frsrdg · GS04JO1 · 2005-01-01 00:00:00 — Om en person riskerar att bli utsatt för särskilt allvarlig brottslighet kan han eller hon under vissa förutsättningar enligt lagen (1991:483) om fingerade personuppgifter få använda andra personuppgifter om sig själv än de verkliga, s.k. fingerade personuppgifter. Regler om sekretess för sådana uppgifter finns i 7 kap. 15 § andra stycket sekretesslagen. Sekretess enligt 7 kap. 15 § andra stycket sekretesslagen fortsätter att gälla för uppgiften även om den lämnas till någon annan myndighet. Sekretess enligt 7 kap. 15 § första stycket sekretesslagen gäller däremot utanför det område som anges i paragrafen endast i den begränsade omfattning som följer av sekretesslagens olika bestämmelser om överföring av sekretess. För upp- gifter som lämnas till en domstol kan sekretess överföras enligt 12 kap. 1 § sekretesslagen. Erhåller domstol i sin rättskipande eller rättsvårdande verk- samhet från domstol eller annan myndighet uppgift som är sekretessbelagd där, gäller sekretessen också hos domstolen (s.k. sekundär sekretess). Av samma lagrum framgår att överföring av sekretess inte äger rum om en sekre- tessbestämmelse till skydd för samma intresse ändå är tillämplig på uppgiften hos den mottagande domstolen. Av 14 kap. 2 § tredje stycket sekretesslagen framgår att sekretess inte hindrar att uppgift om enskilds adress, telefonnummer och arbetsplats lämnas till en myndighet, om uppgiften behövs där för delgivning enligt delgivnings- lagen (1970:428). 2 004 /0 5:JO1 Att vissa uppgifter hos en domstol eller annan myndighet är sekretessbe- lagda innebär inte automatiskt att sekretessen gäller gentemot en part, se 14 kap. 5 § sekretesslagen. Regler om vilka uppgifter en tvistemålsdom skall innehålla finns i 17 kap. 7 § . Där föreskrivs att en dom skall avfattas skriftligen och i skilda avdelningar ange bl.a. parterna och deras ombud eller biträden samt domslutet. I målet om betalningsföreläggande hade sökanden angett svarandens person- nummer och SKYDDAD ADRESS. hade genom- gående kallat svaranden SKYDDADE PERSONUPPGIFTER med angi- vande av personnummer. Av yttrande framgår att tingsrätten, i samband med att målet kom in dit, vid en kontroll med skattemyndigheten fick uppgift om att svarandens namn och adress var skyddade. Av den infor- mationen kan man dra slutsatsen att det fanns en s.k. spärrmarkering beträf- fande dessa uppgifter. I målet hade emellertid såväl sökanden som svaranden själv redan till kro- nofogdemyndigheten gett in handlingar med uppgift om svarandens namn. På delgivningskvitton till tingsrätten angav svaranden sitt namn och adressen till skattemyndigheten. Någon motsvarighet till den regel som finns beträffande sekretess i ärende om fingerade personuppgifter (7 kap. 15 § andra stycket sekretesslagen), dvs. att sekretess även gäller hos den myndighet till vilken en sådan sekretessbe- lagd uppgift har lämnats, finns inte i fråga om uppgifter som är sekretessbe- lagda enligt 7 kap. 15 § första stycket sekretesslagen. Som angetts under den rättsliga regleringen är sekretessbestämmelsen i 7 kap. 15 § första stycket sekretesslagen så avfattad att sekretessen endast gäller i sådan verksamhet för förande av register som anges där och att sekretessen endast i mycket begrän- sad omfattning följer med uppgifterna om de lämnas till någon annan myn- dighet. Överföring av sekretess enligt 12 kap. 1 § sekretesslagen kan ske endast beträffande uppgifter som en domstol erhåller från en annan myndighet där uppgifterna omfattas av sekretess. Det kan alltså inte bli fråga om sekretess- överföring beträffande uppgifter som parterna själva ger in i målet eller ären- det. Inte heller någon annan sekretessbestämmelse har gällt vid tingsrätten för svarandens namn eller för den uppgivna adressen i målet. Om skattemyndigheten med stöd av 7 kap. 15 § första stycket sekretessla- gen har beslutat att inte lämna ut en viss personuppgift till den som begärt att få del av den innebär detta, liksom