frsrdg · GT04RS1 · 2005-10-26 00:00:00 — Bestämmelserna i lagen (1988:144) om säkerhetskontroll i bör ses mot bakgrund av de regler om öppenhet som finns i riksdagsordningen. Bestämmelserna om säkerhetskontroll i gällde ursprungligen endast kammarens sammanträden och offentliga utskottssammanträden. Härefter har lagens tillämpningsområde utvidgats och bestämmelserna syftar nu till att förebygga att det i förövas brott som innebär en allvarlig fara för någons liv, hälsa eller frihet eller för omfattande förstörelse av egendom. I detta syfte får säkerhetskontroll äga rum. Kontrollen går ut på att söka efter vapen och andra föremål som är ägnade att komma till användning vid ett sådant brott. För det ändamålet får kroppsvisitation äga rum. Vidare får väskor och andra föremål som medförs undersökas. Den som inte vill underkasta sig säkerhetskontroll får vägras tillträde till . Beslut om säkerhetskontroll fattas av talmannen. Ett sådant beslut kan ta sikte på ett visst tillfälle. Om det gäller kontroll vid sammanträde med kammaren eller ett offentligt utskottssammanträde, får beslutet avse ett visst sammanträde eller . Säkerhetskontrollen avser besökare till . Den utförs av vaktpersonal vid , efter förordnande av polismyndigheten. Kontrollen kan också utföras av polisman efter närmare anvisningar av polismyndigheten. Enligt den delegationsordning som gäller vid i måste sådana beslut fattas av en polisman som åtminstone är polisinspektör. Tanken är att kroppsvisitationen skall ske med hjälp av metalldetektor eller liknande anordning. Sker den på annat sätt, får den endast ombesörjas av polisman. I en särskild instruktion anges hur kontrollen skall genomföras och när polisen skall kontaktas. Förhållandet mellan säkerhetsskyddet och säkerhetskontrollen Riksdagsstyrelsens bedömning: Det bör inte införas en möjlighet att fatta beslut om säkerhetskontroll enbart på den grunden att det behövs med hänsyn till säkerhetsskyddet. Promemorians förslag: I promemorian föreslås att möjligheterna att besluta om säkerhetskontroll skall utvidgas till att omfatta situationer när det bedöms nödvändigt med hänsyn till säkerhetsskyddet. Remissinstanserna: anser att det bör övervägas att föra över bestämmelserna om säkerhetskontroll till lagen om säkerhetsskydd i . anför vidare att det bör göras en analys av hur reglerna om säkerhetskontroll förhåller sig till lagen om skydd för samhällsviktiga anläggningar. Försvarsmakten har lämnat lagtekniska synpunkter. Skälen för riksdagsstyrelsens bedömning: De nuvarande bestämmelserna om säkerhetskontroll innebär att säkerhetskontroll får ske i syfte att förebygga att det i förövas brott som innebär en allvarlig fara för någons liv, hälsa eller frihet eller för omfattande förstörelse av egendom. I promemorian föreslås att förutsättningarna för att besluta om säkerhetskontroll skall utvidgas så att ett sådant beslut kan fattas även när det bedöms nödvändigt med hänsyn till säkerhetsskyddet i . Som framgått ovan innebär säkerhetskontroll att vapen och andra farliga föremål eftersöks. Detta får ske genom kroppsvisitation. I lagen anges dessutom att väskor och andra föremål som medförs eller påträffas i får undersökas. Som regel utförs undersökningarna med hjälp av metalldetektorbåge. Frågan blir då om det finns något behov av att kunna använda dessa undersökningsmetoder för att skydda de intressen som omfattas av säkerhetsskyddet. I det föregående har riksdagsstyrelsen tagit ställning till vilka skyddsintressen som bör skyddas inom ramen för säkerhetsskyddet. Som framgår avses skydd mot sådana brott som hotar rikets säkerhet, skydd av sekretessbelagda uppgifter om rikets säkerhet och skydd mot terroristbrott. Inledningsvis kan här konstateras att det nu gällande regelverket gör det möjligt att besluta om säkerhetskontroll i syfte att skydda från terroristbrott. Samma bedömning kan göras beträffande flera brott som, utan att vara terroristbrott, kan anses hota rikets säkerhet, exempelvis sabotage. När