frsrdg · GS04JO1 · 2005-01-01 00:00:00 — Vad gäller enhetschefen åtgärd att besvara e-postmeddelanden via vanlig post är det kassans uppfattning att det inte föreligger någon skyldighet för myndigheterna att använda e-post i sina svar till enskilda. Däremot hade detta givetvis varit lämpligare mot bak- grund av A.O:s uppenbara preferens för detta medium samt då svaren inte inneburit någon sekretessrisk. inte kunde svara lika snabbt som en handläggare berodde delvis på att det var nödvändigt att läsa igenom akten och göra vissa överväganden innan svar kunde lämnas. Av utredningen framgår inte annat än att så långt det varit möjligt har svarat på A.O:s frågor och att detta med hänsyn till omständighe- terna skett inom rimlig tid. har vidare förnekat att K.N. skulle ha förbjudit A.O. att ta kontakt med henne via e-post. Jag saknar an- ledning att ifrågasätta kassans uppgift och går därför inte vidare i den delen. Den viktigaste frågan i detta ärende är emellertid om enhetschefen . gjorde rätt när han valde att i ett vanligt brev besvara vissa av de frågor som A.O. hade ställt i e-postmeddelanden. I den delen är två bestämmelser i för- valtningslagen (1986:223), FL, av betydelse. Enligt 4 § andra stycket FL skall myndigheterna besvara frågor från enskilda . Av 5 § andra stycket FL framgår att myndigheterna skall se till att det är möjligt för enskilda att kontakta dem med hjälp av telefax och elektronisk post och att svar kan lämnas på samma sätt. Den lydelse av 5 § FL som är aktuell här trädde i kraft (SFS 2003:246). Enligt förarbetena till bestämmelsen framstod det som ange- läget att införa en otvetydig skyldighet för myndigheterna att erbjuda med- borgarna att komma i kontakt med dem med hjälp av moderna kommunika- tionsmedel (prop. 2002/03:62 s. 11). Genom bestämmelsen klargör lagstifta- ren att myndigheternas serviceskyldighet omfattar en skyldighet att göra det möjligt för allmänheten att kontakta myndigheterna med hjälp av fax och e- post och att få svar på samma sätt (prop. s. 19). Vidare anförs följande (s. 20). Det är myndigheten som i det enskilda fallet avgör på vilket sätt ett svar skall lämnas. Även om en fråga har ställts per e-post kan det finnas situa- tioner då det är lämpligare att svaret lämnas på annat sätt, trots att den enskilde har uttryckt önskemål om att få svaret elektroniskt. Detta kan vara fallet t.ex. om svaret kommer att innehålla uppgifter som omfattas av sekretess. 2 004 /0 5:JO1 Myndigheten ansvarar alltså för att allmänheten kan nå den med e-post. Det finns däremot ingen skyldighet för en myndighet att själv använda e-post i sin kommunikation med enskilda. En annan sak är givetvis att detta inte minst av serviceskäl kan vara lämpligt i många sammanhang. Den enskilde kan- ske inte befinner sig på den plats där han normalt tar emot sin vanliga post, men där han kan ta emot sin e-post. Det kan också vara så att den enskilde helt enkelt finner det mer praktiskt att ta emot t.ex. besked från en myndighet via e-post. Enligt min mening bör myndigheterna således ta stor hänsyn till den enskildes önskemål. Det är dock myndigheten som ytterst har ansvaret för att e-post inte används när det är olämpligt, t.ex. för att det är fråga om upp- gifter som omfattas av sekretess. I detta fall är det närmast uppenbart vad som varit A.O:s önskemål. De be- sked han efterfrågade förefaller heller inte ha omfattats av någon sekretess. Jag delar därför utan att rikta någon kritik mot kassan uppfattningen att det i detta fall hade varit lämpligare att skicka svaret med e-post. 2 004 /0 5:JO1 Miljö- och hälsoskydd samt djurskydd Kritik mot för att i strid med jaktlagstiftningen ha tillåtit skyddsjakt på lodjur (Dnr 2749-2001) I en anmälan klagade , i egenskap av företrädare för Riksföre- ningen Hänsynsfull Jakt, på beslut dels , dnr 411-277-01 Nf, om jakt efter lodjur /2001 utanför renskötselområdet, dels , dnr 411-3646-01 Nf, om skyddsjakt på björn . Han anförde bl.a. följande. Jakt efter lodjur utanför renskötselområdet