eller bevakningsåtgärd avseende , om sekretess gäller för uppgiften enligt 2 kap. eller 5kap. 2 eller 3 § sekretesslagen (1980:100). Denna uppräkning av uppgifter som skall skyddas är enligt riksdagsstyrelsens mening onödigt detaljerad. Skyddet bör hellre ta sikte på sekretessbelagda uppgifter som rör rikets säkerhet. Vad härefter gäller frågan om vilket skydd dessa uppgifter bör ges kan det till att börja med konstateras att skyddet mot att obehöriga får kännedom om sekretessbelagda uppgifter står i förgrunden. Uppgifterna kan emellertid också behöva skyddas mot att ändras eller förstöras. Här finns redan ett visst skydd i form av straffbestämmelsen om sabotage. Av 13 kap. 4 § följer att den som uppsåtligen skadar eller förstör uppgifter kan dömas till fängelse i högst . De myndigheter som lagen gäller för bör emellertid vara skyldiga att förebygga även skador som inte består i ett uppsåtligt angrepp på uppgifterna, om skadorna ändå kan äventyra rikets säkerhet. Detsamma bör gälla i fråga om skador som inte består i ett obehörigt röjande. Säkerhetsskyddet bör därför förebygga att uppgifter som omfattas av sekretess och som rör rikets säkerhet obehörigen röjs, ändras eller förstörs, vare sig detta sker uppsåtligen eller av oaktsamhet. I sammanhanget kan nämnas att det straffrättsliga skyddet mot angrepp på informationssystem kan komma att förbättras som en följd av ett inom EU upprättat rambeslut som godkänt (prop. 2003/04:164, bet. 2004/05:JuU4). När det gäller namnet på den aktuella skyddsåtgärden konstaterar riksdagsstyrelsen att utvecklingen på informationsteknikens område har medfört att skyddet av sekretessbelagd information har fått en annan dimension . Mot denna bakgrund bör ordet sekretesskydd bytas ut mot informationssäkerhet. Riksdagsstyrelsen övergår till att behandla frågan om det behövs ytterligare bestämmelser rörande informationssäkerheten. Som framgått ovan innehåller den nuvarande lagen om säkerhetsskyddet i en rad bestämmelser som konkretiserar sekretesskyddet (817 §§). Någon motsvarighet till dessa bör inte införas i den nya lagen. Det får i stället bli en fråga för riksdagsförvaltningen och övriga myndigheter under att meddela de föreskrifter som behövs. Inom förvaltningen ligger ansvaret för att besluta om föreskrifter på riksdagsstyrelsen. På en punkt kan det dock finnas skäl att överväga en lagreglering. I det uppdrag som utmynnade i den remitterade promemorian efterfrågades en reglering som medger att säkerheten i tekniska infrastruktur skall kunna kontrolleras. Promemorian har pekat på skyddsbehovet men innehåller inte några förslag på åtgärder. I detta ärende saknas det alltså underlag för att lägga fram förslag om en mer ingående reglering av informationssäkerheten. noterar riksdagsstyrelsen att regeringen tillkallat en särskild utredare för att bl.a. utveckla den nationella strategin för informationssäkerhetsarbetet (dir. 2002:103, 2003:29, 2004:46 och 2005:53). Utredaren har lämnat ett slutbetänkande (SOU 2005:71). Enligt styrelsens uppfattning bör resultaten av det pågående utredningsarbetet avvaktas innan ställning tas till vilka åtgärder som bör vidtas för att skydda användningen av informationsteknik i och dess myndigheter. Det kan påpekas att detta skyddsbehov inte är begränsat till rikets säkerhet och skyddet mot terrorism. Tills vidare bör det införas en bestämmelse av innebörd att det vid utformningen av informationssäkerheten skall tas särskild hänsyn till behovet av skydd vid automatiserad informationsbehandling. De nuvarande bestämmelserna om tillträdesskydd skall förhindra att obehöriga får tillträde till . Dessutom finns ett antal bestämmelser om vilka som har rätt att vistas i lokalerna och vilka villkor som gäller för dessa vistelser (1837 §§). Säkerhetsskyddet i den nya lagen bör enligt riksdagsstyrelsens mening förebygga dels att obehöriga får