frsrdg · GT04JO1 · 2005-12-01 00:00:00 — Enligt 1 § första stycket får ett föremål som skäligen kan antas ha betydelse för en brottsutredning (bevisbeslag) eller vara någon avhänt genom brott (återställandebeslag) eller på grund av brott förverkat (förverkandebeslag) tas i beslag. Om det inte inom föreskriven tid har väckts åtal eller kommit in någon begäran till rätten om förlängning av tiden eller om det annars inte längre finns skäl för beslag, skall beslaget hävas (8 § första stycket). Enligt en bestämmelse i 27 kap. 8 § andra stycket RB (som i sak oförändrad återfinns i paragrafens tredje stycke) får ett beslag av föremål som någon framställt anspråk på hävas först efter det att en underrättelse om att beslaget kan komma att hävas har sänts till den som framställt anspråket. Om denne medger det, skall dock beslaget hävas . Av underrättelsen skall framgå hos vem beslaget har gjorts. Den som beslaget har gjorts hos behöver i ett sådant fall inte underrättas. Denna bestämmelse infördes genom en lagändring . I förarbetena anfördes bl.a. följande. När stöldgods påträffas och det kan spåras till en målsägande, underrättas den bestulne. Denne uppfattar då ofta situationen så att han kan räkna med att myndigheterna kommer att agera för att hans anspråk på egendomen skall säkerställas och prövas. Om emellertid utredningen leder till att åtal inte väcks, skall beslaget hävas och den beslagtagna egendomen genast lämnas tillbaka till den tidigare misstänkte. Målsäganden måste i detta läge agera själv för att ta till vara sin rätt, något som han oftast är helt oförberedd på eftersom han dels ofta tror att myndigheterna skall bevaka hans rätt, dels inte får någon underrättelse om att beslaget kan komma att hävas. Dessa förhållanden medförde att målsäganden i många fall inte fick tillbaka sin egendom, trots att det kunde tyckas vara helt klart att den tidigare misstänkte inte hade gjort ett godtrosförvärv av egendomen. Detta var otillfredsställande, varför målsägandens rätt borde stärkas. En målsägande som har gjort anspråk på viss beslagtagen egendom skulle därför alltid underrättas om att egendomen kommer att lämnas tillbaka till den hos vilken beslaget gjordes (prop. 1997/98:168 s. 15). Bestämmelsens nya placering i 27 kap. 8 § RB, fr.o.m. , föranleddes av att det fördes in en ny 4 a § i kapitlet som i huvudsak ger en åklagare möjlighet att lämna ut beslagtaget gods till målsäganden om det är uppenbart att denne har bättre rätt till godset. Om så sker skall den hos vilken beslaget gjorts underrättas om beslutet. Föreskriften kom till som ändringar vidtogs i lagen (1986:796) om godtrosförvärv av lösöre enligt vilka det principiellt inte är möjligt att göra godtrosförvärv av stöldgods. Av utredningen framgår att polisen förevisade D.T. den beslagtagna geringssågen och vattenpasset (punkterna 2 och 6 i beslag nr 0240-03-829) och att D.T. då identifierade dessa som exakt sådant som de som hade frånstulits honom, men att han inte kunde ange några specifika kännetecken på verktygen. Vid tillfället förevisades D.T. också andra beslagtagna verktyg som han upplyste inte var hans. Någon ytterligare kontakt med D.T. från polis eller åklagares sida innan beslaget hävdes synes inte ha förekommit. Frågan är om D.T. i och med detta får anses ha gjort sådant anspråk på geringssågen och vattenpasset att han, i enlighet med 27 kap. 8 § andra stycket RB i dess dåvarande lydelse, borde ha fått en underrättelse om att beslaget kunde komma att hävas. hade inte uttryckligen angett att han gjorde anspråk på godset. Det kan emellertid, enligt min uppfattning, inte krävas av en målsägande att denne skall förstå att han eller hon måste framställa ett formligt anspråk. Det ankommer i första hand på den som förevisar beslagtaget gods för en målsägande att genom frågor hjälpa denne att klargöra sin inställning. Om så inte kommit att ske, måste de uppgifter som målsäganden lämnat i stället bedömas av åklagaren. För det fall att det finns tvivel om huruvida