det gäller övriga intressen som säkerhetsskyddet omfattar, dvs. andra brott som hotar rikets säkerhet, exempelvis spioneri, och intresset av att skydda uppgifter för vilka det råder sekretess, kan säkerhetskontroll enligt gällande regler inte användas. Som riksdagsstyrelsen ser det framstår emellertid säkerhetskontroll som en mindre ändamålsenlig väg att gå i syfte att skydda dessa intressen. Här bör i stället andra åtgärder komma till användning, bl.a. säkerhetsprövning och åtgärder som tar sikte på informationssäkerhet. Promemorians förslag bör alltså inte läggas till grund för lagstiftning. anför i sitt remissvar finns det skäl att betrakta säkerhetskontrollen som en form av tillträdesbegränsning, vilket skulle kunna tala för att bestämmelserna om säkerhetskontroll skulle föras över till den nya lagen om säkerhetsskydd i och dess myndigheter. I detta ärende saknas emellertid tillräckligt beredningsunderlag för ett sådant förslag. Frågan får alltså tas upp i annat sammanhang. Kretsen av personer som reglerna bör gälla för Riksdagsstyrelsens förslag: Beslut om säkerhetskontroll bör med undantag för ledamöter kunna omfatta alla personer som uppehåller sig i . Anställda vid riksdagsförvaltningen och partikanslierna skall kunna omfattas av kontrollen om det finns särskilda skäl. Den som vägrar att underkasta sig kontrollen får vägras tillträde till eller avlägsnas från . Promemorians förslag: I promemorian föreslås att alla som passerar in i eller lämnar eller uppehåller sig i skall kunna omfattas av säkerhetskontroll. I promemorian föreslogs ingen ändring i fråga om följderna av en vägran att underkasta sig säkerhetskontroll. Remissinstanserna: Remissinstanserna har inte haft någon erinran mot förslaget. Det remitterade utkastets förslag: Förslaget innebär att alla som uppehåller sig i skall kunna omfattas av kontrollen. Utkastet innehöll ingen ändring i fråga om påföljderna för vägran att underkasta sig kontroll. Remissinstanserna: Remissinstanserna hade ingen erinran mot förslaget. Skälen för riksdagsstyrelsens förslag: I 3 § lagen om säkerhetskontroll i föreskrivs att kontrollen omfattar besökare samt att talmannen kan medge undantag, om det finns särskilda skäl för det. Den nuvarande regleringen utesluter alltså att bl.a. ledamöter samt personal vid och partikanslierna samt massmedieföreträdare omfattas av beslut om säkerhetskontroll. Det kan ifrågasättas om detta är en rimlig avvägning. En utvidgning av möjligheterna att besluta om säkerhetskontroll så att de omfattar inte bara besökare skulle naturligtvis innebära att säkerhetsnivån höjs. Särskilt med tanke på att det i samlas många företrädare för statsledningen är säkerhetsbehovet starkt. Det kan alltså anföras skäl för att det i vart fall bör gå att fatta beslut om säkerhetskontroll som inte begränsas till besökare. Mot detta får andra intressen vägas. Här handlar det om intresset av skydd för informationsfriheten och intresset av skydd mot kroppsvisitation (2 kap. 1§ andra stycket resp. 2 kap. 6 § regeringsformen). Informationsfriheten är ett uttryck för offentlighetsprincipen och tillförsäkrar medborgarna frihet gentemot det allmänna att inhämta och motta upplysningar samt i övrigt ta del av andras yttranden. Med kroppsvisitation avses undersökning av en persons kläder och av sådant som denne i övrigt bär på sig, liksom föremål, t.ex. en väska, som han eller hon bär med sig. Dessa skyddsintressen kan inskränkas genom lag enligt bestämmelserna i 2 kap. 12 regeringsformen. Av 13 § i samma kapitel följer att detta får ske med hänsyn till rikets säkerhet, folkförsörjningen, allmän ordning och säkerhet, enskilds anseende, privatlivets helgd eller förebyggandet och beivrandet av brott eller om särskilt viktiga skäl talar för det. De begränsningar som regeringsformen i och för sig tillåter får dock bara göras för att tillgodose ett ändamål som är godtagbart i ett demokratiskt samhälle. Sådana begränsningar får dessutom aldrig gå utöver vad som är nödvändigt