tillträde till platser där de kan få tillgång till uppgifter som skall skyddas inom ramen för informationssäkerheten, dels att obehöriga får tillträde till platser där verksamhet som har betydelse för rikets säkerhet bedrivs. Denna säkerhetsskyddsåtgärd bör i fortsättningen benämnas tillträdesbegränsning. Som framgått ovan skall säkerhetsskyddet utformas med beaktande av enskildas rätt att ta del av allmänna handlingar och intresset av öppenhet gentemot såväl allmänheten som medierna. Dessa aspekter gör sig gällande med särskild styrka när det gäller utformningen av tillträdesbegränsningar. Öppenheten gentemot enskilda tillgodoses i praktiken genom de möjligheter som finns att från läktaren följa debatter i kammaren. Vidare måste det vara möjligt för ledamöter och tjänstemän att ta emot besökare. Säkerhetsskyddet får inte lägga onödiga hinder i vägen för detta. För att säkerställa att detta intresse beaktas bör det tas in en bestämmelse i den nya lagen om att den enskildes möjligheter att röra sig fritt inte skall inskränkas mer än nödvändigt. särskilda intresse av öppenhet gentemot massmedierna tillgodoses bl.a. genom att medieföretagens företrädare är berättigade att röra sig i . Journalister med fasta arbetsplatser i tilldelas passerkort för att underlätta deras arbete. I övrigt krävs att den journalist eller fotograf som vill ha tillträde kan visa ett som följer en godkänd standard och som styrker att de är journalister eller fotografer. Sådana presskort utfärdas av olika medieföretag och . Enligt inhämtade uppgifter gäller de . I det föregående har styrelsen föreslagit att den lag som tar upp rätten till tillträde skall upphöra att gälla. Tanken är att bestämmelser rörande bl.a. tillträde i stället skall meddelas av styrelsen i föreskriftsform. Härvid skall i enlighet med förslaget till 2 § tredje stycket i den nya lagen öppenheten gentemot bl.a. företrädare för massmedierna särskilt beaktas. En självklar utgångspunkt vid styrelsens kommande arbete med föreskrifterna är alltså att alltjämt skall präglas av en särskild öppenhet gentemot medierna. Här vill riksdagsstyrelsen understryka att en hög grad av öppenhet är en grundläggande förutsättning för mediernas granskning. Denna öppenhet är inte mindre viktig i en situation som präglas av kris och där det kan finnas anledning att vidta åtgärder för att öka säkerheten. Det nuvarande regelverket går i huvudsak ut på att den som kan visa ett presskort lämnas ett i det närmaste obegränsat tillträde till . Detta framstår inte som en från säkerhetssynpunkt godtagbar ordning. Möjligheten för medierna att få tillträde till måste alltså säkerställas med en annan lösning. Enligt riksdagsstyrelsens bedömning ligger det då närmast till hands att införa ett system som innebär att företrädare för medierna ackrediteras till . Bestämmelser om ett sådant system bör tas in i föreskrifter som beslutas av styrelsen. Systemet bör i huvudsak se ut så att de som vill ha ackreditering får begära en sådan. Säkerhetschefen beslutar i ärendet utifrån föreskrifter som upptar villkoren för att få ackreditering. Ackrediteringen bör gälla en viss begränsad tid. Besluten bör kunna överklagas. För del skulle ett system med ackreditering av journalister också ha klara fördelar. Systemet ger en överblick över vilka som kan vistas i lokalerna. Man kan därigenom begränsa möjligheterna för den som inte längre arbetar som journalist att använda ett tidigare utfärdat presskort. Det framstår också som rimligt att inte i praktiken överlämnar tillträdeskontrollen till utomstående, vilket det nuvarande systemet på sätt och viss kan sägas innebära. Detta är desto mer anmärkningsvärt om man beaktar att är förklarade vara skyddsobjekt. Här bör även framhållas att det i andra parlament finns exempel på ackrediteringslösningar. Härtill skall läggas att en större generositet skulle