målsäganden gör anspråk på godset är åklagaren skyldig att ta reda på hur det förhåller sig. I förevarande fall var de uppgifter som D.T. lämnade sådana att i vart fall borde ha tagit reda på om han gjorde anspråk på geringssågen och vattenpasset eller inte. Det kunde lämpligen ha skett antingen genom att hon kontaktade som hade förevisat verktygen för D.T. för att efterhöra hans uppfattning i saken eller genom att hon själv eller utredaren kontaktade D.T. Jag vill framhålla att den möjlighet som finns att i uppenbara fall lämna ut beslagtaget gods till en målsägande inte gör det mindre angeläget att denne får hjälp att hävda sina anspråk. Jag vill avslutningsvis endast erinra om att bestämmelsen i 27 kap. 8 § tredje stycket RB inte innebär att åklagaren skall göra en bedömning av vem som har bättre rätt till egendomen. En sådan prövning får anstå till ett eventuellt domstolsförfarande. En målsägande som gjort anspråk på beslagtaget gods skall alltid om det inte med tillämpning av 27 kap. 4 a § finns förutsättningar att lämna ut egendomen till denne underrättas om att beslaget kan komma att hävas och föremålen återlämnas till den hos vilken beslaget gjordes. Med dessa kritiska uttalanden avslutar jag ärendet. Polisens möjligheter att i samband med verkställighet av ett beslut om hämtning till förhör omhänderta en mobiltelefon (Dnr 5013-2003) I en anmälan till JO framförde advokaten , som ombud för M.L., klagomål mot i . Han anförde bl.a. följande. Med anledning av misstanke om brott beslutade polismyndigheten, genom kommissarien , att M.L. skulle hämtas till förhör utan föregående kallelse. När hämtningen skulle verkställas gick M.L. undan en bit för att ringa ett telefonsamtal. Han fråntogs då sin mobiltelefon och förhindrades därigenom att ringa samtalet. Polismännen gav vid tillfället inte tillbaka mobiltelefonen utan förde M.L. till polisstationen för förhör. Polismännens omhändertagande av mobiltelefonen innebar att polisen, utan laglig grund, tog telefonen i beslag. Vidare hindrades M.L. från att ringa telefonsamtalet. Handlingar i polismyndighetens ärenden infordrades och granskades. Av dessa och de till anmälan fogade handlingarna framgick i huvudsak följande. beslutade att M.L. och dennes hustru, vilka båda var misstänkta för hot mot tjänsteman, skulle hämtas till förhör. Motiveringen till beslutet angavs vara kollusionsfara. till förhör av inspektörerna . höll kriminalinspektören förhör med M.L. I förhörsprotokollet har noterats att M.L. inte önskade försvarare under förhöret. Förhör med M.L:s hustru hölls . Ärendet remitterades till polismyndigheten för upplysningar och yttrande över vad som hade anförts i anmälan. (biträdande länspolismästaren ) kom in med ett yttrande till vilket var fogat upplysningar från samt från och . upplyste sammanfattningsvis: Hon var förundersökningsledare i ett ärende om hot mot tjänsteman. Efter förhör med bl.a. målsäganden konstaterade hon att det förelåg skälig misstanke mot makarna . om hot mot tjänsteman. beslutade hon att makarna skulle hämtas till förhör utan föregående kallelse för att höras vid samma tillfälle. Enligt hennes bedömning förelåg det kollusionsfara och en risk att utredningen skulle försvåras om makarna kallades skriftligen. Två polispatruller informerades av handläggaren i ärendet och skickades till aktuell adress. Den ena polispatrullen fick kontakt med M.L. och han medtogs till förhör. Den andra polispatrullen påträffade inte hustrun, och det framkom senare att hon inte var hemma. Hustrun har därefter, efter ett antal kallelser och överenskommelser, inställt sig hos handläggaren för förhör. uppgav i huvudsak följande. Undertecknad polisinspektör tillsammans med polisman beordrades 20030812 att åka till för att hämta in paret . till förhör vilket hade beslutats av förundersökningsledare i . Vi skulle få hjälp av en polispatrull från för att genomföra uppdraget. Paret fick inte prata med varandra efter hämtningen. På platsen sammanträffar vi med