har genom beslutet att bevilja jakt efter 58 lodjur utanför renskötselområdet åsidosatt bestämmelserna i 7 § jaktlagen samt i 6 § och 23 a § jaktförordningen. Jakten har inget stöd i lag och beslutet åtföljs av en mycket svag motivering, vilket bevisas av att jurister re- serverat sig mot beslutet. Inget av de kriterier som uppställs i bestämmelserna är uppfyllt. är skyldigt att följa EU:s art- och habitatdirek- tiv, oavsett om detta är likalydande med svensk lag eller inte. skrev EU-kommissionären till den svenska regering- en och påtalade att bryter mot direktivet genom den av Naturvårds- verket beviljade jakten. Det går inte att komma ifrån misstanken att det verkliga skälet är att vill skydda rådjursstammen från viss predation från lodjur, eftersom jägarorganisationerna ofta hävdar att predatio- nen från lo trycker ned rådjursstammen i vissa delar av landet. Till stöd för anmälan kompletterades denna senare med en kopia av ett av EU- kommissionen utfärdat motiverat yttrande, i vilket kommis- sionen anförde att genom bl.a. det aktuella beslutet inte uppfyllt sina skyldigheter enligt habitatdirektivet 92/43/EEG samt uppmanade att vidta de åtgärder som krävs för att rätta sig efter yttrandet. Beslutet är fattat dagen efter det att ändringar i 6 § och 23 a § jaktförordning- en trätt i kraft. Dessa ändringar var lagstiftarens försök att få Naturvårdsver- ket att följa EU:s art- och habitatdirektiv, vilket verket är skyldigt att göra. Även här har en av verkets jurister reserverat sig mot beslutet och konstaterat att beslutet saknar laglig grund. Detta har inte fått att ändra inställning att svensk lag och EU:s art- och habitatdirektiv kan åsidosättas hur som helst, utan hänsyn till laglighet och lagstiftarens mening. 2 004 /0 5:JO1 Anmälan remitterades till för yttrande. Till remissvaret fanns bl.a. de båda besluten bifogade. Beträffande skydds- jakten på lodjur hänvisade helt till regeringens yttrande till daterat , Angående motiverat ytt- rande om jakt på lodjur utanför renskötselområdet i , i vilket anfördes bl.a. följande. Den svenska lodjursstammen har en gynnsam bevarandestatus enligt forskarnas bedömning krävs en stam på åtminstone 1 000 in- divider för att långsiktigt bevara lodjuret inom . Antalet lodjur i uppgår till mellan 1 400 och 1 800 individer, enligt de senaste beräkningar som gjorts av lodjursforskningsprojektet. Det kan således konstateras att den svenska lodjursstammen är så stor att den ur ett vetenskapligt perspektiv kan bedömas som långsiktigt livs- kraftig. Därtill vidhåller den att även situationen i främst måste beaktas vid bedömningen av populationens livskraft. Detta eftersom det från biologisk synvinkel är fråga om en sammanhäng- ande svensk-norsk population. Såsom har framhållits i de tidigare skrivelserna har lodjuret under det senaste årtiondet haft en positiv populationsutveckling i och dess naturliga utbredningsområde har vuxit. Uppgifterna om lodjurets populationsutveckling visar således att arten på lång sikt kommer att förbli en livskraftig del av sin livsmiljö. Vidare kan det konstateras att naturliga utbredningsområde var- ken minskar eller sannolikt kommer att minska inom en överskådlig framtid. Tvärtom visar inventeringsresultaten att populationen fortsätter att öka samt att den sprider sig allt längre söderut i landet trots den jakt som har tillåtits. Eftersom det otvivelaktigt finns och kommer att fortsätta att finnas en tillräckligt stor livsmiljö för lodjurspopulationen kan det således, mot bakgrund av uppgifterna ovan, konstateras att den svenska lodjursstam- men har en gynnsam bevarandestatus i enlighet med artikel 1 i) i habitat- direktivet. Hänsyn till orsaker som har ett allt överskuggande allmänintresse Den hävdar inte, och har heller inte hävdat, att jakten på lodjur med stöd av artikel 16.1 a i habitatdirektivet skulle vara tillåten för att skydda rådjursstammen. De resonemang som fördes i svaret på den formella underrättelsen angående betydelsen av jakt och viltvård