frsrdg · GS04RB3 · 2005-01-01 00:00:00 — Av uppgifter i massmedierna har framkommit att företaget i en enskild kampanj avsett att sprida 100 000 enkronor försedda med reklametiketter. Etiketten är i förevarande fall relativt enkel att avlägsna manuellt. finns dock ingen maskinell utrustning som kan avlägsna etiketterna. Det kan antas att även tekniskt avancerade uppräkningsmaskiner som förekommer på marknaden saknar möjlighet att upptäcka och separera reklammynten från övriga mynt. Det är fortfarande oklart i vilken omfattning reklammynten kan orsaka skador i uppräkningsmaskiner och myntautomater. Nuvarande lagstiftning som rör sedlar och mynt - dvs. i huvudsak riksbankslagen - tar inte direkt sikte på företeelsen reklammynt som beskrivits ovan i avsnitt 5.1. I 5 kap. 4 § riksbankslagen föreskrivs att får lösa in mynt som skadats. har i ett tillkännagivande (tillkännagivande om tillämpade regler vid inlösen av skadade sedlar m.m.; RBFS 1993:5) angett hur banken tillämpar denna bestämmelse. I tillkännagivandets 4 § sägs att kan vägra att lösa in sedlar och mynt vilkas format eller utseende avsiktligt förändrats så att de avviker från vad som tillkännagivits. har med anledning av förekomsten av reklammynt och med hänvisning till tillkännagivande uttalat att banken inte kommer att lösa in sådana mynt. Branschföreningar inom handeln har av det skälet rekommenderat sina medlemsföretag att inte acceptera reklammynt som betalning. I avsnitt 5.4.2 beskrivs vissa angränsande rättsområden som har anknytning till rekammyntsföreteelsen. Företeelsen att använda betalningsmedel som bärare av reklambudskap är inte ny. I flera europeiska rättsordningar förekommer lagstiftning på detta område. I infördes ett straffsanktionerat förbud mot att som reklambärare använda sedlar och mynt som är lagliga betal Brottet straffas med böter om högst . I finns ett motsvarande förbud. Den belgiska bestämmelsen är mer vidsträckt än den franska och täcker in även icke-kommersiella budskap. I straffas även förfaranden som innebär att användningen av sedeln eller myntet som lagligt betalningsmedel försvåras genom att det blivit förändrat genom överstrykning eller utsuddning eller annan sådan bearbetning. Brottet straffas med fängelse upp och/eller böter om högst . Även i förekommer straffrättslig reglering som omfattar alla förändringar och bearbetningar av lagliga betalningsmedel. förslag: Spridning av sedlar och mynt som bearbetats eller förändrats förbjuds. Vitesföreläggande får meddelas var och en som väsentligen har medverkat till spridningen och som varit medveten om att sedlarna och mynten förändrats eller bearbetats. föreläggande skall kunna överklagas till länsrätten. Utkastets förslag: Överensstämmer med , dock att utkastet inte har behandlat frågan om överklagande. Remissinstanserna: , , , , och har tillstyrkt förslaget eller sagt sig inte ha någon erinran mot det. har ansett att det finns skäl att noga överväga om inte ett ingripande mot spridningen av betalningsmedel som på ett eller annat sätt bär meddelanden som har framställts i tryckpress står i konflikt med tryckfrihetsförordningens bestämmelser om förbud mot censur. Därutöver har hovrätten vissa redaktionella synpunkter på lagtextens utformning. Justitiekanslern () har inte sett anledning att motsätta sig förslaget på tryckfrihetsrättslig grund. JK har föreslagit en alternativ utformning av utkastets förslag till föreskriften i 11 kap. 2 a § andra stycket. Vidare har JK anfört att den som drabbas av ett vitesföreläggande i enlighet med förslaget bör ha rätt att överklaga beslutet. och har avstyrkt förslaget. Money Marketing har yttrat att det inte finns några påvisbara om-ständigheter som talar för att det föreligger risker för att företagets reklammynt kan orsaka skador i uppräknings-maskiner och myntautomater. Money Marketing har vidare ansett att har överdrivit farhågorna att förknippas med reklammyntens avsändare, att mynten sätts i cirkulation och att ingenkänningsgraden