Gislavedspatrullen och tillsammans går vi fram till villan och ringer/knackar på, men ingen öppnar. Bakom villan ligger en annan byggnad i vilken M.L. har sin firma varför vi gick dit. Dörren stod öppen och vi gick in och fann M.L. Jag förklarade vårt ärende med innebörden av att han var tvungen att följa med till förhör. Vi frågade även efter hans hustru men M.L. förklarade att hon inte var hemma utan var i . följde motsträvigt med ut och ville veta varför han skulle följa med. fick veta att det gällde ett förhör i ett ärende. Han tog då upp sin mobiltelefon och gick bort en bit för att ringa ett samtal och hans avsikt var att ringa sin hustru. Vi gick då efter och förklarade för honom att han inte fick ringa som han var omhändertagen av polisen (kollusionsfara). Telefonen togs därför ifrån M.L. (ej beslag) för att förhindra samtal till hustrun. blev mycket upprörd av detta och tog av sin livrem och tog även fram sin plånbok som han överlämnade till oss, lugnade han ned sig och följde med utan våld. Intransporterad till Polishuset i överlämnades M.L. till förhörsledaren vilken även fick M.L:s mobiltelefon, livrem samt plånbok. upplyste i huvudsak: Han var förhörsledare under förhöret med M.L. fördes till det rum där förhöret skulle hållas medförde polismännen dennes plånbok, livrem och mobiltelefon. Föremålen lades på skrivbordet där de låg kvar under förhöret. Förhöret genomfördes utan svårigheter och efter detta sade M.L., efter att ha tillfrågats om saken, att han ansåg sig ha behandlats på ett korrekt sätt. tog med sig sina tillhörigheter, vilka inte hade varit föremål för någon tvångsåtgärd. anförde bl.a. följande. Inför genomförandet av hämtningen till förhör hade och informerats om att en grund för beslutet var kollusionsfara bestående i att utredningen skulle försvåras om makarna hade inbördes kontakt före förhören med dem. har uppgivit att M.L., när han underrättades om hämtningsbeslutet, gick avsides för att på mobiltelefonen ringa sin hustru. I syfte att förhindra kontakt mellan makarna valde , som var förman i polispatrullen, att ta omhand M.L:s telefon. avsikt har, enligt vad som framkommit, inte varit någon annan än att förhindra samtal mellan makarna. utsaga har stöd i förhörsledarens, , berättelse om den fortsatta hanteringen av mobiltelefonen. fick denna åter i omedelbar anslutning till att förhöret med honom på hade avslutats. och har haft fog för åtgärden att förhindra att M.L. per telefon kontaktade sin hustru. I det akuta skeendet synes svårligen ha haft något annat handlingsalternativ än att ta om hand mobiltelefonen för att avvärja kollusionsfaran. Polispatrullen har haft, med iakttagande av behovs- och proportionalitetsprinciperna i 8 § polislagen, såväl rätt som skyldighet att använda den grad av tvång som varit nödvändig. Huruvida det fortsatta verkställandet av tjänsteåtgärden har motiverat att patrullen hade mobiltelefonen omhand är vanskligt att i efterhand bedöma. Ett förhållande som talade för att inte återlämna telefonen var M.L:s reaktion när den fråntogs honom. Hans upprördhet och handlande synes ha motiverat beslut att under transporten in till behålla telefonen och att sedermera överlämna den till förhörsledaren. I vart fall var omhändertagandet av telefonen inte i något led av agerandet att betrakta som ett beslag utan som en åtgärd motiverad av att en beordrad tjänsteåtgärd skulle kunna genomföras. I ett beslut anförde chefsJO bl.a. följande. Enligt 23 kap. 7 § andra stycket (RB) får den som befinner sig inom en viss väglängd från förhörsplatsen hämtas till förhör utan föregående kallelse om utredningen gäller ett brott på vilket fängelse kan följa och det skäligen kan befaras att han eller hon med anledning av en kallelse genom undanröjande av bevis eller på annat sätt skulle försvåra utredningen (kollusionsfara). har bl.a. hävdat att polisen i samband med den aktuella hämtningen utan laglig grund tog hans mobiltelefon i beslag och att han hindrades från att ringa ett telefonsamtal. och