syf- tade till att ge en bakgrund till motiv till att tillåta jakt med hänvisning till ett överskuggande allmänintresse, dvs. att tillåta jakt enligt artikel 16.1 c i habitatdirektivet. Kommissionen har anfört att individers intresse av att bedriva jakt på rådjur inte är ett allmänintresse. vill häremot hävda att jakt och viltvård är kulturellt och socialt viktiga frågor för stora delar av befolkningen på den svenska landsbygden och ut- gör en del av ett svenskt regionalt och lokalt särdrag, till vilket hänsyn skall tas enligt artikel 2.3 i habitatdirektivet. Därmed är också frågan om jakt på lodjur en del av ett allmänintresse och inte en fråga om enskilda individers olika intressen. De skäl som har angivit för att tillåta jakten /2001 överensstämmer således med artikel 16.1 c i habitatdi- 2 004 /0 5:JO1 Det kan här särskilt påpekas att även den sistnämnda artikeln ut- tryckligen hänvisar till orsaker av social karaktär. Såvitt avser de allmänintressen som motiverat beslutet att tillåta jakten saknas annan lämplig lösning. Jakten bedrivs under strängt kontrollerade förhållanden Den vidhåller att lodjursjakten bedrivits under strängt kontrollerade förhållanden samt att den skett selektivt och i begränsad omfattning. Jakten har därmed stått i överensstämmelse med artikel 16.1 e i habitatdirektivet. Beträffande skyddsjakten på björn anförde följande. Populationsberäkningar visar att björnstammen ligger på ca 1 500 djur, vilket är ungefär den miniminivå som nu fastställt (prop. 2000/01:57 Sammanhållen rovdjurspolitik). Björnjakten likaväl som lodjursjakten har varit föremål för prövning Klagomål ([P-97/43330]) . Då accepterades de motiv som angavs att under förutsättning att en fortsatt gynnsam populationsutveckling kunde garanteras så kan en kontrollerad skyddsjakt motiveras för att förhindra allvarliga skador på boskap samt hänsyn till människors säkerhet. vidhåller sin tidigare bedömning att: En helt ohämmad tillväxt av björnstammen i kan innebära risker för all- män hälsa och säkerhet och för skador. För att undvika detta bör enligt verkets uppfattning en kontrollerad tillväxt av stammen eftersträvas. Denna uppfattning ger också uttryck för i ställningstagande till propositionen Sammanhållen rovdjurspolitik (prop 2000/01:57) som an- togs . En sådan lugnare utveckling torde vara att föredra framför en situation där i efterhand en alltför kraftig björnstam måste reduceras då omfattande och allvarliga skador blivit ett faktum. Verket gör därför bedömningen att viss jakt med stöd av de ovan nämnda före- skrifterna i jaktförordningen efter ett begränsat, och i förväg, med hän- syn till upprätthållandet av en gynnsam bevarandestatus, fastställt antal exemplar och under strängt kontrollerade former i övrigt torde vara den enda möjliga lösningen för att åstadkomma en sådan kontrollerad tillväxt och därmed förhindra uppkomsten av skador. Det bör noteras att bestämmelserna i den av anmälaren åberopade 6 § jaktförordningen (1987:905) avser jakt som bedrivs efter vissa exemplar med stöd av tillstånd från och inte skyddsjakt som här är ifrågasatt. Han kompletterade även sin anmä- lan med anledning av ett beslut av om skyddsjakt efter lodjur /2002. I beslut anförde JO följande. JO:s granskning avser i första hand en kontroll av att myndigheter och deras befattningshavare i sin verksamhet följer lagar och andra författningar samt i övrigt fullgör sina åligganden. Granskningen är av rättslig art och avser främst tillämpningen av gällande förfaranderegler. JO kan inte ändra eller upphäva ett beslut som en myndighet har fattat. Frågan om ett beslut är riktigt i sak tas upp till utredning bara när ett beslut direkt strider mot en lag eller 2 004 /0 5:JO1 annan författning eller när det annars framstår som uppenbart felaktigt. Vida- re gäller att JO:s granskning inte är avsedd att föregripa eller ersätta den prövning som kan ske eller har skett i ordinarie ordning. Förutsättningarna för s.k. skyddsjakt regleras i 7 § jaktlagen (1987:259). Om