kunna visas dem som ackrediterats, om det skulle uppkomma en situation där säkerhetsnivån skulle behöva höjas genom begränsningar i tillträdet. Nackdelen med ackreditering är främst att detta kräver en viss administration. Fördelarna får ändå klart sägas överväga nackdelarna. Särskilt med tanke på de konsekvenser som en ackrediteringslösning kan tänkas innebära för medierna bör beredningen av föreskrifterna ske så att alla berörda ges en möjlighet att komma till tals. Det som anförts om tillträdesbegränsningar innebär att riksdagsförvaltningens föreskrifter på detta område alltså kommer att rikta sig till ledamöter, anställda vid partikanslier och företrädare för massmedierna. Detta kräver ingen ändring av det nuvarande bemyndigandet i 5 § lagen med instruktion för riksdagsförvaltningen. Avslutningsvis bör i denna del framhållas att de nu förordade bestämmelserna om tillträdesbegränsning fyller en annan funktion än bestämmelserna i lagen (1990:217) om skydd för samhällsviktiga anläggningar, den s.k. skyddslagen. De förstnämnda bestämmelserna ålägger de myndigheter som omfattas av reglerna att pröva i vilken utsträckning en tillträdesbegränsning är påkallad och att i förekommande fall utforma begränsningen på ett tillfredsställande sätt. Bestämmelserna i skyddslagen innebär i stället att exempelvis en anläggning kan förklaras som skyddsobjekt, vilket bl.a. medför att obehöriga inte har tillträde till den. Ett sådant beslut kan emellertid även innebära att det blir förbjudet att ta fotografier inom ett visst område. För den som bryter mot ett förbud som meddelats enligt skyddslagen kan straffansvar komma i fråga. I den nu gällande lagen om säkerhetsskydd i anges att med infiltrationsskydd förstås skydd mot att någon som inte är pålitlig från säkerhetssynpunkt ges arbetsuppgifter som rör totalförsvaret, förbindelser med annan stat eller mellanfolklig organisation eller säkerhets- eller bevakningsåtgärd avseende . Denna reglering framstår som onödigt detaljerad. Denna säkerhetsskyddsåtgärd bör i stället efter förebild i säkerhetsskyddslagen ta sikte på att förhindra att personer som inte är pålitliga från säkerhetssynpunkt deltar i verksamhet som har betydelse för rikets säkerhet. Begreppet infiltrationsskydd bör också ersättas av uttrycket säkerhetsprövning, som inte för tankarna till agenter och andra som utsänts av främmande makt för att infiltrera viss verksamhet. Syftet med säkerhetsprövningen är som framgår i det följande vidare än så. Säkerhetsprövning skall göras inte endast beträffande dem som skall bli föremål för registerkontroll. En prövning skall göras avseende alla som skall delta i verksamhet som har betydelse för rikets säkerhet även utan att förutsättningarna för registerkontroll är uppfyllda. Det förhållandet att en person inte bedöms vara pålitlig från säkerhetssynpunkt behöver i och för sig inte alltid utgöra ett negativt omdöme. Det kan räcka med att en person är särskilt sårbar i det att han eller hon på grund av dubbla lojaliteter riskerar att hamna i en intressekonflikt eller utsättas för påtryckningar. Skyldigheten att göra en säkerhetsprövning består i att göra en allsidig bedömning av om en person bör anlitas för verksamhet som är av betydelse från säkerhetssynpunkt. Genom referenser m.m. skall tillräcklig information inhämtas. Vid prövningen bör man i möjligaste mån skaffa sig en bild av personens allmänna livssituation och levnadsbakgrund. Några mer detaljerade regler om säkerhetsprövningen bör inte meddelas i den nu aktuella lagen. I stället bör såsom är fallet säkerhetsskyddslagens bestämmelser på området tillämpas också för , riksdagsförvaltningen och myndigheter. En upplysning om dessa bestämmelser bör för tydlighetens skull tas in i den nya lagen om säkerhetsskydd i och dess myndigheter. Bestämmelserna i säkerhetsskyddslagen innebär att registerkontroll skall