minskar. Enligt Money Marketing står spridningsförbudet i konflikt med EG-rättens principer om varors och tjänsters fria rörlighet inom unionen. Money Marketing har slutligen framhållit att förslag står i strid med förutsebarhetsprincipen och att förslaget, som saknar konsekvensanalys enligt Simplexförordningen, inte har sådana fördelar att det uppväger den skada Money Marketing kommer att förorsakas om förslaget förverkligas. har bedömt att gällande lagstiftning är tillräcklig för att ingripa mot reklammynten. ECB:s yttrande: ECB har välkomnat lagförslaget om förbud mot spridning av förändrade sedlar och mynt eftersom det utgör en rättslig åtgärd för att avskräcka från handlingar som kan påverka sedlars och mynts ställning. Vad beträffar eurosedlar noterar ECB dessutom att i fall där nationella centralbanker vet eller har tillräckliga skäl att anta att eurosedlar har skadats avsiktligt skall eurosystemets nationella centralbanker vägra lösa in dem och hålla kvar dem i enlighet med artikel 3.3 a i beslut ECB/2003/4 av om valörer, tekniska specifikationer, reproducering, inlösen och indragning avseende eurosedlar. ECB hävdar härvidlag att lagförslaget om förbud mot spridning av förändrade sedlar och mynt skulle få en effektivare tillämpning om en liknande bestämmelse införlivades i lagförslaget. Bör sedlar och mynt få användas såsom bärare av annans budskap? Trots den ökande användningen av elektroniska betalningsmedel såsom kontokort och betalningsgireringar via Internet utgör användningen av sedlar och mynt alltjämt en central del av landets betalningsväsen. Den värdemässiga andelen av betalningsvolymerna domineras visserligen av de elektroniska betalningsmedlen, men sett till antalet betalningar har det visat sig att sedlar och mynt, trots den tekniska utvecklingen på området för betaltjänster, har bibehållit en högst betydande andel av konsumentbetalningarna. För många användare, t.ex. pensionärer och ungdomar, framstår inte alltid de nya elektroniska betaltjänsterna som gångbara alternativ. Delvis beror detta på att tjänsterna förutsätter tekniska anslutningar som kan vara både svårtillgängliga och kostbara. Många elektroniska betaltjänster kräver dessutom ofta att kunden godkänts i en kreditprövning eller liknande lämplighetsbedömning. Därutöver kan konstateras att sedlar och mynt hos vissa konsumentgrupper inger en större trygghet än de elektroniska betalningsformerna. För andra utgör integritetsaspekten det avgörande skälet att använda kontanter, eftersom det är betydligt svårare att spåra betalningar som sker med kontanter jämfört med elektroniska betalningsmedel. har genom sin ensamrätt att ge ut sedlar och mynt ålagts att upprätthålla förtroendet för dessa betalningsmedel. Den fortsatt höga användningsfrekvensen av sedlar och mynt ställer stora krav på som institution betraktad och som ansvarig för betalningsmedlens fysiska egenskaper. För som institution gäller att banken i sin egenskap av centralbank har ett oeftergivligt krav att vidmakthålla ett gott anseende bland medborgarna. Detta följer inte enbart av uppdraget att ge ut sedlar och mynt, utan är en konsekvens även av de huvuduppgifter som ålagts , nämligen ansvaret för penningpolitiken och uppgiften att främja ett säkert och Grunden för arbete i detta avseende är lagd genom de bestämmelser i regeringsformen och riksbankslagen som slår fast målen för verksamhet. En förutsättning för att skall kunna värna det förtroende hos allmänheten som uppgifterna kräver är att banken i förhållande till kommersiella och opinionsbildande aktörer uppfattas som en oberoende centralbank. När det gäller betalningsmedlens fysiska egenskaper är det särskilt viktigt, beträffande både sedlar och mynt, att de är svåra att förfalska och lätta att äkthetskontrollera. Vidare måste de vara tillräckligt slitstarka för att kunna cirkulera utan att förlora egenskapen att vara lättidentifierbara. Därutöver skall de kunna lämpa sig för maskinell hantering i uppräkningsmaskiner