det på grund av ett viltbestånds storlek finns påtagliga risker för trafik- olyckor eller för allvarliga skador av vilt får, enligt 7 § första stycket, den myndighet som regeringen bestämmer besluta om jakt för att förebygga eller minska dessa risker. Det skall vara fråga om en särskilt kvalificerad skaderisk på så sätt att det bör framgå av omständigheterna att risken för skada är över- hängande och att den skada som riskeras är allvarlig (se prop. 1986/87:58 s. 32). Närmare föreskrifter om skyddsjakt finns i jaktförordningen (1987:905). Av 24 § jaktförordningen framgår att det är som är behörig myndighet när det gäller beslut om jakt efter bl.a. lo och björn. 23 a § första stycket jaktförordningen föreskrev i dess lydelse vid tidpunk- ten för det nu aktuella beslutet om jakt efter lodjur att beslut om jakt fick meddelas om det inte fanns någon annan lämplig lösning och om upprätt- hållandet av bevarandestatus inte försvårades 1.av hänsyn till människors hälsa och säkerhet eller av andra orsaker som har ett överskuggande allmänintresse, 2.av hänsyn till flygsäkerheten, 3.för att förhindra allvarlig skada på gröda, boskap, skog, fiske, vatten eller annan egendom, eller 4.för att skydda flora eller fauna och bevara livsmiljöer. Bestämmelsen utgör ett införlivande i svensk rätt av artikel 16.1 i rådets di- rektiv 92/43/EEG av om bevarande av livsmiljöer samt vilda djur och växter (habitatdirektivet). Ändringen av 23 a § första stycket jaktför- ordningen som trädde i kraft , dagen före beslutet om skydds- jakt på björn, innebar endast att ordalydelsen närmades texten i direktivet. beslut om skyddsjakt får överklagas enligt 22 a § för- valtningslagen (1986:223) jämförd med 58 § jaktförordningen. Beslutet om jakt efter lodjur utanför renskötselområdet hänvisade i sitt beslut till 7 § jaktlagen, 23 a § och 24 § jaktförordningen samt även till 6 § jaktförordningen. Sistnämnda bestämmel- se avser s.k. licensjakt. Det framgår dock tydligt av beslutet att detta rör frå- gan om skyddsjakt. Någon hänvisning till 6 § jaktförordningen borde således inte ha gjorts i beslutet. I beslutet konstaterade till en början att bevaran- destatus medgav en begränsad jakt efter lodjur utanför renskötselområdet. Efter att ha bedömt att varken punkterna 24 i 23 a § första stycket jaktför- ordningen eller hänsyn till människors hälsa och säkerhet kunde motivera jakten anfördes bl.a. följande. 2 004 /0 5:JO1 Verket anser att det är av stor betydelse för bevarande att lodjurs- stammens utveckling kan följas genom inventeringsinsatser som bidrar till ökad kunskap om utbredning och numerär. Utanför renskötselområdet är jägarnas och andra naturintresserade människors ideella insatser i det arbetet nödvändiga. För att förvaltningsmålen skall kunna uppnås krävs såväl delaktighet, förtroende som acceptans hos jägare och befolkning i de berörda områdena. Det får därför anses vara ett viktigt allmänintresse att upprätthålla en positiv attityd till lodjurets överlevnad och en motiva- tion till fortsatt ideellt arbete. Tillåtandet av en viss jakt synes vara en förutsättning för upprätthållandet av en sådan positiv attityd. En försiktig jakt efter lodjur får därför anses vara motiverad av ett allmänintresse att upprätthålla kontrollen över lodjursstammens utveckling. Verkets be- dömning är att ett lagligt stöd därför kan sägas föreligga i 23 a § 1 stycket punkt 1. Beslutet innehöll inte någon bedömning av om det fanns någon annan lämplig lösning än att tillåta jakt. 23 a § första stycket 1 jaktförordningen motsvaras av artikel 16.1 c) i habi- tatdirektivet, dock att där talas om andra tvingande orsaker som har ett allt överskuggande allmänintresse, inbegripet orsaker av social eller ekonomisk karaktär och betydelsefulla positiva konsekvenser för miljön. I det motiverade yttrandet som ovan berörts anförde bl.a. att det bara är allmänna intressen, som kan drivas av offentliga eller privata organ, som kan hävdas mot direktivets bevarandesyften och att projekt som