beträffande sekretessmarkerade person- uppgifter i övrigt, inte att sekretess beträffande personuppgiften automatiskt gäller vid andra myndigheter. Den myndighet som mottar en personuppgift från skattemyndigheten, har att med beaktande av reglerna om överföring av sekretess självständigt avgöra om sekretess föreligger för uppgifterna och kan därmed komma fram till att de skall lämnas ut. 2 004 /0 5:JO1 Under utredningen har det framkommit att den adress som svaranden an- gett som sin i målet har varit skattemyndighetens adress. har uppgett att tingsrätten också fick besked att man från skattemyndighetens sida kunde hjälpa till med delgivning med svaranden. Tingsrätten skickade därför svarandens kallelse till förhandlingen samt dennes exemplar av tredskodomen till skattemyndigheten. Mot bakgrund av den adressuppgift som svaranden lämnat och skattemyndighetens besked i frågan har jag inga synpunkter på förfarandet att skicka kallelsen och tredskodomen till skattemyndigheten. Kontakterna med skattemyndigheten dokumenterades emellertid inte i akten. Som tingsrätten har anfört borde detta naturligtvis ha skett. Med anledning av uttalande att han var tveksam till att från skattemyndigheten begära in svarandens adress för delgivningsändamål vill jag erinra om bestämmelsen i 14 kap. 2 § tredje stycket sekretesslagen enligt vilken sekretess inte hindrar att uppgift bl.a. om enskilds adress lämnas till en myndighet, om uppgiften behövs där för delgivning enligt delgivnings- lagen. Om en domstol inhämtar personuppgifter från skattemyndigheten med stöd av denna bestämmelse överförs eventuell sekretess beträffande uppgif- terna till domstolen enligt 12 kap. 1 § sekretesslagen. I 17 kap. 7 § föreskrivs att parterna skall anges i domen. Det finns inga bestämmelser som reglerar vilka uppgifter beträffande parterna som därvid skall anges. Enligt stadgad domstolspraxis anges i domen, när det gäller fysiska personer, parternas namn, personnummer och adress. Syftet med att ange parterna i domen är naturligtvis att dessa skall kunna identifieras så att domen kan verkställas. När det inte föreligger sekretess beträffande några personuppgifter är det, såsom tingsrätten uppgett, en lämplighetsfråga vilka av dessa uppgifter som skall anges i domen. Kritik mot en tingsrätt med anledning bl.a. av att allmänheten inte fått tillträde till offentliga delar av två häktningsförhandlingar (Dnr 3444-2002) I en gemensam anmälan till JO framförde K.K., genom A.F., och F.G.J., ge- nom Z.S., klagomål mot handläggningen av brottmålet vid Södra Roslags tingsrätt. Anmälarna uppgav att rådmannen inte hade tillåtit allmän- heten att passera säkerhetskontrollen vid två av de tre häktningsförhandlingar som tingsrätten höll i säkerhetssalen i . Detta medförde att allmänheten inte haft möjlighet att närvara vid de delar av häktningsförhandlingarna som var offentliga. Vidare var protokollen från förhandlingarna felaktiga eftersom de inte återspeglade de rätta förhållandena genom att det enligt dessa förekommit såväl pårop som offentliga delar. De frihetsberövade personernas identiteter hölls också genomgående hemliga. Till anmälan var de offentliga delarna av protokollen från de två häktnings- 2 004 /0 5:JO1 De misstänkta personerna benämndes i protokollen misstänkt 1 och misstänkt 2. , beslut om särskild säkerhetskontroll och pro- tokoll från häktningsförhandlingen med misstänkt nr 3 i målet infordrades. Av handlingarna framgick bl.a. följande. beslutade tingsrätten, på begäran av åklagaren, om särskild säkerhetskontroll vid tre häktningsförhandlingar. Förhandlingarna skulle äga rum i , säkerhetssalen på Bergs- gatan 50 i , , 14.00 samt 15.00. Beslutet om säkerhetskon- troll fattades av som var ordförande vid de tre häktningsför- handlingarna. Enligt protokollet från den första häktningsförhandlingen pågick denna kl. 13.1014.10. Vidare hade antecknats i protokollet att rätten , med stöd av 5 kap. 1 § andra stycket (RB), beslutade att förhand- lingen skulle hållas