och betalautomater. Slutligen måste de kunna produceras kostnadseffektivt. bedömer att förekomsten av s.k. reklammynt - dvs. mynt utgivna av men som av annan försetts med en reklametikett - utgör ett hot både mot betalningsmedlet i teknisk mening och mot anseende i stort. För att sedlar och mynt skall kunna fullgöra sin funktion som lagligt betalningsmedel är det - enligt vad som anmärkts ovan - nödvändigt att de är lätta att känna igen. Det får inte råda något tvivel om att en sedel eller ett mynt som har getts ut av verkligen är äkta. Skulle sådana tvivel uppstå finns en påtaglig risk att kontantanvändningen kommer att minska trots att kontanter i vissa avseenden är den effektivaste betalningsformen. Ett annat hot som reklammynten innebär mot betalningsmedlet som sådant är risken att reklammynten skadar uppräkningsmaskiner och betalningsautomater. Den andra typen av hot som reklammynten innebär för är den risk som banken löper att förknippas med det budskap som reklammynten förmedlar. Enligt vad som påpekats ovan måste för att kunna fullgöra sina uppgifter på penningpolitikens och betalningsväsendets områden uppfattas som en oberoende myndighet. De etiketter som förekommer på mynt förmedlar ett kommersiellt budskap. Det kanske dessutom kommer att finnas intresse av att märka inte bara mynt utan även sedlar med motsvarande budskap. Oavsett vilken typ av kommersiellt meddelande som förekommer och oberoende av om etiketterna åsätts mynt eller sedlar finns det en överhängande risk att framstår som meddelandets avsändare eller förknippas med avsändaren. Allmänheten kan exempelvis få uppfattningen att står bakom eller stödjer ett reklambudskap. Om möjligt än mer skadligt för förtroendet för skulle det kunna vara om mynt eller sedlar också används för opinionsbildande budskap. anser därför sammantaget att företeelsen med sedlar och mynt som bärare av meddelanden bör förhindras. Kan nuvarande lagstiftning hindra förekomsten av reklammynt? Med utgångspunkt i de överväganden som gjorts angående behovet att motverka förekomsten av reklammynt och liknande har undersökt de möjligheter som nuvarande lagstiftning erbjuder. Den svenska rättsordningen innehåller flera lagområden som har till syfte att skydda intressen som liknar i förevarande fall. I det följande görs en genomgång av de rättighetsskydd som skulle kunna aktualiseras för att komma till rätta med förekomsten av märkta sedlar och mynt. Upphovsrättslagstiftningens främsta syfte är skapa rättigheter till förmån för upphovsmän till litterära och konstnärliga verk. Avsikten med regleringen är att uppmuntra tillkomsten av sådana verk och att förhindra spridning av verken utan upphovsmannens godkännande, vilket bl.a. möjliggör för upphovsmannen att tillförsäkra sig ekonomisk ersättning för sitt skapande. Upphovsrätten består av en ekonomisk och en ideell del. Den ekonomiska delen ger upphovsmannen eller den till vilken de ekonomiska rättigheterna har överlåtits rätt att kräva ersättning för verkets efterbildning. Den ideella delen ger upphovsmannen rättigheter som är relaterade till upphovsmannens konstnärliga integritet, bl.a. rätten att förhindra att verket ändras i vissa fall. De sedlar och mynt som ger ut innehåller upphovsrättsligt skyddade alster. Konstnärerna har överlåtit den ekonomiska delen av upphovsrätten till . Den ideella delen är inte överlåtbar. konstaterar att reklammyntsföreteelsen inte innebär att någon efterbildning har skett som innebär en kränkning av upphovsrätten. Reklametiketterna anbringas på redan utgivna exemplar av det konstnärliga verket. Frågan gäller i stället om själva anbringandet av etiketten innebär en sådan förändring av verket att ett intrång kan anses ha skett i upphovsmannens rätt att motsätta sig en förändring av verket. Enligt den svenska lagstiftningen på området kan upphovsmannen inte hindra förändringar av konstnärliga verk som är bruksföremål. Det kan med visst fog påstås att sedlar och mynt är bruksföremål. Denna