uppdrag var att verkställa beslut om hämtning av M.L. och dennes hustru. Som framgått var grunden för beslutet att utredningen kunde försvåras om makarna hade inbördes kontakt före förhören. Enligt uppgav M.L. när de hämtade honom att hustrun var i ; när polismännen berättade för M.L. att han skulle förhöras tog han upp sin mobiltelefon och avlägsnade sig ett stycke för att ringa. Eftersom antog att M.L. skulle ringa hustrun omhändertog han mobiltelefonen. Telefonen återlämnades till M.L. sedan förhöret med honom avslutats. Jag vill inledningvis nämna att vid polisens verkställighet av ett beslut om hämtning till förhör får visst tvång användas. Vidare får en misstänkt som hämtas till ett förhör under vissa förutsättningar tvångsvis tas i förvar han är skyldig att stanna kvar (23 kap. 9 § RB). Som exempel på en sådan situation nämns i förarbetena att det finns risk för att den som skall höras för olämplig kommunikation med någon som också skall förhöras (prop. 1996/97:175 s. 54). För att undvika detta har det dock antagits i de allra flesta fall vara tillräckligt att den som skall höras anmodas att stanna kvar med exempelvis bevakning i öppen lokal (jfr NJA 1993 s. 360 I och II samt nämnda prop. s. 51 f.). Före mobiltelefonens tid kunde alltså polisen tämligen enkelt hindra en förhörspersons kontakter med omvärlden genom att placera denne i ett rum utan telefon eller ställa personen under bevakning. är situationen emellertid annorlunda. Den rikliga förekomsten av mobiltelefoner innebär en ökad risk att personer, som hämtas till förhör på grund av kollusionsfara, försvårar utredningen genom ett olämpligt telefonsamtal eller sms-meddelande. Visserligen kan detta troligtvis i de flesta fall undvikas på samma sätt som tidigare genom att personen ställs under bevakning. Men mobiltelefonens tillgänglighet ställer onekligen andra krav på bevakningen och problem kan uppkomma t.ex. om en person trots bevakning tar upp telefonen och försöker ringa alternativt i smyg skicka i väg ett sms-meddelande. I ärendet har fråga uppkommit om polisen vid verkställandet av ett hämtningsbeslut på grund av kollusionsfara har rättsligt stöd för att omhänderta en mobiltelefon. Jag instämmer i polismyndighetens bedömning att omhändertagandet av M.L:s mobiltelefon inte kan betraktas som ett beslag. Följaktligen skall åtgärden inte heller bedömas utifrån reglerna om beslag i 27 kap. RB utan får i stället ses som ett s.k. tillfälligt omhändertagande av egendom. har ansett att det fanns fog för åtgärden att hindra M.L. från att kontakta hustrun per telefon och att det synes som om i den akuta situationen inte hade något annat alternativ än att ta om hand mobiltelefonen för att avvärja kollusionsfaran. har också ansett att reglerna i 8 § polislagen (1948:387) ger stöd för åtgärden. Nämnda bestämmelse har följande lydelse. En polisman som har att verkställa en tjänsteuppgift skall under iakttagande av vad som föreskrivs i lag eller annan författning ingripa på ett sätt som är försvarligt med hänsyn till åtgärdens syfte och övriga omständigheter. Måste tvång tillgripas, skall detta ske endast i den form och den utsträckning som behövs för att det avsedda resultatet skall uppnås. Ett ingripande som begränsar någon av de grundläggande fri- och rättigheter som avses i 2 kap. regeringsformen får ej grundas enbart på bestämmelserna i första stycket. Enligt min mening kan ett tillfälligt omhändertagande knappast grundas på denna bestämmelse. Det skydd för rätten till egendom som ges i 2 kap. 18 § regeringsformen är visserligen begränsat. Ett tillfälligt omhändertagande av egendom torde emellertid utgöra en sådan inskränkning i äganderätten som enligt artikel 1 i första tilläggsprotokollet till fordrar uttryckligt lagstöd. Inkorporeringen av med svensk rätt har bl.a. syftat till att medborgaren skall vara berättigad till det skydd för grundläggande fri- och rättigheter som såväl grundlagen som konventionen ger (prop. 1993/94:117 s. 39). Föreskriften i 8 § andra