endast gynnar ett företag eller enskilda således inte omfattas. Det förefaller till en början tveksamt om en positiv attityd till lodjurens överlevnad är av sådan vikt för bevarandet av lodjursarten att den medför att en viss jakt efter lodjur måste tillåtas. Mot bakgrund av vad som anförts ovan kan det vidare starkt ifrågasättas om upprätthållandet av denna positiva attityd kan anses utgöra ett sådant överskuggande allmänintresse som avses i 23 a § första stycket 1 jaktförordningen och i det bakomliggande habitatdirektivet. Oavsett hur det förhåller sig med det krävs att förutsättningarna i 7 § jaktla- gen är uppfyllda för att ett beslut om skyddsjakt med stöd av 23 a § jaktför- ordningen skall kunna meddelas. Redan genom motivering av sitt beslut står det enligt min mening klart att så inte var fallet här. Jag kan med hänsyn till det sagda inte finna annat än att beslutet strider mot lag. Beslutet om skyddsjakt på björn I skälen för beslut anfördes att en helt ohämmad tillväxt av björnstammen i bör undvikas då en sådan tillväxt kan innebära risker för allmän hälsa och säkerhet och för skador. Av beslutet framgår inte klart om dessa risker bedömdes vara överhängande eller inte. Mot bakgrund av vad som anförts om JO:s granskningsverksamhet finner jag dock inte anledning att gå vidare i denna fråga. Jag är sammanfattningsvis mycket kritisk mot beslut att tillåta jakt efter lodjur utanför renskötselområdet. 2 004 /0 5:JO1 Jag noterar att tillåtit sådan jakt med motsvarande till- lämpning av 23 a § första stycket 1 jaktförordningen i beslut för såväl /2002 som /2003. Anmälan mot det sistnämnda beslutet, som har tagits upp i ärendet dnr 202-2003, kommer jag med hänvisning till det förevarande ärendet att pröva i beslut denna dag. Initiativärende mot en nämnd angående handläggningen av ett ärende rörande klagomål om störande ljud (Dnr 3452-2002) meddelade JO ett beslut med följande innehåll. I en artikel i tidningen framkom vissa uppgif- ter om ett ärende hos i rörande klagomål om störande ljud från en fastighet. I artikeln uppgavs bl.a. att miljöförvalt- ningen till följd av en anmälan om störande ljud hade tillskrivit de fastighets- ägare mot vilka klagomålen riktades och efterfrågat besked om vilka åtgärder som de hade vidtagit eller planerade att vidta i ärendet. Jag beslutade att inleda ett initiativärende mot miljönämnden med anled- ning av vad som framkommit. Akten i ärendet hos miljönämnden hämtades in och gicks igenom. Av handlingarna framgick att en granne gjorde en anmälan till om att störande ljud från den ifrågavarande fastigheten utgjorde en sanitär olägenhet. Förvaltningen skickade en skrivelse till fastig- hetsägarna med upplysning om de inkomna klagomålen och om bestämmelsen i 9 kap. 9 § . Enligt skrivelsen hade för- valtningen ännu inte gjort någon bedömning av ärendet. I skrivelsen anfördes att önskade höra fastighetsägarnas synpunkter och få ett skriftligt besked om vilka åtgärder de hade vidtagit eller planerade att vidta i ärendet. Sedan fastighetsägarna kommit in med besked, bl.a. rörande de åt- gärder som skulle vidtas, fattade nämnden beslut i ärendet genom ett delega- tionsbeslut , D 295/2002. I beslutet anfördes att fastig- hetsägarna kommer att vidta skäliga åtgärder för att förhindra uppkomsten av olägenheter för människors hälsa och att anmälan därför lämnades utan ytter- ligare åtgärd. I ett beslut (ärende dnr 24842487-2001) gjorde jag allmänna uttalanden angående den situationen när tillsynsmyndigheter på miljö- och hälsoskyddsområdet begär att en enskild skall komma in med uppgifter om vidtagna eller planerade åtgärder. Jag anförde följande. När en myndighet vänder sig till en enskild och begär att denne skall vid- ta åtgärder, t.ex. för att minska buller, förutsätter detta att myndigheten har genomfört någon form av utredning i ärendet som visar hur förhål- landena är på den aktuella platsen. Utan en utredning har myndigheten 2 004 /0 5:JO1 inte underlag för att kunna ta ställning till om det finns