del av upphovsrätten disponeras dessutom inte av utan av upphovsmannen. Upphovsrättslagen erbjuder därmed inte något skydd för intressen att motverka förekomsten av reklammynt. Genom varumärkesrätten skyddas näringsidkare från att annan utnyttjar kännetecken som är förväxlingsbara med de som näringsidkaren använder i sin verksamhet. Näringsidkaren erhåller varumärkesskydd antingen genom registrering eller inarbetning. För kännetecken som är särskilt väl inarbetade erhåller rättighetsinnehavaren skydd även om det inte finns någon förväxlingsrisk. De kännetecken som återfinns på svenska sedlar och mynt kan rimligen betraktas som varumärken även om de inte är registrerade som sådana. Deras användning är så pass utbredd att de måste anses väl inarbetade. I förevarande fall används inte bara varumärket utan även den produkt som varumärket avser - själva myntet - som bärare av någon annans reklambudskap. därmed osäkert om varumärkeslagens rättighetsskydd kan tillämpas i förhållande till budskapets avsändare. Det kan också ifrågasättas om , som erhållit ensamrätt till utgivning av sedlar och mynt enligt författning, kan anses tillhandahålla betalningsmedlen sedlar och mynt i näringsverksamhet, enligt vad som krävs i varumärkeslagen för att kännetecknet skall skyddas. Lag (1970:498) om skydd för vapen och vissa andra officiella beteckningar Det skydd som privata företag uppnår genom varumärkeslagens reglering har getts en motsvarighet i myndighetssfären genom lagen (1970:498) om skydd för vapen och vissa andra officiella beteckningar. Enligt den lagen får statsvapen, statsflagga eller annat statsemblem eller statlig kontroll- eller garantibeteckning inte utan vederbörligt tillstånd användas i varumärke eller annat kännetecken för varor eller tjänster. Detsamma gäller annan beteckning som hänsyftar på svenska staten och därigenom ger kännetecknet en officiell karaktär. Statsvapen får inte heller på annat sätt än som kännetecken användas i näringsverksamhet utan vederbörligt tillstånd. Den som uppsåtligen eller av oaktsamhet bryter mot förbuden döms till böter. Lagen torde främst vara aktuell i de fall reklam fästs på mynt med lilla statsvapnet som motiv. Möjligtvis kan vissa andra motiv på de svenska mynten anses omfattas av begreppet "annan beteckning som hänsyftar på svenska staten" (t.ex. den kungliga kronan eller ett krönt kungligt namnchiffer) och lagen eventuellt vara tillämplig även i dessa fall. Av lagens första förbud följer att det är förbjudet att, utan tillstånd, använda statsvapen m.m. i varumärke eller annat kännetecken för varor eller tjänster. Förbudet kan således endast aktualiseras om reklam som fästs på ett mynt innehåller varumärke eller annat kännetecken. Även om detta kriterium är uppfyllt torde det kunna ifrågasättas om åtgärden att fästa reklam på mynt innebär att statsvapnet m.m. används i ett varumärke eller kännetecken. Det torde i de flesta fall framgå att statsvapnet ingår i myntets motiv och inte i reklamens motiv. Lagens andra förbud, mot användning av statsvapen i näringsverksamhet på annat sätt än som kännetecken, är möjligtvis mer tillämpbart. Det skall framhållas att förbudet endast kan omfatta mynt med statsvapen som motiv. För att förbudet skall vara tillämpligt måste det visas att statsvapnet används genom åtgärden att anbringa reklam på myntet. Det är möjligt att den som fäster, eller uppdrar åt någon annan att fästa, reklam på ett mynt där statsvapnet återges därmed kan anses använda statsvapnet. Det skall dock noteras att enligt lagens förarbeten var avsikten med bestämmelsen att reglera fall då statsvapnet avbildades utan tillstånd och för andra ändamål än att utgöra del av kännetecken (t.ex. som dekoration, såsom motiv på kommersiella julkort). Det kan inte med säkerhet hävdas att förbudet även omfattar viss användning av föremål på vilka statsvapen, helt lagligt, redan finns avbildade. Marknadsföringslagen är uppbyggd kring en generalklausul som säger att marknadsföring skall