med hänsyn till det ändamål som föranlett dem. Vid avvägningen mellan dessa två intressen vill riksdagsstyrelsen till att börja med betona det starka skyddsbehov som finns . Här tänker styrelsen bl.a. på öppnande och de andra tillfällen när ett stort antal gäster ofta kända personer finns i . Behovet av att kunna utöka kontrollerna av dem som skall passera in i lokalerna är alltså begränsat till undantagsfall. Dessutom bör det hållas i minnet att säkerhetskontrollen som regel utförs med hjälp av metalldetektorbåge, liknande den som förekommer vid exempelvis flygplatser. Denna form av kontroll har en bred acceptans bland allmänheten och upplevs för det mesta inte som särskilt integritetskränkande. Det framstår emellertid som en alltför långtgående åtgärd att låta alla som uppehåller sig i lokalerna omfattas av säkerhetskontrollen. Så bör t.ex. ledamöter undantas från kontrollen. Här vill riksdagsstyrelsen särskilt erinra om att genomförandet av säkerhetskontrollen skulle kunna innebära ett hinder för ledamotens utövande av uppdraget. En sådan kontroll ter sig också väl långtgående i ett internationellt perspektiv. Det är inte speciellt sannolikt att anställda vid riksdagsförvaltningen och riksdagspartiernas kanslier på något sätt skulle agera i syfte att skada eller dess lokaler. I händelse av en ändrad hotbild måste dock framhållas att det finns en risk att dessa personer kan användas för att transportera in farliga ämnen utan att själva vara medvetna om detta. Detta kan t.ex. ske genom att saker placeras i väskor utan att ägarna är medvetna om detta eller att någon, utifrån falska förespeglingar, tubbas att föra in föremål i . Av dessa skäl bör möjligheten att kontrollera dessa personalkategorier finnas. Utgångspunkten måste dock vara att det redan vid anställningen gjorts en bedömning av vederbörandes pålitlighet. Det framstår därför som onödigt med säkerhetskontroll annat än i undantagsfall. I linje med vad som gäller i lagen (1981:1064) om säkerhetskontroll i domstol bör det krävas särskilda skäl för att också anställda skall omfattas av beslut om säkerhetskontroll. Det bör alltså krävas någon särskild anledning till att säkerhetskontrollen skall omfatta också anställda som uppehåller sig i lokalerna. Vilken omfattning ett beslut ges måste avgöras av den hotbild som finns vid det aktuella tillfället. Det nu anförda innebär att olika regler kommer att gälla för olika kategorier av inpasserande till . För att underlätta inpasseringen kan det finnas skäl att se över entréerna. Ett arbete med det har redan inletts. Riksdagsstyrelsen övergår till att behandla frågan om vad som skall hända när någon vägrar att underkasta sig säkerhetskontroll. är konsekvensen av detta att vederbörande skall vägras tillträde till . Efter den utvidgning som i detta ärende föreslås av kretsen av personer som kan omfattas av säkerhetskontroll finns det skäl att överväga en uppmjukning av bestämmelsen. Enligt riksdagsstyrelsens uppfattning finns det skäl att ge dem som ansvarar för säkerhetskontrollen ett visst handlingsutrymme. Huvudregeln bör visserligen vara att den som inte underkastar sig kontroll skall vägras tillträde till eller avvisas från . I vissa situationer kan det emellertid vara olämpligt med en sådan åtgärd, exempelvis om det är en anställd som inte vill underkasta sig kontrollen. För att möjliggöra en mer flexibel hantering bör bestämmelsen om konsekvenserna av en vägran att underkasta sig säkerhetskontroll ändras så att den det berör får vägras tillträde till och avvisas från . För vilka tillfällen skall beslut om säkerhetskontroll kunna fattas? Riksdagsstyrelsens förslag: Beslut om säkerhetskontroll skall få fattas som avser visst tillfälle eller . Promemorians förslag: Överensstämmer med riksdagsstyrelsens förslag. Remissinstanserna: Remissinstanserna har inte haft någon erinran mot förslaget. Skälen för riksdagsstyrelsens förslag: De nuvarande reglerna om säkerhetskontroll innebär att ett beslut om sådan kontroll