frsrdg · GS04JO1 · 2005-01-01 00:00:00 — Förvaltningsprocesslagens föreskrif- ter bygger på förutsättningen att det är domstolens uppgift att se till att en motpart eller annan mot vilken en åtgärd ifrågasätts, t.ex. en patient i ett mål enligt LPT eller LRV, får del av handlingarna och ges tillfälle att yttra sig. Huruvida rättens kommunicering av ansökningshandlingar o.d. i psykiatrimål regelmässigt skall kunna ersättas med en kommunicering redan hos chefs- överläkaren, som är part i målet hos länsrätten, fordrar enligt min mening ingående överväganden. Detta förfarande kan enligt min uppfattning godtas endast om det har stöd i särskilda föreskrifter om handläggningen av psykiat- rimålen. Som framgått av det anförda saknas sådana föreskrifter. Angående muntlig förhandling och hörande av sakkunnig i målen I mål enligt LPT skall länsrätten enligt 36 § den lagen hålla muntlig förhand- ling, om det inte är uppenbart obehövligt. Till denna huvudregel finns ett i nämnda paragraf föreskrivet undantag, som dock inte är aktuellt i detta ären- de. Enligt 37 § andra stycket skall länsrätten vid muntlig förhandling höra sakkunnig, om det inte är uppenbart obehövligt. I fråga om muntlig förhand- ling i mål enligt LRV gäller enligt 21 b § den lagen bestämmelserna i 36 och 37 §§ LPT. Beträffande muntlig förhandling i psykiatrimål uttalades i motiven till lag- stiftningen bl.a. följande (prop. 1990/91:58 s. 278). Med hänsyn till betydelsen av ett omhändertagande för tvångsvård bör länsrättens prövning av förutsättningarna för psykiatrisk tvångsvård som regel ske efter muntlig förhandling. Presumtionen är således stark för muntlig förhandling. Det kan vara uppenbart obehövligt att hålla en muntlig förhandling om en sådan hållits i ett föregående mål rörande samme patient och nya omständigheter av vikt inte tillkommit ef- ter förhandlingen. Detsamma gäller om patienten på grund av sitt psykis- ka tillstånd inte kan närvara vid en muntlig förhandling eller inte vill att en sådan skall hållas. En annan tänkbar situation är då målet gäller såda- na frågor som korttidspermission eller förstörande eller försäljning av egendom. 2 004 /0 5:JO1 Bestämmelserna om förutsättningarna för förordnande av sakkunnig i psykiat- rimål ändrades genom lagändringar som trädde i kraft (SFS 2000:353). I motiven anfördes bl.a. följande (prop. 1999/2000:44 s. 104 f.). Det måste enligt regeringens mening vara en rättssäkerhetsgaranti för den enskilde att en annan läkare än den som har det yttersta behandlingsan- svaret för honom eller henne får lämna sin uppfattning i målet. Det kan också vara så att vetskapen om att ytterligare en läkare kan komma att granska chefsöverläkarens ställningstagande i målet gör att chefsöverlä- karen överväger sin uppfattning i målet mer noggrant än om möjligheten att förordna om sakkunnig inte fanns. Vid en samlad bedömning finns övervägande skäl för att huvudregeln bör vara att sakkunnig skall förord- nas i mål enligt LPT och LRV. Det måste dock finnas undantag från hu- vudregeln att länsrätten skall förordna sakkunnig. Länsrätten skall kunna underlåta att förordna sakkunnig t.ex. i de fall när länsrätten har prövat samma fråga och inga nya omständigheter har tillkommit. Länsrätten har i några mål inte hållit muntlig förhandling, trots att patienterna inte angett något om sin inställning till sådan förhandling (mål nr 14-02, 1190-02, 1662-02 och 1707-02). Av utredningen framgår att i samtliga dessa mål hade chefsöverläkaren på ansökan eller anmälan angett att patienten med hänsyn till sitt psykiska tillstånd kunde närvara vid en muntlig förhandling. I tre av målen meddelade patienten att han eller hon motsatte sig fortsatt tvångsvård. I det fjärde målet (mål nr 1707-02) kunde under handläggningen i länsrätten varken domstolen eller det offentliga biträdet få kontakt med patienten. Av utredningen drar jag slutsatsen att målen redan då de inleddes handla- des med avsikten att muntlig förhandling inte skulle hållas, om inte patienten begärde detta. Jag vill påpeka att presumtionen är att muntlig förhandling skall hållas och att patienten således inte behöver begära sådan förhandling. Vad som har kommit fram om omständigheterna visar enligt min mening inte att det var uppenbart obehövligt att hålla muntlig förhandling i målen. Som en konsekvens av att muntlig förhandling inte hölls hördes inte heller i målen någon sakkunnig vid sådan förhandling. Särskilt anmärkningsvärt är att två mål (mål nr 14-02 och 1662-02) rörde samma patient, och avsåg på varandra följande ansökningar om medgivande till fortsatt vård enligt LRV. Beträffande denna patient kom således att förflyta utan att länsrätten höll muntlig förhandling eller hörde någon sakkunnig. Jag är sammanfattningsvis kritisk till länsrättens handläggning i nu berörda hänseenden och förutsätter att domstolen ser över sina rutiner, om så inte redan har skett. Avslutningsvis vill jag nämna att det med hänsyn till den starka presum- tionen för muntlig förhandling i psykiatrimål kan ifrågasättas om det är lämp- ligt att patienterna i en av chefsöverläkaren tillhandahållen blankett skall tillfrågas om de önskar muntlig förhandling eller inte och genom en enkel kryssmarkering förutsättas ange sin uppfattning. Eftersom detta ärende endast har rört länsrättens handläggning går jag dock inte in på den frågan. 2 004 /0 5:JO1 Kritik mot en socialnämnd som dels inte motiverat ett beslut, dels meddelat en felaktig fullföljdshänvisning. Vidare kritik mot en länsrätt för handläggningen av ett överklagande som inte skulle prövas av domstolen utan av (Dnr 1022-2003) I en skrivelse till JO framförde klagomål mot i Ystads kommun angående handläggningen av ett ärende om till- stånd att driva automatspel. Hon var kritisk till att socialnämnden hade angett fel överinstans, länsrätten i stället för , och att handläggningen av ärendet därför hade fördröjts. Hon frågade också om hon hade rätt till ska- destånd. Akterna i ärendet lånades in från socialnämnden, i län och Länsrätten i län. Av dessa framgick bl.a. följande. gav och genom sitt aktiebolag in en ansökan till kommun om tillstånd att anordna automatspel. Efter remissförfarande fattades beslut i ärendet av tillståndsgruppen genom t.f. Av beslutet framgick att en ansökan hade kommit in samt att sökanden inte beviljades tillstånd enligt ansökan. Beslutshandlingen innehöll varken motivering eller fullföljdshänvisning. Överklagandet är daterat . Enligt de inkomststämplar som finns på detta har det tydligen först getts in till , inkomststämpel . överlämnade överklagandet tillsammans med handlingen Meddelande felsänt ärende till socialnämnden, inkomststämpel . Nämnden omprövade och vidhöll sitt beslut och överlämna- de ärendet till länsrätten, inkomststämpel . Länsrätten begärde in kompletteringar av överklagandet och kommunicering med parterna ägde rum. fattade länsrätten beslut och avskrev målet från vidare handläggning samt överlämnade ärendet till för hand- läggning. I beslut biföll överklagandet och visade ärendet åter till handläggning. och länsrätten anmodades att göra utredningar och yttra sig över anmälan. yttrande skulle utöver vad som hade anförts i anmälan avse utformningen av socialnämndens beslut mot bakgrund av reglerna om motivering av beslut i 20 § förvaltningslagen (1986:223) och reglerna om underrättelse om överklagandehänvisning i 21 § andra stycket förvaltningslagen. Nämnden gav som sitt yttrande in ett tjänsteutlåtande av tillståndsenhetens enhetschef . Av yttrandet framgick i huvud- sak följande. 2 004 /0 5:JO1 Yttrande mot bakgrund av reglerna om motivering av beslut i 20 § för- valtningslagen Såväl muntlig underrättelse om beslutet som skriftlig har meddelats en- ligt förvaltningslagen. Den skriftliga har skett i vederbörlig ordning så att sökanden underrättats om beslutet i form av det kompletta tjänsteutlåtan- det med fattat beslut. Detta har delgivits rekommenderat med mottag- ningsbevis. Beslutet är fattat och samma datum har det från socialförvaltningen gått via posten. Det är enligt mottagningsbeviset ut- lämnat till , . Muntligt har utredaren pratat med per telefon i samband med beslutet och då läst upp motiveringarna till avslaget. Yttrande mot bakgrund av reglerna om underrättelse om överklagande- hänvisning i 21 § 2 st förvaltningslagen I samband med expedieringen av underrättelsen av beslutet till sökan- den/käranden ovan följer en besvärshänvisning Hur man överklagar till länsrätten (förvaltningsbesvär). I stället för denna besvärshänvisning borde det medskickats en d:o i vilket det står Hur man överklagar till , något som är ovanligt i våra ordinarie rutiner eftersom myndighetsbeslut normalt överklagas hos länsrätt. Att det skall överkla- gas till står i Lag (1982:636) om anordnande av visst auto- matspel, 11 §. Vi beklagar detta. Efter det att beslutet varit föremål för omprövning , där det tidigare fattade beslutet vidhålles av , administrativ chef och t f socialchef, skickas det till länsrätten. Dagen innan, , inkommer till social- förvaltningens postöppning meddelande från i län, förvaltningsenheten i , att överklagandet insänt av är felsänt (det borde skickats till ). På grund av ett administrativt förbiseende hanterades inte denna hand- ling från på ett ändamålsenligt sätt utan lades i akten i den tron att handlingarna dagen innan hade skickats till rätt instans. En underrättelse inkommer från Länsrätten i län den 1 novem- ber 2002, vari socialnämnden i uppmanas att inge yttrande inför ett kompletterande överklagande, daterat , kallat Extra Bila- ga, från på . Detta resulterar i ett nytt ytt- rande, undertecknat av handläggaren och avdelningschef , daterat , adresserat till Länsrätten, ef- tersom det är den myndigheten som begär in yttrandet (och även ger det ett målnummer). Yttrandet fastställdes vid socialnämndens arbetsutskott dagen efter, , varefter det faxas över till Länsrätten i län. , , kommer det beslut från länsrätten att ärendet överlämnas till i län för vidare handläggning. fattar beslut och ger därmed klaganden rätt och visar ärendet åter för ny handlägg- ning. beslutar enhetschef att bevilja sökanden tillstånd till tre automatspel, vari öppettiden som anges ligger utanför skoltid. Kommunicering i samband med det nya beslutet har skett i ve- derbörlig ordning och ett tillståndsbevis daterat har bli- vit översänt. Avslutningsvis konstateras att ärendet p g a ett administrativt misstag har blivit försenat. Dock har förvaltningen sett över sina rutiner i sam- band med överklaganden, bl.a. har viss utbildning för administrativ per- sonal genomförts på länsrätten, så att dylika misstag inte ska ske fram- över. Länsrätten, lagmannen , gav in följande yttrande, upprättat av länsrättsfiskalen . 2 004 /0 5:JO1 Överklagandet av socialnämndens i kommun beslut har felaktigt kommit att överlämnas, med felaktig överklagandehänvisning, till Läns- rätten i . Överklagandet inkom till länsrätten . När överklagandet inkom till länsrätten har ansvarig handläggare gjort en översiktlig kontroll av vilka åtgärder som behövts vidtas i målet. Det normala förfarandet är att tillse att ärendet blir utrett i den omfattning som erfordras för att målet skall bli klart för avgörande. Detta innebär i de flesta måltyper att ärendet skall kommuniceras med parterna för till- fälle till yttrande, vilket också skett i förevarande fall. Vid målets in- kommande förlitar sig i princip länsrätten på att beslutande myndighet har angivit rätt instansordning. Huvudskälet till detta är att det ankommer på beslutande myndighet att lämna korrekt besvärshänvisning, men det går inte heller att helt bortse ifrån att den höga arbetsbelastningen på länsrätten påfordrar en mycket rationell hantering av det stora antalet in- kommande ärenden. I förevarande fall framgår det också av handlingarna i målet att översänt överklagandet till Ystads kommun under . Därefter har ärendet, efter omprövning, överlämnats till länsrätten av kommunen . Vid en inledande och översiktlig genom- gång av målet torde det mot denna bakgrund inte finnas anledning för handläggaren att befara att ärendet felaktigt överlämnats till länsrätten. Inte sällan kan det dock, tack vare handläggarnas erfarenheter av olika måltyper, direkt uppmärksammas att ett mål överlämnats felaktigt till länsrätten. Detta har dock tyvärr ej skett i det förevarande fall. I sam- manhanget skall erinras om att länsrätten handlägger ett flertal kommu- nala beslut från olika nämnder som första överklagandeinstans. I den nu aktuella måltypen är emellertid länsrätten instans först efter länsstyrel- sens prövning. Ärendet har efter kommunicerats av länsrätten för att det skall kunna avgöras i sak. Ärendet har bedömts vara klart för av- görande i samband med parternas respektive yttrande som kom in till länsrätten . Eftersom det var fråga om ett till- ståndsärende har länsrätten behandlat målet med viss förtur. Målet har, direkt när det varit klart för avgörande, överlämnats till en länsrättsnota- rie för att utreda och bereda ett förslag till dom. Vid denna utredning uppmärksammades att ärendet först skall prövas av . Ett be- slut om att överlämna målet till fattades därför den 18 no- vember 2002. Samtliga handlingar i målet överlämnades i samband här- med. Enligt undertecknads bedömning har målet kommit att behandlas, såväl avseende sammanlagd handläggningstid som tid från då målet var klart för avgörande, än vad som är normalt för liknande ärenden. gavs tillfälle att kommentera remissvaren. I beslut anförde JO följande. Enligt 20 § första stycket förvaltningslagen är huvudregeln att ett beslut var- igenom en myndighet avgör ett ärende som avser myndighetsutövning mot någon enskild skall innehålla de skäl som har bestämt utgången av ärendet. Om ett beslut som kan överklagas går en part emot skall han enligt 21 § andra stycket förvaltningslagen underrättas om hur han kan överklaga beslutet. 2 004 /0 5:JO1 beslut saknar motivering. Vidare framgår det inte om par- ten underrättats om hur han kunde överklaga beslutet. I sitt remissvar har nämnden uppgett att till beslutet var fogade dels ett tjänsteutlåtande som mo- tiverade beslutet, dels en fullföljdshänvisning. En förutsättning för att ett förfarande med en särskild motiveringshandling skall uppfylla kravet i 20 § förvaltningslagen är att det i beslutet hänvisas till handlingen och att den också bifogas beslutet som en bilaga. kan alltså inte anses ha levt upp till lagens krav vad gäller motivering och jag är kritisk till detta. En fullföljdshänvisning är enligt förvaltningslagen inte en del av själva be- slutet. Från praktisk synpunkt är det dock att rekommendera att den handling som återger beslutet också innehåller beskedet om hur man kan överklaga (se /, Förvaltningslagen med kommentarer, 2003, s. 240). JO har i åtskilliga tidigare beslut (exempelvis JO 1993/94 s. 409) uttalat att det är nämnden som beslutsfattare som har ansvar för frågan huruvida fullföljds- hänvisning skall lämnas och i förekommande fall dennas innehåll. Tillämplig fullföljdshänvisning kan, om den inte skrivs direkt i beslutet, lämpligen anges genom uppgift om formulär (blankett) med viss beteckning. Enligt 11 § lagen (1982:636) om anordnande av visst automatspel får soci- alnämndens beslut överklagas till vars beslut i sin tur får över- klagas till allmän förvaltningsdomstol. har till beslutet fogat en handling Hur man överklagar till Länsrätten. har vidare sedan den omprövat det överklagade beslutet skickat detta till länsrätten. Jag är kritisk till nämndens handläggning. Nämndens förklaring till misstaget motiverar inte någon annan bedömning. I 34 kap. 1 § föreskrivs att rättegångshinder självmant skall beaktas av rätten. Grundregeln anses vara densamma inom förvaltningspro- cessen även om den i förvaltningsprocesslagen (1971:291) bara har kommit till uttryck beträffande hinder som består i att talan har väckts . Till de hinder som skall beaktas hör att talan har väckts vid fel domstol. Länsrätten borde således när överklagandet kommit in utan dröjsmål ha prö- vat om domstolen varit rätt överinstans. Vid en sådan prövning gjord med erforderlig noggrannhet, hade länsrätten funnit att överklagandet skulle prö- vas av . Länsrätten borde därefter ha överlämnat målet till läns- styrelsen för vidare handläggning. Något uttryckligt stöd för ett sådant över- lämnande finns inte i förvaltningsprocesslagen men torde kunna ske genom en analogivis tillämpning av lagens 7 § enligt vilken en länsrätt eller kammar- rätt om den i samband med att ett mål inleds finner att den saknar behörighet att handlägga målet, om annan motsvarande domstol är behörig, under vissa angivna förutsättningar skall överlämna handlingarna i målet till den domsto- len. Enligt min mening är det anmärkningsvärt att det felaktiga upptagandet av överklagandet uppdagades först vid målets beredande till dom. Jag är mycket kritisk till länsrättens handläggning. 2 004 /0 5:JO1 Upplysningsvis kan nämnas att JO inte är behörig att pröva skadeståndsan- språk. Vad som i övrigt kommit fram föranleder inga uttalanden från min sida. 2 004 /0 5:JO1 Central statsförvaltning, arbetsmarknadsmyndigheter m.m. Initiativärende mot angående användande av fullmakt för utbetalning av brottsskadeersättning till någon annan än sökanden (Dnr 2039-2002) meddelade JO ett beslut med följande inne- håll. Vid min inspektion av antecknades följande till protokollet under punkten 3.2 (JO:s ärende dnr 278- 2002). I ett ärende hade under handläggningen sökanden genom en skrivelse till myndigheten gett en vårdgivare fullmakt att erhålla tillkommande brotts- skadeersättning för tandvårdskostnader som uppkommit i anledning av brottet (ärende dnr 6472/2000). besluta- de att tillerkänna sökanden brottsskadeersättning och förordnade att av ersättningen skulle med stöd av fullmakt betalas till den aktuella vårdgivaren. [Byråchefen] Per uppgav att det förekommer relativt ofta att sökandena ger fullmakt till vårdgivare att erhålla brottsskadeersättning som kan komma att utbetalas. Förfarandet syftar till att tillförsäkra att er- sättningen går till vård. Det kan ibland innebära den enda möjligheten för personerna att få vård. JO lät anteckna följande till protokollet. Enligt 16 § första stycket brottsskadelagen får anspråk på brottsskade- ersättning inte överlåtas innan ersättningen är tillgänglig för lyftning. I motiven till bestämmelsen uttalades att den tillkommit för att förhindra att den skadelidande överlåter sitt anspråk på brottsskadeersättning till underpris. Brottsskadeersättning får anses vara tillgänglig för lyftning i och med att det ersättningsprövande organet har meddelat sitt ersätt- ningsbeslut. En överlåtelse i strid med bestämmelsen är ogiltig. Staten kan alltså inte med befriande verkan mot den skadelidande betala ut er- sättning till annan som har förvärvat dennes anspråk. Något hinder finns däremot inte mot att betala ut ersättningen till någon som uppträder som befullmäktigat ombud för den skadelidande (prop. 1977/78:126 s. 55). Jag beslutade att inhämta yttrande över hur det be- skrivna förfarandet överensstämmer med 16 § första stycket brottsskadelagen (1978:413) och uttalanden i förarbetena, prop. 1977/78:126 s. 55. I yttrande anförde generaldirektören följande. Det kan inte betecknas som en överlåtelse av ett anspråk att som i det nu ifrågavarande ärendet brottsoffret ger en vårdgivare fullmakt att uppbära hela eller del av den brottsskadeersättning som möjligen kan komma att utgå. För det första villkoras ju fullmakten av att brottsskade- ersättning skall komma att utgå, vilket ju svårligen kan garanteras på det- 2 004 /0 5:JO1 För det andra kan en sådan fullmakt återkallas när som helst under handläggningen. Om denna form av befullmäktigande ändå skulle jämställas med en överlåtelse av anspråk på brottsskadeersättning är situationen fjärran från den som ifrågavarande bestämmelse i brottsskadelagen är satt att förhindra, nämligen att brottsoffret till underpris överlåter sin kommande brottsskadeersättning och således tillfogas en ekonomisk skada. Brottsof- fermyndighetens förfarande dikteras av brottsoffrets intresse att få sina vårdbehov tillgodosedda. I ett samhälle där möjligheten att betala för vården styr vårdgivarnas intresse att tillhandagå den skadade, är det av väsentlig betydelse för ett brottsoffer med dålig ekonomi att kunna erbjuda betalning för vården genom att hänvisa till den kommande troliga brottsskadeersättningen. Skulle inte detta vara möjligt får den skadade finna sig i att stå utan behandling till dess rättsväsendets hanter- ing är klar och brottsskadeärendet kunnat handläggas. En sådan ordning skall brottsoffer inte behöva acceptera. Då förfarandet med fullmakt inte innebär något ekonomiskt risktagande för brottsoffer står det inte heller i motsatsställning till bestämmelsens motiv. Som framgått av det föregående föreskrivs i 16 § första stycket brottsskadela- gen att anspråk på brottsskadeersättning inte får överlåtas innan ersättningen är tillgänglig för lyftning. I ärenden om brottsskadeersättning förekommer det att sökanden lämnar en fullmakt om att brottsskadeersättning som kan komma att utbetalas skall utbetalas till en vårdgivare. Även om detta inte är en direkt överlåtelse av ett anspråk på ersättning ligger det mycket nära en sådan situation. En skillnad är visserligen att sökanden kan återkalla sin full- makt och på så sätt förhindra en utbetalning till någon annan än honom själv. Om en fullmakt inte återkallas har det tillämpade förfarandet dock utifrån den ersättningsberättigades utgångspunkt fått samma effekt som en överlåtelse av anspråket på ersättning. Huruvida Brottsoffermyndigheten i de nu aktuella fallen underrättar sökanden om att han eller hon kan återkalla sin fullmakt framgår inte av utredningen i detta ärende. Mot bakgrund av det föreskrivna förbudet mot överlåtelser av anspråk på brottsskadeersättning framstår myndighetens användning av fullmakter för utbetalning till någon annan än sökanden som tveksam. Det tillämpade förfa- randet har inte heller berörts i motiven till lagen; omnämnandet där (prop. 1977/78:126 s. 55) av en fullmaktssituation avser uppenbarligen ett ombud som företräder den sökande i ärendet hos myndigheten. Enligt Brottsoffer- myndighetens mening finns det sakliga skäl för att ersättningen skall kunna betalas ut direkt till en vårdgivare med stöd av fullmakt. Jag har förståelse för dessa skäl. