frsrdg · GT04JO1 · 2005-12-01 00:00:00 — 041001 besökte arbetsförmedlingen för att anmäla sig helt arbetslös så gav datasystemet ej någon varning om att skicka en signal till arbetslöshetskassan. 041105 rättades detta till efter telefonsamtal från B.M., signalen skickades då iväg från det datumet när B.M. blev arbetslös, dvs. När handläggaren vid arbetsförmedlingen träffade B.M. första gången så talade B.M. om att hon eventuellt hade arbete fr.o.m. 041004, det hon väntade på var en bekräftelse från arbetsgivaren. Handläggaren vid arbetsförmedlingen var också i kontakt med arbetsgivaren 041004, som då talade om att han skulle erbjuda B.M. anställning efter att anställningen var förankrad hos taxiföreningen. 041014 hade handläggaren vid arbetsförmedlingen kontakt med B.M. som då meddelade att hon prövat på arbetet men inte kunde ta det utifrån att de arbetstider som hon fick inte följde lagstiftningen. Handläggaren var samma datum i kontakt med arbetsgivaren som talade om att arbetstiderna var avtalade med . Utifrån denna information så skickade handläggaren en information till B.M:s arbetslöshetskassa utifrån att B.M. hade tackat nej till ett arbete som arbetsgivaren ansåg henne lämplig till. Arbetsförmedlingens uppdrag är att informera arbetslöshetskassan om en person nekar arbete och det är arbetslöshetskassan som utreder och beslutar. Det som blev olyckligt i detta ärende var att signalen till arbetslöshetskassan inte gick fram när B.M. anmälde sig som arbetslös, men detta rättades dock till. Till remissvaret var bifogat ett yttrande från chefen för arbetsförmedlingen i . Enligt Kommunalarbetarnas arbetslöshetskassas beslut om fortsatt rätt till ersättning (id. nr 8435) har B.M. rätt till fortsatt arbetslöshetsersättning eftersom arbetstiderna och förhållandena på erbjudet arbete var orimliga. I beslut anförde JO följande. Angående anmälan till arbetslöshetskassan Arbetsförmedlingen förbisåg att anmäla B.M. Anmälan gjordes först efter att hon hade blivit arbetslös och själv uppmärksammat förmedlingen på att hon inte var anmäld. Jag utgår från att förmedlingen ser över sina rutiner så att liknande förbiseenden inte upprepas. Angående ifrågasättandet av B.M:s rätt till arbetslöshetsersättning Inspektionen för arbetslöshetsförsäkringens föreskrifter (IAFFS 2004:3) om tillämpningen av 11 § lagen (1997:238) om arbetslöshetsförsäkring gällande lämpligt arbete trädde i kraft . Av 5 § framgår att det är arbetsförmedlingen som ytterst gör bedömningen av vilka arbeten den sökande skall söka men att det är arbetslöshetskassan som beslutar om rätten till arbetslöshetsersättning i de fall den sökande avböjer ett erbjudande om ett arbete eller avvisar ett arbete eller en anvisning till ett arbete. Av 10 och 11 §§ framgår att en sökande under en skälig övergångstid på grund av familjeskäl får begränsa sitt sökområde geografiskt. I 12 § angående resor till och från arbetet anges att ett arbete skall anses vara lämpligt om den sökande kan resa mellan arbetsplatsen och bostaden på ett godtagbart sätt, det vill säga inom en rimlig tid och till en skälig kostnad. I samband med ikraftträdandet av inspektionens föreskrifter har genom ett beslut av regeringen , , tidigare föreskrifter (AMSFS 2001:1) om lämpligt arbete upphört att gälla. AMS har med hänvisning till inspektionens föreskrift i meddelande uttalat att inom en rimlig tid torde få tolkas som högst tolv timmars bortovaro. Av anmälan framgår att B.M. under den första arbetsdagen som taxichaufför åkte hemifrån och kom hem , vilket innebar närmare fjorton timmars frånvaro. Det framgår vidare att hon i arbetet skulle ha jour och då vara beredd att arbeta också . Av daganteckningarna i ärendet framgår att B.M. uppmärksammade arbetsförmedlingen på de långa arbetsdagarna. Vidare framgår att taxiföretaget uppgav till arbetsförmedlingen att B.M. hade informerats om arbetstiderna. Det framgår också att arbetstiderna var avtalade med . Förmedlingen noterade att B.M. inte kunde