inom stängda dörrar. Innan beslut i häktningsfrågan av- kunnades förordnade tingsrätten att förhandlingen åter skulle vara offentlig. Enligt protokollet från den andra häktningsförhandlingen, som började , begärde åklagaren inledningsvis att förhandlingen skulle hållas inom stängda dörrar. Den misstänkte hade ingen erinran mot detta. Åklagaren fram- ställde därefter häktningsyrkandet och den misstänktes inställning angavs. Härefter beslutade tingsrätten, med stöd av 5 kap. 1 § andra stycket RB, att förhandlingen skulle hållas inom stängda dörrar. Innan beslut i häktningsfrå- gan avkunnades förordnade tingsrätten att förhandlingen åter skulle vara offentlig. Enligt protokollet från den tredje häktningsförhandlingen beslutade tings- rätten vid förhandlingen i frågor om offentlighet och sekretess på samma sätt som under den närmast föregående häktningsförhandlingen. Med anledning av vad som anförts i anmälan och i övrigt kommit fram beslu- tade chefsJO att inleda förundersökning angå- ende tjänstefel. Under förundersökningen hölls förhör enligt 23 kap. 6 § RB med anmälarna, två poliser, en expeditionsvakt vid tingsrätten, åklagaren, en advokat, en kri- minalvårdare, protokollföraren vid förhandlingen samt en domare vid Södra Roslags tingsrätt. Förhör hölls också med vid vilket hon del- gavs misstanke om tjänstefel enligt följande gärningsbeskrivning. har i tjänst som rådman vid Södra Roslags tingsrätt i uppsåtligen eller av oaktsamhet vid myndighetsutövning åsi- dosatt vad som gällde för uppgiften enligt följande. 2 004 /0 5:JO1 I tingsrättens mål B 2366-02 avhölls tre häktningsför- handlingar i i fastigheten i med som rättens ordförande. Tingsrätten hade med stöd av 1 § lagen (1981:1064) om säkerhetskontroll vid häktnings- förhandlingar förordnat att särskild säkerhetskontroll skulle äga rum vid häktningsförhandlingarna. Vid dessa häktningsförhandlingar förordnade tingsrätten med stöd av 5 kap. 1 § andra stycket att vis- sa delar av förhandlingarna skulle hållas inom stängda dörrar. har i anslutning till de två första förhandlingarna i strid med bestämmelsen i 5 kap. 1 § första stycket att för- handling vid domstol skall vara offentlig, beslutat att journalister och öv- rig allmänhet inte fick passera säkerhetskontrollen för att få tillträde till domstolslokalerna som dessa häktningsförhandlingar på- gick. Hon har härigenom betagit dem möjligheten att närvara i förhand- lingssalen under de delar av de två häktningsförhandlingarna som var of- fentliga. Enligt protokollen vid de båda häktningsförhandlingarna har journalisterna och övrig allmänhet haft tillträde till förhandlingarnas of- fentliga delar vilket innebär att protokollen inte återspeglar vad som fak- tiskt förekommit ifråga om offentlighet och sekretess vid förhandlingar- na. Gärningen är inte att anse som ringa. Lagrum: 20 kap. 1 § Under de tre aktuella häktningsförhandlingarna yrkade J.A. att tre för bl.a. mord misstänkta personer, vilka i häktningsprotokollens offentliga delar kom att benämnas misstänkt nr 13, skulle förklaras häktade. var förordnad som offentlig försvarare för misstänkt nr 1. R.D. var chef för den grupp på i varje fall fyra poliser som ansvarade för säkerheten vid häktningsförhandling- arna. S. ingick i denna grupp. var protokollförare vid häktningsför- handlingarna. I entréhallen på hade uppropslistor till häktningsförhand- lingarna anslagits. Av uppropslistorna framgick inte de misstänkta personer- nas namn. Säkerhetskontrollen sker i särskilda utrymmen i anslutning till entréhallen. Säkerhetssalen där förhandlingarna hölls ligger en våning under entréhallen. Det är inte möjligt för journalister och övrig allmänhet att få tillträde till den trappa som leder till våningsplanet där säkerhetssalen ligger utan att först gå genom säkerhetskontrollen. På samma våningsplan som sä- kerhetssalen finns särskilda rum för åklagare, försvarare och journalister samt utrymmen utanför säkerhetssalen där allmänheten kan vistas när förhandling inte pågår eller om det vid förhandlingen förordnas om stängda dörrar. Beslut om nedläggande av förundersökningen Med anledning av vad som kommit fram under utredningen fann chefsJO inte anledning att fortsätta förundersökningen. Han beslutade därför, , att lägga ned förundersökningen. bered- des tillfälle att komplettera sina uppgifter men hördes inte av. I ett beslut anförde chefsJO följande. 