göras dels inför tillsättandet av anställningar m.m. som placerats i säkerhetsklass, dels i andra fall om det behövs med hänsyn till skyddet mot terrorism. De närmare förutsättningarna för denna kontroll anges i säkerhetsskyddslagen. Detsamma gäller den personundersökning som i vissa fall skall genomföras som ett led i säkerhetsprövningen. Också i fråga om säkerhetsprövningen bör liksom respektive myndighet kunna meddela närmare föreskrifter. Det nu anförda innebär i sak inte någon förändring för myndigheter i förhållande till vad som redan gäller eftersom säkerhetsskyddslagens bestämmelser om säkerhetsprövning alltjämt kommer att gälla. Som ett led i säkerhetsprövningen fattar riksdagsförvaltningen beslut om placering i säkerhetsklass och om registerkontroll för vissa anställningar och uppdrag vid förvaltningen. Dessa beslut fattas med stöd av 20 § säkerhetsskyddslagen där det anges att beslut om placering i säkerhetsklass och om registerkontroll såvitt avser förvaltningsområde fattas av och dess myndigheter. Uttrycket förvaltningsområde måste enligt styrelsens mening härtill anses innefatta även partikanslierna. Som framgår ovan arbetar de anställda vid partikanslierna i riksdagsförvaltningens lokaler och de har tillgång till bl.a. datornätverket. De förses också med passerkort som ger dem behörighet till i stort sett samtliga . har alltså ett intresse av att kunna utöva en viss kontroll även av dem som arbetar vid partikanslierna eftersom förvaltningen har ansvaret för skyddet av . En sådan kontroll skulle visserligen innebära att beslut om registerkontroll fattas av ett annat organ än det som den berörde har ett anställnings- eller uppdragsavtal med. Hos de myndigheter som lyder under regeringen finns dock exempel på en sådan ordning. Här kan nämnas att 27 § säkerhetsskyddsförordningen (1996:633) föreskriver att beslut om registerkontroll av personer som skall vara verksamma på civila flygplatser fattas av och att länsstyrelserna har motsvarande rätt när det gäller personer verksamma vid vissa skyddsobjekt. Det anförda innebär att redan de nu gällande reglerna gör det möjligt för riksdagsförvaltningen att besluta om registerkontroll av de anställda vid partikanslierna. Styrelsen som noterar att registerkontroll skall föregås av samtycke från den som skall kontrolleras utgår från att riksdagsförvaltningen håller styrelsen underrättad om de beslut om registerkontroll som fattas avseende anställda vid partikanslierna. Det kan anmärkas att kanslierna själva inte torde kunna begära registerkontroll. Registerkontroll bör naturligtvis göras innan någon påbörjar en anställning eller ett uppdrag. Det kan emellertid tänkas att den kontrollerade redan påbörjat en anställning. Bestämmelserna i säkerhetsskyddslagen kan inte anses hindra att kontroll genomförs sedan anställningen eller uppdraget påbörjats. Av 27 § säkerhetsskyddslagen följer att det är den som fattar beslutet om registerkontroll som avgör om den kontrollerade skall få anlitas. Säkerhetsskyddsåtgärderna informationssäkerhet, tillträdesbegränsning och säkerhetsprövning tar uttryckligen endast sikte på skydd för rikets säkerhet. skall som framgått ovan säkerhetsskyddet även avse skydd mot terroristbrott. Skyddsåtgärderna bör därför utformas så att de även tillgodoser behovet av skydd mot terrorism. Detta bör komma till uttryck i lagtexten. Riksdagsstyrelsens förslag: Vid upphandling gäller det säkerhetsskydd som följer av särskilt avtal (säkerhetsskyddsavtal) mellan anbudsgivaren eller leverantören och de myndigheter som lagen gäller för. Promemorians förslag: Överensstämmer med riksdagsstyrelsens förslag. Remissinstanserna: Remissinstanserna har inte haft något att invända mot förslaget. Skälen för riksdagsstyrelsens förslag: Den nuvarande lagen om säkerhetsskydd i innehåller inga bestämmelser om vad som skall gälla vid upphandlingar. har