stämma överens med god marknadsföringssed och även i övrigt vara tillbörlig mot konsumenter och näringsidkare. Dessutom finns numera en s.k. förbudskatalog, med vissa särskilt angivna förfaranden som är otillåtna och som kan föranleda kraftig sanktion vid första överträdelsen (till skillnad mot brott mot generalklausulen som normalt sätt "endast" leder till ett förbud vid vite att fortsätta). En företeelse som ofta har förekommit i praxis är s.k. renommésnyltning. Att med olika medel skapa en association till ett främmande företag eller en främmande produkt är otillåtet enligt generalklausulen om det sker utan samtycke och det antingen kan befaras att konsumenterna vilseleds eller om förfarandet av andra skäl framstår som otillbörligt. I reklammyntsfallet är det uppenbart att idén bygger på att reklambäraren skall vara ett mynt och att företaget anser att det är viktigt att åstadkomma en association till mynten och/eller . Det är svårt att veta om syftet är att konsumenter skall förledas tro att verksamheten är sanktionerad eller godkänd av eller om det är det förhållandet att mynt anses vara bärare av vissa värden, såsom tillförlitlighet, trygghet och styrka, som gör att företaget använder mynt som reklambärare. Enligt vad företaget självt uppger på sin webbplats är det myntets spridningspotential som är det väsentliga för reklamidén. Det går därför inte att med säkerhet påstå att det rör sig om en renommésnyltning i traditionell bemärkelse. Lag om användandet av annans namn eller bild i reklam Syftet med lagen (1978:800) om namn och bild i reklam är att skydda enskilda individers personliga integritet mot att deras namn eller bild används i reklamsammanhang. Enligt 1 § lagen om namn och bild i reklam gäller att näringsidkare vid marknadsföring av vara, tjänst eller annan nyttighet inte får använda framställning i vilken annans namn eller bild utnyttjas utan dennes samtycke. I 2 § lagen stadgas straff - böter - för den som uppsåtligen eller av grov oaktsamhet bryter mot bestämmelsen. Det skulle kunna hävdas att lagen om namn och bild i reklam är tillämpbar när ett reklambudskap anbringats på ett mynt där Kungen finns avbildad. Förutom det förhållandet att Kungen eller annan nu levande person inte är avbildad på alla mynt eller sedlar har lagen den svagheten att den endast täcker näringsidkares reklamåtgärder. Icke-kommersiella budskap omfattas således inte av lagens tillämpningsområde. Dessutom kräver lagen för sin tillämpning i den straffrättsliga delen att den avbildade personen anger brottet till åtal, om det inte är påkallat från allmän synpunkt. Enligt vad som angetts i avsnitt 5.2 saknas i riksbankslagen särskilda bestämmelser som skulle kunna vara tillämpliga för att förhindra förekomsten av reklammynt. har visserligen laglig möjlighet att vägra inlösen av sådana sedlar och mynt, vilket i sin tur medför att även detaljhandelsföretag kommer att upphöra att ta emot dessa betalningsmedel. Det är dock oklart hur och detaljhandelsföretagens förhållningssätt i denna del kommer att påverka omfattningen av cirkulerande reklammynt. och Justitiekanslern delar bedömningar i frågan huruvida nuvarande lagstiftning kan förhindra förekomsten av reklammynt och liknande. har anfört att torde sakna möjlighet att föra talan i domstolen eftersom inte torde betraktas som näringsidkare i marknadsföringslagens mening. anser att gällande rätt erbjuder ett antal möjligheter att ingripa mot användning av sedlar och mynt enligt de lagar som behandlats i det föregående. Enligt förbundet saknas det därför skäl att tillföra ytterligare åtgärder för att ingripa mot användning av reklammynt. bedömer sammanfattningsvis att nuvarande lagstiftning inte på ett tillräckligt effektivt sätt förhindrar att sedlar och mynt utgivna av används som bärare av andras meddelanden. Utgivningen av sedlar och mynt är till sin art och sitt syfte en så speciell verksamhet att särskilda rättsregler måste skapas för att såväl som betalningsmedlen skall