kan ta sikte på ett visst tillfälle. Om det gäller sammanträde med kammaren eller ett offentligt utskottssammanträde, får beslutet avse ett visst sammanträde eller . Tanken med bestämmelserna om säkerhetskontroll var ursprungligen att åstadkomma ett skydd mot våld och ordningsstörningar i samband med sammanträden med kammaren och vissa utskottssammanträden. utvidgades tillämpningsområdet till att avse alla . infördes en generell möjlighet att besluta om säkerhetskontroll för ett visst tillfälle. Vidare slopades en tidigare begränsning beträffande den tid som ett beslut om säkerhetskontroll fick avse. fick ett sådant beslut bara gälla en månad. kan beslut om säkerhetskontroll alltså fattas i syfte att förebygga brott och skador i samtliga lokaler. Mot den bakgrunden finns det inte längre skäl att koppla ihop möjligheten att besluta om säkerhetskontroll med frågan om det skall hållas sammanträde med kammaren eller ett utskott. En bättre lösning är att beslut om säkerhetskontroll kan fattas som avser ett visst tillfälle eller . En ordning som innebär att kopplingen till sammanträden slopas kan sägas innebära en viss om än begränsad utvidgning av möjligheterna till säkerhetskontroll. Vid bedömningen av om detta är motiverat gör riksdagsstyrelsen samma överväganden som beträffande utvidgningen av den personkrets som bör kunna omfattas av ett beslut om säkerhetskontroll. Riksdagsstyrelsen delar alltså uppfattningen i promemorian att beslut om säkerhetskontroll skall få fattas som avser eller ett visst tillfälle. genomfördes vissa ändringar i lagen om säkerhetskontroll vid sammanträde med kammare och utskott (bet. 1998/99:KU7, SFS 1999:22). Bland annat ändrades lagens rubrik till lagen om säkerhetskontroll i . Lagen omnämns i tilläggsbestämmelserna 2.4.1, 4.13.2 och 10.7.4 i riksdagsordningen. Den nya rubriken till lagen bör framgå även i de bestämmelserna. Riksdagsordningen bör ändras i enlighet med detta. Dessutom bör en hänvisning i tilläggsbestämmelse 2.4.1 till lag om säkerhetsskydd i slopas, eftersom den lagen nu upphävs. Riksdagsstyrelsens bedömning: Förslaget att talmannen skall kunna besluta att skall ta över ansvaret för räddningstjänsten i de delar där insatserna påverkar verksamhet bör övervägas ytterligare. Promemorians förslag: I promemorian föreslås att talmannen skall ges möjlighet att besluta att skall ta över ansvaret för räddningstjänsten i de delar som insatserna påverkar verksamhet. Räddningsledaren skall i sådana fall utses av talmannen. Remissinstanserna: och anser att förslaget kräver ytterligare överväganden. Skälen för riksdagsstyrelsens förslag: I 1 kap. 2 § lagen (2003:778) om skydd mot olyckor anges att med räddningstjänst avses de räddningsinsatser som staten eller kommunerna skall ansvara för vid olyckor och överhängande fara för olyckor för att förhindra och begränsa skador på människor, egendom eller miljön. Staten eller en kommun skall ansvara för en räddningsinsats endast om detta är motiverat med hänsyn till behovet av ett snabbt ingripande, det hotade intressets vikt, kostnaderna för insatsen och omständigheterna i övrigt. Med olyckor avses plötsligt inträffade händelser som har medfört eller kan befaras medföra skada. Av 3 kap. 7 § följer att ansvaret för räddningstjänsten inom en kommun med vissa undantag som saknar betydelse här åvilar kommunen. I varje kommun skall det sålunda finnas en räddningschef som, om han inte satt annan i sitt ställe, är räddningsledare. Kommunens ansvar kan under vissa förutsättningar övertas av en länsstyrelse eller en annan statlig myndighet. Detta förutsätter dock enligt 4 kap. 10 § att det är fråga om omfattande räddningsinsatser. Vidare förutsätts att regeringen meddelat föreskrifter av den innebörden eller fattat ett särskilt beslut om det. Förslaget i promemorian innebär att talmannen ges möjlighet att besluta att skall ta över ansvaret för räddningstjänsten, och han ges därtill möjlighet att utse räddningsledare. Tanken bakom förslaget är