arbeta utifrån de villkor som taxiföretaget ställde och skickade ett meddelande om ifrågasatt rätt till arbetslöshetsersättning till arbetslöshetskassan. Det är riktigt som anges i remissvaret att arbetsförmedlingen skall informera arbetslöshetskassan om en person nekar ett arbete och att det är kassan som skall utreda och fatta beslut om personen trots detta har rätt till arbetslöshetsersättning. Arbetsförmedlingen skall dock, såsom redovisats ovan, ytterst bedöma vilka arbeten den sökande skall söka. Av den lämnande redovisningen av gällande föreskrifter på området framgår att förmedlingen därvid har att beakta vad som där har sagts om lämpligt arbete. Arbetslöshetskassan har funnit att arbetstiderna och förhållandena i övrigt på det arbete som erbjöds B.M. Vad som har kommit fram i ärendet ger enligt min mening inte anledning till någon annan bedömning än att arbetsförmedlingen av samma skäl borde ha avstått från att ifrågasätta B.M:s rätt till arbetslöshetsersättning. Klagomålen i övrigt föranleder inte några uttalanden från min sida. En polismyndighets åtgärd att genomföra en husrannsakan för att säkerställa en hämtning enligt utlänningslagen (Dnr 795-2002) I en anmälan till JO framförde O.T. kritik mot i för en husrannsakan i ett och mot att svara på frågor i ett brev. Han anförde bl.a. följande. tog sig polismän in i ett där en utländsk familj med fyra barn för tillfället bodde. När det yngsta barnet kom ned till köket begärde polismännen att han skulle visa identitetshandlingar. Barnet gick då upp till andra våningen där de övriga familjemedlemmarna fanns och låste om sig. Mamman försökte hoppa ut genom ett fönster men hindrades. Polismännen bröt upp två dörrar och tog med sig pappan och tre av barnen till polisstationen. Det yngsta barnet hade sprungit till skogen som han ropade att han aldrig skulle åka till , och mamman kunde på grund av hennes dåliga kondition inte tas med . Polismännen visste inte vilka personer som fanns i och hade inga handlingar som visade att de hade rätt att gripa familjen. Familjens bagage lämnades kvar i . Han har skrivit ett brev till generaldirektör och ansökt om permanent uppehållstillstånd för familjen. I brevet frågade han hur man ansöker om asyl för de utvisade. Han har inte fått något svar på sitt brev. Han undrar om polismännen är skadeståndsskyldiga för de skador som de orsakat i . Anmälan kompletterades med skrivelser från några av de personer som hämtades av polisen . akt i ärendet hämtades in. I arrestantblad upprättade för fem personer angavs att personerna hämtades . Under anledning/grund för beslut/ingripande (ytterligare beskrivning av händelsen) angavs Utlänningskontroll (jml. Husrannsakansbeslut 020206 11.30 av pint , . Anmälan remitterades till polismyndigheten för utredning och yttrande. I remissen angavs att polismyndigheten skulle ange grunden för beslutet om husrannsakan. I remissvaret anfördes bl.a. följande. uppmärksammade en polispatrull att det fanns personer i det f.d. i , Fröskog. Polispatrullen trodde först att det rörde sig om inbrott, men efter att ha fått kontakt med några barn i huset, misstänkte de att det rörde sig om utländska medborgare som uppehöll sig olovligen i landet. Via vakthavande befäl, polisinspektör i , begärde patrullen att få beslut av polischef om husrannsakan för att kontrollera personerna i fastigheten. När ärendet föredrogs för polisintendent beslutade denne att inte ge tillstånd till husrannsakan. Polisintendent ansåg inte att det fanns tillräckliga skäl att göra husrannsakan i ett . Kort därefter blev på nytt kontaktad av som meddelade att polispatrullen på plats fått fram uppgift om att fastigheten försålts till en privatperson och inte längre nyttjades som . Då detta stod klart beslutade polisintendent om husrannsakan enligt 20 § polislagen. I fastigheten påträffades fem personer, två vuxna och tre barn. Ett barn hade springande lämnat fastigheten. Barnet eftersöktes utan att påträffas. De fem personerna i fastigheten omhändertogs och transporterades till polisstationen i för utlänningskontroll. Det framkom att personerna var efterlysta för verkställighet av utvisningsbeslut . Samtliga fem togs i förvar och transporterades till Sagåsen i . beslutade att polismyndighetens beslut om förvarstagande av modern inte längre skulle bestå. verkställdes utvisningen av pappan och de tre barnen till i Kosovo. uppfattning är att det inte finns anledning att rikta någon kritik mot ingripandet. Att familjen tillfälligt kom att splittras kan polismyndigheten bara beklaga. Det berodde på omständigheter myndigheten inte rådde över. Beträffande beslutet om husrannsakan i fastigheten där personerna uppehöll sig vill polismyndigheten särskilt klargöra sin inställning. Det finns inga lagar som förbjuder husrannsakan i kyrkorum. anser dock att särskild hänsyn skall tas när det gäller ingripanden i dylika lokaler. Verkställigheten av ett beslut måste vägas mot angelägenhetsgraden. Enligt polismyndigheten följde polisintendent de intentioner myndigheten har när det gäller husrannsakan i kyrkorum. Då det uppgavs att det rörde sig om ett gav han inte tillstånd till husrannsakan. Att han ändrade beslutet berodde på att han felaktigt bibringats uppfattningen att huset inte längre användes som kyrkobyggnad. Av införskaffad fastighetsinformation ägs fastigheten av SMU i och byggnaden är klassad som ecklesiastikbyggnad. Kompletterande uppgifter hämtades in från vid ett telefonsamtal . På fråga vilken typ av omhändertagande som låg till grund för beslutet om husrannsakan uppgav hämtning enligt 5kap. 6 § utlänningslagen. Han uppgav att det förelåg förutsättningar för hämtning utan föregående kallelse. Han uppgav också att såvitt han minns hade det inte fattats något beslut om hämtning innan beslutet om husrannsakan. anmodades att yttra sig i fråga om rättsenligheten av och formerna för polismyndighetens beslut om husrannsakan. Yttrandet skulle bl.a. avse frågan om hämtning enligt 5 kap. 6 § utlänningslagen kan bedömas som ett sådant omhändertagande som avses i 20 § polislagen. inhämtade ett yttrande från i . anförde bl.a. följande. har reglerat handläggningen av utlänningsärenden i en tjänsteföreskrift om gränskontroll och övrig verksamhet enligt utlänningslagstiftningen m.m. Där sägs att polisområdena och länskriminalpolisen ansvarar för förstahandsåtgärder i utlänningsärenden som initieras inom polisområdet eller avdelningen av egen personal. Därefter skall ärendet överlämnas till gränspolisen. Bestämmelsen har kommit till för att på bästa sätt ta till vara den kompetens som finns inom myndigheten. Verkställighet av utvisnings- och avvisningsbeslut är av grannlaga natur och kräver både erfarenhet och gott omdöme. Det gäller ofta när det blir fråga om att utvisa hela familjer som hållit sig gömda i landet. Verkställigheten av beslutet om avvisning blev inte särskilt väl genomförd. Den yngste pojken sprang och gömde sig i skogen. Polispersonalen tvingades bryta upp två dörrar och modern försökte ta sig ut genom ett fönster på andra våningen. Både familjen och polispersonalen pressades psykiskt i den uppkomna situationen. som enligt delegationsordningen har rätt att besluta i utlänningsärenden borde ha uppmärksammat tjänsteföreskriften. Han borde ha upplyst polispersonalen om att kontakta gränspolisen för att få hjälp med att lösa uppgiften. En sådan upplysning hade ökat möjligheterna att genomföra verkställigheten på ett smidigt och mindre dramatiskt sätt än vad som blev följden. I ett yttrande anförde bl.a. följande. Det framgår av polismyndighetens utredning att det finns två olika motiveringar till beslutet om att genomföra en husrannsakan. Först angavs att man med stöd av 20 § polislagen skulle ta sig in i lägenheten för att kontrollera de personer som fanns där. Därefter angavs att det var för att genomföra en hämtning med stöd av 5 kap. 6 § utlänningslagen som husrannsakan genomfördes. vill inledningsvis betona vikten av att man klarlägger den rättsliga grunden för åtgärden före det att beslut om husrannsakan fattas. Vidare delar styrelsen polismyndighetens bedömning att 20 § polislagen inte ger stöd för åtgärden att genomföra husrannsakan för att kontrollera personerna som fanns i lägenheten. Som framgått ovan bör det krävas att det av lagtexten klart framgår när Polisen har rätt att göra husrannsakan. Centralt blir här om begreppet hämta som anges i 5 kap. 6 § utlänningslagen kan likställas med begreppet omhänderta och därmed grunda rätt att genomföra en husrannsakan enligt 20 § polislagen. Det finns anledning att anta att hämtning enligt 5 kap. 6 § utlänningslagen är att anse som ett sådant frihetsberövande som avses i artikel 5 i . Detta stöds i viss mån av (se , Mänskliga rättigheter i europeisk praxis, andra upplagan, 95f). Där anför han att gränsen mellan vad som är ett frihetsberövande vid kortvariga ingripanden av polis kan vara svår att dra. Om en person på uppmaning följer med till en polisstation för förhör eller identifikationskontroll, är det kanske inte tydligt om han följer med frivilligt eller under tvång. Situationen kan vara sådan att polisen inte ansett sig ha använt tvång medan det för den enskilde framstått som om han inte hade någon annan möjlighet än att följa polisens uppmaning. Att frihetsinskränkningar kan vara mer eller mindre kortvariga förefaller inte tillmätas någon avgörande betydelse. hänvisar också till mål 7376/76 mot , DR 7 s. 123, där den som färdades med poliseskort i samband med verkställande av en utvisning ansågs vara berövad friheten under resan. Enligt bedömning måste begreppet hämta rymmas inom begreppet omhänderta. Det går inte att hämta någon utan att först omhänderta personen. menar därför att möjligheten att hämta någon med stöd av 5 kap. 6 § utlänningslagen bör ge stöd för att genomföra en husrannsakan enligt 20 § polislagen. I sammanhanget kan konstateras att det enligt 28 kap. 2 § får genomföras en husrannsakan för att hämta en person till förhör. Samma begrepp, hämtas, som används i 5 kap. 6 § utlänningslagen ger således rätt att genomföra en husrannsakan enligt regler. Detta förhållande stöder ovan redovisad slutsats. Om hämtning inte anses vara ett omhändertagande i den mening som avses i 20 § polislagen, skulle Polisen således ha sämre möjlighet att verkställa en hämtning enligt utlänningslagen än exempelvis vad som gäller för hämtning enligt . Detta torde inte ha varit lagstiftarens avsikt. Viss osäkerhet råder emellertid, som polismyndigheten anför, om 20 § polislagens tillämplighet i det här aktuella fallet eftersom begreppet hämta leder tanken till mindre ingripande åtgärder än ett omhändertagande. menar att den otydlighet som ligger i att begreppet hämta används gör att det i vart fall inte finns anledning att klandra för att han tolkade lagstiftningen på så sätt att det förelåg möjligheter att genomföra en husrannsakan för att säkerställa en hämtning. Som polismyndigheten anför borde emellertid beslutet om att utlänningarna skulle hämtas enligt 5 kap. 6 § utlänningslagen ha tagits före beslutet om husrannsakan. Några särregler om tvångsingripanden i kyrkolokaler finns inte, men det finns anledning att mot bakgrund av proportionalitetsprincipen i 8 § polislagen visa särskild hänsyn vid ingripanden i sådana lokaler (jfr prop. 1988/89:124 s. 59 ff, bet. 1988/89:JuU25 s. 30 ff). Som framgår av polismyndighetens yttrande var det oklart vilken status det gamla hade där husrannsakan gjordes. Husrannsakan ägde också rum i en bostadsdel och således inte i någon lokal med religiös betydelse. finner därför att polismyndigheten inte kan klandras i detta hänseende. instämmer i den bedömning som polismyndigheten gör av polisinsatsen under . I beslut anförde JO följande. En utlänning som vistas i är enligt 5 kap. 6 § utlänningslagen skyldig att på begäran av en polisman visa upp sitt pass eller andra handlingar som visar att han har rätt att uppehålla sig i . Han är också skyldig att efter kallelse av polismyndigheten komma till myndigheten och lämna uppgifter om sin vistelse här. Om utlänningen inte gör det, får han hämtas genom polismyndighetens försorg. Om det med hänsyn till utlänningens personliga förhållanden eller av annan anledning kan antas att han inte skulle följa kallelsen, får han hämtas utan föregående kallelse. Kontrollåtgärder får vidtas endast om det finns anledning att anta att utlänningen saknar rätt att uppehålla sig här eller om det annars finns särskild anledning till kontroll. Bestämmelsen i 2 kap. 6 § regeringsformen (RF) skyddar varje medborgare gentemot det allmänna mot bl.a. husrannsakan och liknande intrång. Skyddet är inte absolut utan kan enligt 2 kap. 12 § RF begränsas genom bestämmelse i lag. Enligt samma lagrum kan, efter bemyndigande i lag, skyddet även begränsas genom annan författning i vissa särskilt angivna fall. Begränsningen får dock göras endast för att tillgodose ändamål som är godtagbart i ett demokratiskt samhälle och begränsningen får aldrig gå utöver vad som är nödvändigt med hänsyn till det ändamål som har föranlett den. Enligt 2 kap. 22 § RF är utlänning här i riket likställd med svensk medborgare i fråga om bl.a. skydd mot husrannsakan och liknande intrång, om inte annat följer av särskilda föreskrifter i lag. I artikel 5 i europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna föreskrivs bl.a. att var och en har rätt till frihet och personlig säkerhet. Ingen får berövas friheten utom i ett antal uppräknade fall och i den ordning som lagen föreskriver. I artikelns punkt 1 f anges det fallet att någon är lagligen arresterad eller på annat sätt berövad friheten för att förhindra att han obehörigen reser in i landet eller som ett led i ett förfarande som rör hans utvisning eller utlämning. I 20 § första stycket polislagen föreskrivs bl.a. att en polisman, för att söka efter en person som med laga stöd skall omhändertas, får bereda sig tillträde till den eftersöktes bostad eller till annat hus, rum eller ställe som tillhör eller disponeras av honom. Finns det synnerliga skäl att anta att den eftersökte annars uppehåller sig hos annan, får polismannen bereda sig tillträde även dit. Som allmänna principer för polisingripanden gäller enligt 8 § polislagen bl.a. att en polisman som har att verkställa en tjänsteuppgift under iakttagande av vad som föreskrivs i lag eller annan författning skall ingripa på ett sätt som är försvarligt med hänsyn till åtgärdens syfte och övriga omständigheter. Måste tvång tillgripas, skall detta ske endast i den form och den utsträckning som behövs för att det avsedda resultatet skall uppnås. De principer som slagits fast i 8 § polislagen brukar kallas behovs- och proportionalitetsprinciperna. Några bestämmelser som begränsar polisens möjligheter att göra ingripanden i kyrkolokaler eller liknande utrymmen finns inte. Behövlig hänsyn till sådana lokalers särprägel får därför tas inom ramen för proportionalitetsprincipen. Bestämmelsen i 20 § första stycket polislagen ger en polisman befogenhet att bereda sig tillträde till områden och utrymmen i syfte att eftersöka den som med laga stöd skall omhändertas. En förutsättning för husrannsakan är således att polisen med stöd av lag eller annan författning skall omhänderta den person som eftersöks. Även om man i förarbetena till 20 § polislagen gett exempel på lagstiftning som innehåller bestämmelser om skyldighet för polisen att omhänderta personer (se prop. 1983/84:111 s. 126) är det inte helt klart vad som avses med uttrycket omhändertas (se SOU 1993:60 s. 250 och SOU 1995:47 s. 465). I likhet med anser jag att det inte finns anledning att klandra för att han tolkade lagstiftningen på så sätt att det fanns möjlighet att genomföra en husrannsakan enligt 20 § polislagen för att säkerställa en hämtning enligt 5 kap. 6 § utlänningslagen. Beslutet om hämtning borde dock att fattats före beslutet om husrannsakan (jfr SOU 1995:47 s.467, JK 1995 s. 58, JO 2001/02 s. 113 