erhålla ett erforderligt skydd. Utformningen av den nya lagstiftningen Vad skall regleras ? En tänkbar alternativ lösning för att lagstiftningsvägen hindra utbredningen av märkta sedlar och mynt utgivna av , är att i lag förbjuda själva märkningen, oavsett om meddelandet är kommersiellt eller inte. Eftersom det kan vara svårt att avgöra om en märkning verkligen är ett meddelande bör förbudet träffa alla former av förändringar och bearbetningar av sedeln eller myntet. Det finns ett starkt skyddsintresse oavsett om en förändring eller bearbetning innehåller ett meddelande eller inte. Ett förändringsförbud blir dock alltför långtgående eftersom sedlar och mynt utgivna av betraktas som den rättmätige innehavarens egendom, inte . Att i lag reglera vad innehavaren får och inte får göra med sin egendom kan därför betraktas som mer ingripande i den personliga integriteten än vad som är nödvändigt för att uppnå det rättspolitiska målet. Det är således inte förändringen av betalningsmedlen genom anbringandet av ett meddelande eller på annat sätt som är det väsentliga. Det är först när den förändrade sedeln eller myntet sätts i cirkulation som skadeverkningarna uppstår. Det är alltså själva spridningen av de förändrade mynten och sedlarna som kan medföra de anseenderisker som utvecklats i avsnitt 5.4.1. föreslår därför att det i riksbankslagen tas in en föreskrift av innebörden att sedlar och mynt som förändrats eller bearbetats inte får spridas. Med förändring eller bearbetning menas alla former av ändringar av betalningsmedlets fysiska egenskaper i förhållande till dess ursprungliga utseende, oavsett om det går att utläsa något meddelande ur förändringen och oavsett om förändringen är permanent eller om myntet eller sedeln utan svårigheter kan återställas i originalskick. Med spridning avses ett i någon form uppsåtligt förfarande som är ägnat att föra fler än enstaka sedlar eller mynt vidare i samhället. Den föreslagna föreskriften avser således inte att träffa den som betalar med en ihoptejpad sedel eller med en sedel som försetts med en obetydlig minnesanteckning. En fråga som bör beaktas i detta sammanhang är huruvida ett spridningsförbud enligt förslag är förenligt med regeringsformens bestämmelser om yttrandefrihet. Enligt 2 kap. 1 § regeringsformen är varje medborgare gentemot det allmänna tillförsäkrad frihet att i tal, bild eller på annat sätt meddela upplysningar samt uttrycka tankar, åsikter och känslor. Begränsningar av yttrandefriheten kan meddelas i lag i vissa fall som närmare anges i regeringsformen. Det av föreslagna spridningsförbudet skulle onekligen kunna uppfattas som en inskränkning i yttrandefriheten. I 2 kap. 13 § anges dock att begränsning av yttrandefriheten inte föreligger beträffande föreskrifter som utan avseende på yttrandes innehåll närmare reglerar visst sätt att sprida eller mottaga yttranden. förslag innebär inte någon begränsning som tar sikte på yttrandes innehåll utan avser just sättet att sprida yttrandet, nämligen genom spridning av förändrade eller bearbetade sedlar och mynt utgivna av . förslag måste därmed anses förenligt med regeringsformens bestämmelser om yttrandefrihet. har yttrat att det finns anledning att noga överväga om inte ett ingripande mot spridningen av betalningsmedel som på ett eller annat sätt bär meddelanden som har framställts i tryckpress, står i konflikt med tryckfrihetsförordningens (TF) bestämmelser om förbud mot censur. Om så anses vara fallet, förefaller det enligt hovrätten nödvändigt att begränsa den nya lagstiftningens räckvidd till meddelanden av reklamkaraktär och att införa ett undantag i 1 kap. 9 § TF som gör det möjligt att stoppa spridning av tryckta skrifter av detta slag. En grundläggande innebörd av tryckfriheten är enligt 1 kap. 1 § första stycket TF att det för utgivningen av skrifter inte får finnas "några av myn-dighet eller annat allmänt organ i förväg lagda hinder". Förbudet mot att hindra tryckfrihetens utövning preciseras i 1 kap.