att åstadkomma en möjlighet att besluta om övertagande motsvarande den som regeringen har. Härigenom skulle inte behöva vara beroende av att regeringen fattar ett beslut om att staten skall ta över ansvaret för en omfattande räddningsinsats som kan beröra . Och en räddningsledare skulle inte behöva ta ansvar för att exempelvis utrymma , en befogenhet bland andra som han eller hon har enligt 6 kap. 2 § i den ovan nämnda lagen. Vid en räddningsinsats kan det uppkomma en konflikt mellan å ena sidan intresset av att fortsätta en viss verksamhet och å andra sidan intresset av att rädda liv eller hälsa. Denna intressekonflikt har lösts så att räddningsledaren har omfattande befogenheter att bl.a. genomföra ingrepp i annans rätt och besluta om tjänsteplikt. Gränserna för användningen av dessa befogenheter har angetts i lagen om skydd mot olyckor. Beträffande ingrepp i annans rätt skall enligt 6 kap. 2 § ingreppet vara försvarligt med hänsyn till farans beskaffenhet, den skada som vållas genom ingreppet och omständigheterna i övrigt. Det finns inte skäl att utgå från annat än att dessa befogenheter utnyttjas med erforderligt omdöme. Det faktum att intressekonflikten när det gäller verksamhet kan sägas ha en konstitutionell aspekt ändrar inte denna bedömning. Härtill kommer att remissbehandlingen får anses visa att den lösning som valts i promemorian kan få konsekvenser som är svåra att överblicka. Mot bakgrund av det nu anförda gör riksdagsstyrelsen bedömningen att promemorians förslag bör övervägas ytterligare. Riksdagsstyrelsens förslag: Anläggningar och områden som staten har äganderätt eller nyttjanderätt till och som disponeras av skall kunna förklaras som skyddsobjekt. Promemorians förslag: I promemorian föreslås att skall kunna förklaras som skyddsobjekt. Vidare föreslås en definition av begreppet . Remissinstanserna: anser att det behövs ytterligare överväganden beträffande konsekvenserna av förslaget innan det genomförs. Säkerhetspolisen har ifrågasatt om definitionen avsetts täcka även talmannens bostad. Försvarsmakten välkomnar förtydligandet avseende . Skälen för riksdagsstyrelsens förslag: Lagen (1990:217) om skydd för samhällsviktiga anläggningar (skyddslagen) innehåller bestämmelser som syftar till att åstadkomma skydd mot sabotage, terroristbrott och spioneri samt röjande i andra fall av hemliga uppgifter som rör totalförsvaret. I detta skyddssyfte får regeringen enligt 4 § skyddslagen fatta beslut om att bl.a. statliga förvaltningsbyggnader samt olika anläggningar och områden skall utgöra skyddsobjekt. Innebörden av ett sådant beslut är att obehöriga inte har tillträde till skyddsobjektet. Tillträdesförbudet får förenas med bl.a. förbud att ta fotografier och att göra mätningar. I vissa fall krävs medgivande från ägaren till en anläggning för att regeringen skall få fatta beslut om att anläggningen skall vara ett skyddsobjekt. När det gäller byggnader anges i 6 § att talmannens medgivande krävs för att regeringen skall få förklara byggnaderna som skyddsobjekt. Med stöd av skyddslagen kan fastigheter som ägs av förklaras som skyddsobjekt eftersom de får anses vara statliga förvaltningsbyggnader (prop. 1989/90:54 s. 62). Ett beslut om att förklara byggnader som skyddsobjekt fattades . Riksdagsstyrelsen anser emellertid att möjligheten att förklara statliga förvaltningsbyggnader som skyddsobjekt inte fullt ut fångar upp de situationer där det ur perspektiv finns ett behov av att fatta beslut om skyddsobjekt. bedriver nämligen verksamhet även i fastigheter där förvaltningen är hyresgäst. Huvudsakligen handlar detta om administrativa kontorets lokaler på . Begränsningen till förvaltningsbyggnader medför också att det får anses oklart om lokaler där tillfälligt kan komma att bedriva verksamhet under en krissituation kan förklaras som skyddsobjekt. Det nu sagda visar att det finns ett behov av att utvidga skyddslagen så att förutsättningarna förbättras för att åstadkomma ett fullgott skydd av verksamhet som