2 004 /0 5:JO1 Av 2 kap. 11 § andra stycket och 12 § regeringsformen framgår att en för- handling vid domstol skall vara offentlig om inte annat föreskrivs i lag. Prin- cipen om offentlighet vid domstolsförhandlingar upprepas i 5 kap. 1 § första stycket (RB). Denna princip är dock inte oinskränkt. I 5 kap. 1 § andrafjärde styckena RB föreskrivs vissa undantag från offentlighets- principen. Undantagen innebär att rätten kan besluta att en förhandling, helt eller delvis, skall hållas inom stängda dörrar och därmed att personer stängs ute från förhandlingen eller från delar av den. Om det kan antas att det vid en förhandling kommer att förebringas en uppgift, för vilken hos domstolen gäller sekretess som avses i sekretesslagen (1980:100), får rätten enligt 5 kap. 1 § andra stycket första meningen RB, om det bedöms vara av synnerlig vikt att uppgiften inte röjs, förordna att förhand- lingen skall hållas inom stängda dörrar i vad den angår uppgiften. Vad gäller domstolsförhandlingar under förundersökning i brottmål eller därmed lik- ställda mål eller ärenden, får också i andra fall förhandling hållas inom stäng- da dörrar, om sekretess gäller enligt 5 kap. 1 eller 7 § eller 9 kap. 17 § sekre- tesslagen. Rätten får således av sekretesskäl besluta om förhandling inom stängda dörrar. Det är däremot inte tillåtet att rätten av rena säkerhetsskäl och i brotts- förebyggande syfte förordnar att en förhandling inte skall vara offentlig. Inte heller får rätten i förväg stänga åhörare ute från en förhandling på grund av ett befarat angrepp i någon form mot rätten eller mot någon som skall delta i förhandlingen (prop. 2000/01:32 s. 30). Det kan tilläggas att bestämmelserna i 5 kap. RB tar sikte på förhållandena i rättssalen och att de således inte ger rätten befogenhet att förbjuda tillträde till en domstols lokaler i övrigt (jfr JO 2002/03 s. 54). Regler om säkerhetskontroll i domstol finns i lagen (1981:1064) i detta ämne. Säkerhetskontroll kan genomföras som allmän eller särskild säkerhets- kontroll. Särskild säkerhetskontroll får genomföras, om det till följd av sär- skilda omständigheter finns risk för att det i samband med en domstolsför- handling kan komma att förövas brott som innebär allvarlig fara för någons liv, hälsa eller frihet eller för omfattande förstörelse av egendom (1 §). Sär- skild säkerhetskontroll beslutas av rätten eller, om förhandlingen inte har inletts, av den som skall vara ordförande vid denna (2 §). Den genomförs, efter närmare anvisningar av polismyndigheten, av polismän (4 §). Bestämmelser om åtgärder vid risk för allvarliga störningar av den allmän- na ordningen eller säkerheten finns i polislagen (1984:387). Sådana åtgärder ankommer på polisen. Frågan om att allmänheten inte släpptes in till de två första häktningsförhandlingarna Det är utrett att journalister och övrig allmänhet inte tilläts passera säkerhets- kontrollen förrän den andra häktningsförhandlingen hade avslutats och beslut 2 004 /0 5:JO1 avkunnats i häktningsfrågan. Allmänheten hade därför inte tillträde till för- handlingssalen och inte heller till utrymmena utanför denna som de två första häktningsförhandlingarna pågick. Det framgår vida- re av protokollen från förhandlingarna att de beslut om stängda dörrar som fattades inte avsåg förhandlingarna i deras helhet. Åtgärden att utestänga allmänheten från förhandlingarna på det sätt som skedde saknade således rättsligt stöd. Förundersökningen har avsett frågan om någon kan hållas straffrättsligt ansvarig för denna åtgärd. Av utredningen framgår att den allmänhet i huvudsak journalister som inte tilläts