stycket polislagen bör därför ges den innebörden att ett ingripande enligt bestämmelsens första stycke inte heller kan ske utan annat lagstöd om åtgärden inskränker någon av de i upptagna fri- och rättigheterna. Exempel på sådant lagstöd är de införda bestämmelserna i 24 a24 d §§ polislagen om tillfälligt omhändertagande av egendom för att förhindra trafiknykterhetsbrott. Något lagstöd för tillfälligt omhändertagande av egendom i den nu aktuella situationen finns emellertid inte. Frågan kan vidare ställas om polisen med stöd av sin s.k. befallningsrätt genom en tillsägelse hade kunnat försöka hindra M.L. från att använda sin mobiltelefon. De grundläggande principer för polisingripanden som läggs fast i 8 § polislagen gäller generellt i polisens verksamhet. JO har tidigare framhållit (se bl.a. JO 2003/04 s. 91) att detta lagrum inte i sig kan åberopas som grund för någon befallningsrätt i polisens brottsutredande verksamhet. Det är i stället så, att polisens befogenheter i denna verksamhet anses ha fått en i princip fullständig och uttömmande reglering i 2328 kap. RB. En befallning eller annan åtgärd i den brottsutredande verksamheten måste således ha sin grund i någon av de befogenheter som enligt tillkommer polisen, t.ex. att som i förevarande fall hämta en person till förhör. Som framgått var syftet med hämtningsbeslutet att M.L. och dennes hustru inte skulle få tillfälle att försvåra utredningen genom att tala med varandra innan de hördes. Jag har därför inte någon invändning mot att polisen i ett fall som det nu aktuella genom en tillsägelse försöker hindra en misstänkt person från att kontakta den andre misstänkte. Svårigheter uppkommer emellertid om personen vägrar att lyda en sådan tillsägelse (jfr , , Polislagen, 4:e uppl. s. 53). Enligt min mening vore det rimligt om polisen i en sådan situation har möjlighet att tillfälligt omhänderta en mobiltelefon. Även om jag således har förståelse för att omhändertog telefonen kan jag emellertid mot bakgrund av vad jag sagt inte finna annat än att en sådan åtgärd fordrar lagstöd. Jag kan dock tänka mig situationer i vilka det är mer tveksamt om polisen genom tillsägelser har rätt att försöka hindra vederbörande från att ringa, t.ex. ett samtal till dennes arbetsplats. Eftersom de polismän som har att verkställa ett hämtningsbeslut oftast inte är insatta i den aktuella brottsutredningen är en sådan bedömning inte heller alldeles enkel att göra. Polismännen kan alltså ha svårt att bedöma vari kollusionsfaran består. Vidare kan problem uppkomma med att exempelvis kontrollera till vem personen ringer eller skickar ett sms-meddelande. Den ökade användningen av mobiltelefoner i samhället har medfört att polisen på en rad olika områden ställs inför nya frågeställningar vilka tidigare inte har varit aktuella. Enligt min mening visar ärendet att det finns anledning att överväga om lagstiftningen bör ändras så att polisen, för att kunna genomföra vissa åtgärder inom ramen för en brottsutredning, ges möjlighet att under vissa förutsättningar tillfälligt omhänderta egendom. För att fästa uppmärksamhet på frågan överlämnas därför ett exemplar av detta beslut dit. En åklagares långsamma handläggning av en förundersökning samt chefsåklagarens ansvar för handläggningen (Dnr 286-2004) I en anmälan till JO framförde advokaten , som ombud för T.M., klagomål mot vice chefsåklagaren vid i , 3:e åklagarkammaren, med anledning av handläggningen av ett ärende. Han ifrågasatte om vid handläggningen hade vidtagit erforderliga utredningsåtgärder med den skyndsamhet som T.M:s intresse av saken föranledde. Av anmälan framgick bl.a. följande. var målsägande i en förundersökning om misshandel vilken lades ned av åklagare . Efter begäran om överprövning beslutade överåklagaren i att förundersökningen skulle återupptas och att vissa ytterligare utredningsåtgärder skulle vidtas. Ärendet överlämnades därefter till för vidare handläggning. Trots upprepade kontakter med denne, bl.a. genom ett meddelande