flera längre kontrakt med företag som driver olika verksamheter i . Som exempel kan nämnas resebyrån och riksdagsrestaurangen. Härtill kommer kortare uppdrag för bl.a. fönsterputsning och måleriarbeten. görs det en bedömning från fall till fall av vilket behov av säkerhetsskydd som finns. Vissa entreprenörer placeras i säkerhetsklass 3 med åtföljande registerkontroll. Det har också förekommit att registerkontroll skett med stöd av 14 § säkerhetsskyddslagen, dvs. i syfte att åstadkomma ett skydd mot terrorism. Om en myndighet som lagförslaget gäller för avser att begära in anbud eller träffa avtal om upphandling som med hänsyn till rikets säkerhet skall hållas hemlig bör myndigheten kunna träffa en skriftlig överenskommelse med anbudsgivaren eller leverantören om det säkerhetsskydd som behövs i det särskilda fallet. En sådan möjlighet finns för de myndigheter och organ som säkerhetsskyddslagen gäller för. Motsvarande möjlighet bör finnas även för riksdagsförvaltningen och övriga myndigheter under . I klarhetens intresse bör det betonas att sådant säkerhetsskyddsavtal inte innebär att bestämmelserna i den föreslagna lagen om säkerhetsskydd blir tillämpliga. Vad som skall gälla regleras i stället i avtalet. Om säkerhetsskyddslagen (1996:627) skulle vara tillämplig på anbudsgivaren eller leverantören bör det aktuella avtalet inte kunna inskränka de skyldigheter som följer av säkerhetsskyddslagen. En bestämmelse av denna innebörd bör tas in i den nya lagen. Riksdagsstyrelsens förslag: och övriga myndigheter under skall se till att utbildning om säkerhetsskydd erbjuds i erforderlig omfattning och att kontroll och uppföljning av säkerhetsskyddet genomförs. Promemorians förslag: Överensstämmer i huvudsak med riksdagsstyrelsens förslag. Remissinstanserna: Remissinstanserna har inte haft något att erinra mot förslaget. Skälen för riksdagsstyrelsens förslag: I den nuvarande lagen om säkerhetsskydd i anges att säkerhetsskyddet omfattar information och kontroll. En förutsättning för ett effektivt säkerhetsskydd är god kunskap om säkerhetsfrågor. I första hand gäller detta dem som direkt befattar sig med de sekretessbelagda uppgifterna eller har sin arbetsplats förlagd på ett känsligt område. Grundläggande kunskaper bör dock finnas hos samtliga medarbetare på en arbetsplats som berörs av säkerhetsskyddet. Detsamma gäller ledamöter. I den nya lagen om säkerhetsskydd bör det sålunda tas in en bestämmelse av innebörd att de myndigheter som lagen gäller för har ett ansvar för att erforderlig utbildning ges i fråga om säkerhetsskyddet. I syfte att säkerställa att bestämmelserna om säkerhetsskydd efterlevs bör myndigheterna dessutom åläggas ett kontroll- och uppföljningsansvar. Riksdagsstyrelsens förslag: myndigheter skall kunna meddela de närmare föreskrifter som behövs för lagens tillämpning och för tillämpningen av säkerhetsskyddslagens bestämmelser om säkerhetsprövning. Riksdagsstyrelsens bedömning: Det behövs inte någon ytterligare bestämmelse om föreskriftsrätt för riksdagsförvaltningen. Promemorians förslag: Överensstämmer i huvudsak med riksdagsstyrelsens förslag. I promemorian föreslås dock att det i lagen med instruktion för riksdagsförvaltningen särskilt anges att riksdagsstyrelsen meddelar föreskrifter om säkerhetsskyddet och beslutar om åtgärder för fredstida krishantering. I denna del bör enligt promemorians förslag ingen delegation kunna ske till riksdagsdirektören. Remissinstanserna: anser att möjligheten att delegera rätten att besluta föreskrifter bör omfatta även säkerhetsskydd. Skälen för riksdagsstyrelsens förslag: I den nuvarande lagen om säkerhetsskydd i finns flera bestämmelser som anger att riksdagsförvaltningen meddelar föreskrifter i olika avseenden. Enligt 7 § skall riksdagsförvaltningen sålunda meddela föreskrifter om säkerhetsskyddet som skall gälla under bl.a. höjd