passera säkerhetskontrollen fick beskedet att det var rättens ordfö- rande, , som hade beslutat att ingen fick komma in. har emellertid förnekat att hon fattat något sådant beslut och uppgett att hon i stället gett besked om att allmänheten fick släppas in. Utredningen visar att i det inledande samtalet med polis- mannen R.D. om allmänhetens tillträde till domstolen uppmanade denne att låta journalisterna och övrig allmänhet vänta i entréhallen och att inte tillåta dessa personer att passera säkerhetskontrollen. besked innebar således att allmänheten inte före häktningsförhandlingarna fick tillträde till domstolslokalen utanför rättssalen. Som jag återkommer till i det följande kan redan ett sådant besked ifrågasättas. Den misstanke som delgetts avser emellertid inte detta besked. Förundersökningen har i stället, som nämnts, avsett frågan om hon beslutat att allmänheten inte fick passera säkerhetskontrollen för att få tillträde till domstolslokalerna un- der den tid som häktningsförhandlingarna pågick. Det kan inledningsvis konstateras att de uppgifter som de hörda personerna lämnat om de besked som efter det inledande samtalet med R.D. gav om allmänhetens tillträde till domstolslokalerna går isär. De personer som direkt har mottagit besked av i frågan är R.D. och H-S.S., som var för sig haft kontakt med henne. De har sedan till andra personer vidarebefordrat dessa besked som de har uppfattat dem. har förklarat att hon, redan innan den första häktningsför- handlingen påropades, lämnade besked om att allmänheten kunde släppas ned till det våningsplan där säkerhetssalen ligger och således tillåtas passera sä- kerhetskontrollen. Denna uppgift motsägs av och H-S.S:s utsagor men vinner stöd av vad E.K. Det har i ärendet påståtts att det under häktningsförhandlingarna i rättssa- len förekommit diskussioner om allmänhetens tillträde till förhandlingarna i vilka åklagarna och försvararna deltagit. Dessa uppgifter får emellertid anses ha blivit vederlagda genom utredningen. Denna ger heller inte något säkert stöd för att efter den första men före den andra häktningsför- handlingen skulle ha lämnat något besked till polisen av innebörd att allmän- heten skulle vänta i entréhallen eller att det då överlämnades några lappar med krav från journalister på beslut i frågan. Vid bedömningen av de uppgifter som R.D. och H-S.S. lämnat om de be- sked som hade gett dem måste beaktas vad uppgett om sin ovana vid situationer av det aktuella slaget och om sin stora nervositet. Vad hon upplyst i detta hänseende vinner också visst stöd av de 2 004 /0 5:JO1 beskrivningar av hennes uppträdande som lämnats av de två polismännen. Av betydelse i sammanhanget är även att hon hade mycket begränsad tid till sitt förfogande för att förbereda sig inför uppgiften. Det ligger nära till hands att anta att dessa förhållanden påverkade förmåga att korrekt uppfatta R.D:s och H-S.S:s frågor och att ge adekvata svar på dessa. Jag anser det därför inte uteslutet att missuppfattade polismännen och att hon med sina svar till dem menade något annat än vad dessa hade fullgod anledning att tro att hon avsåg. Jag anser vid en samlad bedömning av vad som har kommit fram vid för- undersökningen att det inte kan styrkas att vid det aktuella tillfället har beslutat att allmänheten inte fick passera säkerhetskontrollen för att få tillträde till domstolslokalerna som de offentliga delarna av häktningsförhandlingarna pågick. Jag har därför beslutat att lägga ned förundersökningen. Att jag inte funnit tillräckliga skäl för ett åtal för tjänstefel mot innebär emellertid inte att hon kan undgå kritik för sitt handlande. Hen- nes sätt att hantera situationen kan ifrågasättas i flera hänseenden. Som framgår av redogörelsen för den rättsliga regleringen är det en uppgift för polisen att genomföra en säkerhetskontroll. Det ankom således inte på att på det sätt som skedde ge besked till R.D. om att journalister och övrig allmänhet inte skulle få tillträde till lokalen utanför