per fax i vilket särskilt redogjordes för såväl de olägenheter som T.M. drabbats av som dennes intresse av att få saken prövad, lämnades inte något besked om den fortsatta handläggningen av förundersökningen. Diarieblad samt handlingar i åklagarkammarens ärende infordrades och granskades. Av handlingarna framgick bl.a. följande. inleddes en förundersökning om misshandel. Sedan flera förhör hållits och andra utredningsåtgärder vidtagits beslutade kammaråklagaren att lägga ned förundersökningen, som då gällde grov misshandel alternativt vållande till kroppsskada, med motiveringen att brott inte tillförlitligen kunde styrkas. begärde, genom sitt målsägandebiträde L.H., överprövning av det beslutet. Överåklagaren beslutade att förundersökningen skulle återupptas och att vissa närmare angivna utredningsåtgärder skulle vidtas. Hon överlämnade till chefsåklagaren vid 3:e åklagarkammaren, , att låta handlägga ärendet. Denne överlämnade ärendet till . Dagen därpå gav polisen direktiv i enlighet med överprövningsbeslutet. Direktiven innebar att ett tidigare inhämtat rättsintyg skulle kompletteras. inkom den begärda kompletteringen med en förfrågan från polisen om ytterligare direktiv. Därefter finns inte dokumenterat att någon åtgärd vidtagits i ärendet från åklagarens sida. Av diariebladet framgår bl.a. att L.H. inkom med en skriftlig förfrågan om ärendets handläggning och att såväl han som T.M. inkom med skrivelser i ärendet. Ärendet remitterades till åklagarmyndigheten för upplysningar och yttrande över handläggningen av ärendet sedan förundersökningen återupptogs samt vilka åtgärder som eventuellt hade vidtagits med anledning av L.H:s förfrågningar om ärendets handläggning. () inkom med yttrande till vilket var fogat upplysningar från samt från och chefsåklagaren (kammarchef på 3:e åklagarkammaren fr.o.m. ). På JO:s begäran inkom därefter kompletterande upplysningar från . anförde bl.a. följande. som detta ärende utreddes handlade jag ett större ärende vilket på grund av jäv hade överflyttats från åklagarmyndigheten i . I det ärendet, som var föremål för stort medialt intresse och i vilket förekom bl.a. en riksdagsledamot, fanns åtskilliga svåra juridiska frågeställningar, bl.a. rörande tvångsmedelshanteringen. Det ärendet ledde bl.a. till att riksåklagaren övertog förundersökningsledarskapet i den nämnda delen medan den övriga utredningen blev kvar hos mig. Den fortsatta handläggningen av detta ärende ledde till att ett omfattande förundersökningsprotokoll färdigställdes och att åtal väcktes . Huvudförhandling i det målet genomfördes i slutligen efter övervinnande av oändliga svårigheter på förberedelsestadiet i oktobernovember 2003. Till andra svårigheter i denna process kom att förhörsledaren, som var den som hade den överlägset bästa inblicken i utredningsmaterialet, avled före förhandlingen. Dom har ännu inte fallit i det målet på grund av exceptionella förhållanden i personaliadelen. När jag återkom i tjänst efter en tidig semester utomlands hade min arbetsvardag förändrats rejält. Jag hade att hantera utöver det ovan angivna stora målet inledningsvis tre mål med sammanlagt nio personer häktade för våldsamt upplopp i samband med . Dessa upploppsmål kom sedan att prägla min yrkesmässiga vardag med en kulmen i samband med den mediala uthängningen i och påståendena om manipulerad bildbevisning. Som jag nu minns det hade jag inte någon hel eller partiell befrielse från annan lottning . , som var påfrestande på det sätt jag beskrivit, uppkom vissa balanser på min tjänst. Jag ökade min arbetsinsats men trots detta hade jag en känsla av att antalet ärenden som jag inte hann att handlägga på ett önskvärt sätt ökade. Jag har inte påtalat detta för kammarchefen utan ständigt hoppats att jag skulle få tid att ta tag i de ärenden som påkallade beslut (varav det nu aktuella var ett). Såväl skrivelser från målsägandebiträdet med påstötningar som telefonsamtal från målsäganden har hållit mig medveten om att ärendet borde prioriteras.