samt kommentar till polislagen, avsnitt 20.5). Jag delar också bedömning i fråga om genomförandet av husrannsakan. I övrigt föranleder O.T:s anmälan inte något uttalande eller någon åtgärd av mig. Eftersom den i detta ärende aktualiserade tolkningsfrågan beträffande 20 § polislagen kan vara av intresse i lagstiftningsarbetet översänder jag en kopia av detta beslut till , . Taxering och uppbörd samt folkbokföring En tjänsteman vid skattemyndighet har på eget initiativ kommit överens med den skattskyldige om att avvakta med en omprövning innan ett överklagande lämnas över till domstol (Dnr 290-2003) klagade i en anmälan, som kom in till JO , i huvudsak på att skattemyndigheten inte hade handlagt ett ärende om skattereduktion för utgifter för byggnadsarbete på bostadshus med tillräcklig skyndsamhet och på myndighetens dröjsmål med att överlämna hans överklagande till länsrätten. anmodades att yttra sig över det som L.H. framfört i sin anmälan. I sitt remissvar anförde skattemyndigheten , genom regionskattechefen , i huvudsak följande (det yttrande från skattekontoret i som myndigheten hade fogat till remissvaret har uteslutits här). Dåvarande i avslog genom beslut L.H:s ansökan enligt lagen (1993:672) om skattereduktion för utgifter för byggnadsarbete på bostadshus avseende kostnader för nytillverkade skåpluckor. Ärendet har inte avslutats av i utan i samband med organisationsförändring av landets skattemyndigheter överförts för fortsatt handläggning vid i och skattekontoret i som handläggande skattekontor, dnr 619 9925-94/6060 och 619 9927-94/6060. Myndigheten har ännu inte avslutat ärendet. Genom ansökan före om tillämpning av bestämmelserna i lagen om skattereduktion för utgifter för byggnadsarbete på bostadshus kunde skattereduktion under vissa förhållanden tillgodoräknas vid debiteringen av skatt vid 1994 eller taxering. Av 12 § samma lag framgår att skattemyndighetens beslut beträffande skattereduktion får omprövas enligt bestämmelserna i förvaltningslagen (1986:223) samt i vissa närmare angivna fall. Av 13 § framgår att sökanden får överklaga skattemyndighetens beslut till länsrätt från det att han fått del av beslutet. Av redogörelsen för skattemyndighetens handläggning av ärendet framgår att L.H. överklagat myndighetens beslut . Ärendet har inte överlämnats till Länsrätten i för prövning. träffades överenskommelse att avvakta med att överlämna ärendet till länsrätten till dess att förvaltningsdomstol meddelat beslut i andra ärenden gällande samma fråga. Detta innebar att ärendet skulle vara öppet i diariet och bevakas av handläggaren för eventuell omprövning av beslutet att inte medge skattereduktion. Det har i ärendet inte framkommit någon omständighet, som kan föranleda att skattemyndigheten skall ompröva det beslut, som meddelades , enligt bestämmelserna i vare sig 27 § förvaltningslagen eller 12§ lagen om skattereduktion för utgifter för byggnadsarbete på bostadshus. Det är beklagligt att ärendet inte överlämnats till länsrätten enligt de föreskrifter som gäller vid överklagan. Den aktuella lagstiftningen var helt ny och det saknades klara uttalanden i praxis i den aktuella frågan. Mot denna bakgrund har handläggande tjänsteman i sin strävan att ge god service accepterat att i avvaktan på rättsutvecklingen hålla ärendet öppet för att i samband med ett överlämnande eventuellt kunna tillstyrka bifall till yrkandet och därmed bespara såväl L.H. som myndigheterna arbete. Inom skattemyndigheten sker regelbundet uppföljning av öppna ärenden i diariet. Ansvariga kontors- och sektionschefer bör då utreda anledningen till att myndigheten ännu inte handlagt äldre ärenden. Vid en sådan utredning borde det varit möjligt utreda anledningen till att myndigheten ännu inte vidtagit åtgärder samt efter kontakt med L.H. överlämna ärendet till länsrätten för prövning. Det är därför helt oacceptabelt att skattemyndigheten inte på eget initiativ vidtagit några åtgärder för att påskynda handläggningen av ärendet.