rättssalen innan den första häktningsförhandlingen påropades. Det är vidare polisen som an- svarar för ordningen utanför rättssalen och som har att genomsöka lokalerna innan personer bereds tillfälle att gå igenom säkerhetskontrollen. Det är uppenbart att det är polisen som har de bästa förutsättningarna att bedöma hur mycket tid som behövs för att samtliga åhörare skall hinna passe- ra säkerhetskontrollen innan förhandlingen börjar. Det framstår därför som naturligt att det är en uppgift för polisen att bestämma när allmänheten skall ges möjlighet att passera säkerhetskontrollen. En annan sak är att det kan vara lämpligt att det i samband härmed förekommer en kontakt mellan polisen och rättens ordförande. Följden av besked till de båda polismännen blev att journa- lister och övrig allmänhet, i strid med den grundlagsfästa principen om för- handlingsoffentlighet, inte fick tillträde till de offentliga delarna av två häkt- ningsförhandlingar. Som har sagts i det föregående finns det anledning att anta att besked till polismännen var så missvisande att det var förklarligt att de uppfattade dem på det sätt som skedde. Man kan vidare peka på ett antal omständigheter som borde ha föranlett att vidta åtgärder för att kontrollera om polismännen riktigt hade uppfattat hennes besked i frågan om att släppa in allmänheten. Eftersom hon kände till att det fanns ett stort intresse för häktningsförhandlingarna från massmediernas sida, borde hon sålunda rimligtvis ha reagerat när det inte kom in några åhörare i rättssalen under de offentliga delarna av de första två häktningsförhandlingarna. Även det förhållandet att polismännen återkom med frågor i saken borde ha föranlett att tydligt ange sin avsikt om när allmänheten skulle tillåtas passera säkerhetskontrollen för att kunna närvara vid förhandlingarna. 2 004 /0 5:JO1 Det måste också anses som i hög grad anmärkningsvärt att , trots vetskapen om att tillträde till rättssalen förutsatte att varje åhörare skulle genomgå säkerhetskontroll, valde att påropa en häktningsförhandling ome- delbart efter det att hon enligt egen uppfattning hade lämnat besked till R.D. att allmänheten inte längre behövde vänta i entréhallen. borde självfallet före påropet till den första förhandlingen i stället ha förvissat sig om att allmänheten hade kommit genom säkerhetskontrollen. Det förhållandet att hon redan i ett mycket tidigt skede av den första förhandlingen beslutade att denna skulle hållas inom stängda dörrar utgör inte något godtagbart skäl för denna underlåtenhet. Beträffande den första häktningsförhandlingen har utredningen visat att förhandlingen inleddes med att beslutade att denna skulle hål- las inom stängda dörrar och att således inte ens häktningsyrkandet och den misstänktes inställning till detta skulle framställas under en offentlig del av förhandlingen. har här som förklaring uppgett att hon hade bibringats uppfattningen att det fanns en allvarlig hotbild beträffande de miss- tänkta personerna och att avsikten med beslutet att förordna om stängda dörrar var att skydda den misstänkte från att bli sedd av någon utom- stående. Som framgår av redogörelsen för den rättsliga regleringen utgör emellertid farhågor av det slag som har nämnt inte något god- tagbart skäl för att förordna att en förhandling skall äga rum inom stängda dörrar. Det förhållandet att häktningsförhandlingen i övrigt hölls inom stängda dörrar föranleder inte någon annan åtgärd från min sida än ett påpekande att skälet för detta borde ha tydligt framgått av häktningsprotokollet (6 kap. 3 § första stycket 4 RB). Det är självfallet inte tillräckligt att i ett beslut om för- handling inom stängda dörrar hänvisa enbart till 5 kap. 1 § RB på det sätt som gjorts i de tre häktningsprotokollen. Om avkunnandet av häktningsbeslutet vid den första häktningsförhandlingen föregicks av ett besked om offentlighet eller inte har inte klarlagts genom utredningen och ytterligare utredningsåt- gärder i frågan framstår inte som meningsfulla.