bedrivs av . Frågan blir då hur denna utvidgning bör komma till uttryck. Skyddslagens möjligheter att fatta beslut om skyddsobjekt är knutna till vissa områden, byggnader och anläggningar. Efter förebild i 4 § 2, som tar sikte på anläggningar och områden som disponeras av Försvarsmakten, anser riksdagsstyrelsen att det bör införas en möjlighet att som skyddsobjekt förklara anläggningar och områden som staten har äganderätt eller nyttjanderätt till och som disponeras av . Riksdagsstyrelsen föreslår att lagen om skydd för samhällsviktiga anläggningar ändras i enlighet med det anförda. Ikraftträdande och behovet av övergångsbestämmelser Riksdagsstyrelsen föreslår i detta ärende att lagen (1983:953) om säkerhetsskydd i upphävs och ersätts av en ramlagstiftning. Erforderlig tid bör lämnas för att riksdagsförvaltningen och övriga myndigheter under skall ha möjlighet att meddela de föreskrifter som krävs för att ett fullgott säkerhetsskydd skall kunna uppnås. Lagändringarna föreslås träda i kraft . Riksdagsstyrelsen gör bedömningen att behov av övergångsregler inte torde föreligga. Ekonomiska konsekvenser av förslagen I detta ärende föreslås en ny rättslig reglering för säkerhetsskyddet i och dess myndigheter. Tanken är som framgått i det föregående att närmare bestämmelser skall meddelas av respektive myndighet under . För riksdagsförvaltningens del är det styrelsens uppfattning att ambitionsnivån i säkerhetsarbetet måste höjas. Detta gäller framför allt beträffande skyddsåtgärden tillträdesbegränsning men också i fråga om säkerhetsprövning av personal. Härtill skall läggas att riksdagsförvaltningen till skillnad från tidigare genom en ändring i lagen med instruktion för riksdagsförvaltningen ges ett uttryckligt ansvar för fredstida krishantering. Utbildning och information i hithörande frågor bör dessutom öka. Som en följd av den höjda ambitionsnivån kan det uppkomma behov av att rekrytera ytterligare personal för arbete med säkerhetsfrågor. Kostnadskonsekvenserna av förslagen i övrigt kan för del beräknas uppgå till . Dessa kostnader hänför sig främst till införskaffande av ytterligare metalldetektorbågar. 1 Förslag till lag om säkerhetsskydd i Härigenom föreskrivs följande. 1 § Denna lag gäller vid verksamhet hos enligt regeringsformen och riksdagsordningen, andra som har fast arbetsplats i . Med avses alla utrymmen och områden som disponerar för sin verksamhet. 2 § Säkerhetsskyddet skall utformas med hänsyn till verksamhetens art, omfattning och övriga omständigheter och med beaktande av öppenhet mot allmänheten och massmedierna samt enskildas rätt att enligt tryckfrihetsförordningen ta del av allmänna handlingar. Särskilda åtgärder för säkerhetsskydd får beslutas för öppnande eller andra speciella tillfällen. 3 § Med säkerhetsskydd avses skydd mot spioneri, sabotage och andra brott som kan hota rikets säkerhet, skydd i andra fall av uppgifter som rör rikets säkerhet, förhållanden med annan stat eller mellanfolklig organisation eller säkerhets- och bevakningsåtgärd avseende , om sekretess gäller för uppgiften enligt 2 kap. eller 5 kap. 2 eller 3 §§ sekretesslagen (1980:100), skydd mot terroristbrott enligt 2 § lagen (2003:148) om straff för terroristbrott, (terrorism), även om brotten inte hotar rikets säkerhet och skydd mot brand och andra skador i och hjälpinsatser med anledning härav. Säkerhetsskyddet omfattar även frågor om ordning och säkerhet som sammanhänger med säkerhetsskyddet. 4 § Säkerhetsskyddet skall förebygga att uppgifter som rör rikets säkerhet, förhållanden med annan stat eller mellanfolklig organisation eller säkerhets- och bevakningsåt-gärd avseende , om sekretess gäller för uppgiften enligt 2 kap. eller 5 kap. 2 eller 3 §§ sekretesslagen (1980:100) obehörigen röjs, ändras eller förstörs (informationssäkerhet), att obehöriga får tillträde till platser där de kan få tillgång till uppgifter som avses i 1 eller där verksamhet som har betydelse för rikets säkerhet bedrivs (tillträdesbegränsning),