anledning att be- gära att en enskild skall vidta åtgärder. Vidare krävs givetvis att myndig- heten mot bakgrund av tillämpliga författningsföreskrifter har funnit sig ha fog för att ålägga den enskilde att vidta åtgärder. En annan sak är att en myndighet, t.ex. med anledning av inkomna klagomål, kan lämna in- formation till en enskild beträffande vilka regler som gäller, om detta så- ledes inte utformas som ett åläggande gentemot denne. Så snart myndig- heten framställer krav på att en enskild skall vidta åtgärder skall detta formuleras i ett beslut, som förses med fullföljdshänvisning. i anmodades att med beaktande av det nämnda JO-beslutet yttra sig beträffande handläggningen av det förut beskrivna ärendet. anförde, i ett beslutat yttrande, bl.a. följande. Inledningsvis vill miljönämnden påpeka att regler ålägger såväl den som bedriver/avser bedriva verksamhet som alla som vidtar en åtgärd att utföra de skyddsåtgärder, iaktta de begränsningar och vidta de försiktighetsmått i övrigt som behövs för att förebygga, hindra eller mot- verka att verksamheten eller åtgärden medför skada eller olägenhet för människors hälsa eller miljö. Således görs ingen skillnad mellan den som har verksamhet och enskild. konstaterade efter erhållandet av anmälan att den om- fattades av regler med hänvisning till 9 kap. 3 och 9 §§; olägenhet och fastighetsägares ansvar. Enligt 26 kap. 21 och 22 §§ föreligger en skyldighet för den som bedriver verksamhet eller vid- tar en åtgärd att lämna uppgifter och handlingar samt genomföra under- sökningar som krävs för tillsynen enligt balken. I enlighet med förvalt- ningslagens regler sörjde ärendet utreddes på be- hövligt sätt genom att i skrivelse till berörd part bereda denne möjlighet att yttra sig över anmälan. Av skrivelsen framgick att fastighetsägaren ombads att kontakta miljönämnden per telefon eller brev för att yttra sig över anmälan samt ange vilka åtgärder denne vidtagit eller planerade att vidtaga. har med skrivelsen avsett att utreda ärendet på ett sådant sätt att underlag fanns för att ta ställning till om miljönämnden skulle meddela något föreläggande eller förbud enligt . Såle- des har fastighetsägaren i skrivelsen inte ålagts att vidta åtgärder. Då det av fastighetsägarens yttrande framgick att de avsåg att vidta skäliga åt- gärder, beslutade miljönämnden att anmälan inte föranledde någon ytter- ligare åtgärd från nämnden. Ärendet hos miljönämnden rörde klagomål om störande ljud från lekande barn. I en muntlig anmälan till uppgavs bl.a. att barnen skrek i trädgården fram till ca . har i remissyttrandet hänvisat till bl.a. föreskrifterna i 9 kap. 3 och 9 §§ . Av 9 kap. 9 § framgår att bostäder och lokaler för allmänna ändamål skall brukas på ett sådant sätt att olägenheter för människors hälsa 2 004 /0 5:JO1 inte uppkommer och hållas fria från ohyra och andra skadedjur. Ägare eller nyttjanderättshavare till den berörda egendomen skall vidta de åtgärder som skäligen kan krävas för att hindra uppkomsten av eller undanröja olägenheter för människors hälsa. Med olägenhet för människors hälsa avses, enligt 9 kap. 3 § , störning som enligt medicinsk eller hygienisk bedömning kan påverka hälsan menligt och som inte är ringa eller helt tillfällig. JO uttalar sig normalt inte angående myndigheternas ställningstaganden i sak. Jag har därför inte anledning att yttra mig om t.ex. huruvida det som klagomålet till miljönämnden gällde utgjorde en sådan olägenhet för männi- skors hälsa som avses i den sistnämnda föreskriften. Min utredning har tagit sikte på nämndens handläggning av ärendet. har i remissyttrandet framfört att den genom sin skrivelse till fastighetsägarna inte ålade dem att vidta åtgärder. Enligt nämnden var avsikten med skrivelsen att utreda ärendet på ett sådant sätt att underlag fanns för att ta ställning till om miljönämnden skulle meddela något föreläggande eller förbud enligt . Jag instämmer i att skri- velsen inte innehöll något åläggande för fastighetsägarna att vidta åtgärder.