beredskap. Vidare skall enligt 21 § en särskild instruktion utfärdas för bevakningspersonalen. I 39 § lagen om säkerhetsskydd i anges att myndigheter får meddela verkställighetsföreskrifter rörande säkerhetsprövningen. Som framgått ovan är avsikten med den reglering som föreslås i detta ärende att de myndigheter som lagen gäller för skall meddela de närmare föreskrifter som krävs för att uppnå de mål som lagen anger. Tanken är att regelverket härigenom skall bli mer flexibelt. Av 8 kap. 14 § tredje stycket regeringsformen följer att det krävs stöd i lag för att myndigheterna skall kunna meddela dessa föreskrifter. En första fråga blir här om det i gällande lagstiftning finns något bemyndigande som kan användas i det syfte som är aktuellt. Bestämmelser av intresse i detta sammanhang finns i lagen (2000:419) med instruktion för riksdagsförvaltningen i vilken anges att riksdagsförvaltningen får meddela föreskrifter och råd inom sitt verksamhetsområde. Detta innebär således att riksdagsförvaltningen redan kan meddela föreskrifter. I det föregående har riksdagsstyrelsen föreslagit att det i instruktionen för riksdagsförvaltningen skall anges att en huvuduppgift för förvaltningen är att svara för säkerheten och för fredstida krishantering i . Mot denna bakgrund gör riksdagsstyrelsen bedömningen att det inte behövs någon ytterligare bestämmelse i lag för att riksdagsförvaltningen skall kunna meddela erforderliga föreskrifter om säkerhetsskyddet i . En upplysning om att riksdagsförvaltningen enligt 5 § lagen med instruktion för riksdagsförvaltningen kan meddela föreskrifter bör tas in i den nya lagen. Om det i en författning anges att riksdagsförvaltningen får meddela föreskrifter, följer det av 15 § lagen med instruktion för riksdagsförvaltningen att uppgiften i fråga ankommer på riksdagsstyrelsen. Detta innebär att ledamöter har det yttersta ansvaret för föreskrifternas utformning. Riksdagsstyrelsen ser därför inget behov av att såsom föreslagits i promemorian särskilt ange att föreskrifter om säkerhetsskydd meddelas av styrelsen. Promemorians lagförslag innebär vidare att riksdagsförvaltningens föreskriftsrätt på detta område inte kan delegeras till riksdagsdirektören. De nuvarande delegationsreglerna i 17 § instruktionen medger delegation till riksdagsdirektören såvitt gäller meddelande av föreskrifter. Riksdagsstyrelsen ser inget skäl till att inte föreskrifter av den nu aktuella typen bör kunna beslutas av riksdagsdirektören, om styrelsen delegerat frågan till honom. Någon lagändring behövs inte för att åstadkomma detta. Vad härefter gäller myndigheter följer det av 9 kap. 4 § riksdagsordningen att riksdagsförvaltningen inte kan ges föreskriftsrätt gentemot övriga myndigheter under i det ämne som är aktuellt. Detta framstår inte heller som önskvärt. I stället bör varje myndighet under ges rätt att meddela de föreskrifter som behövs för att åstadkomma ett fullgott säkerhetsskydd inom respektive myndighet. I 2 kap. 4 § riksdagsordningen föreskrivs att sammanträden med kammaren är offentliga. får dock besluta att ett sammanträde skall hållas inom stängda dörrar, om det krävs med hänsyn till rikets säkerhet eller i övrigt till förhållandet till annan stat eller en mellanfolklig organisation. Tystnadsplikt råder för vad som förekommit vid ett sådant sammanträde. I anslutning härtill föreskrivs i tilläggsbestämmelse 2.4.1 att åhörare som uppträder störande får utvisas och att den som besöker åhörarläktaren på uppmaning skall lämna in ytterkläder, väskor samt föremål som kan användas för att störa ordningen i plenisalen. I riksdagsordningen finns också bestämmelser om utskottens sammanträden. Enligt huvudregeln i 4 kap. 13 § skall sammanträdena ske inom stängda dörrar. Ett utskott får dock besluta att ett sammanträde skall vara helt eller delvis offentligt till den del det avser inhämtande av upplysningar.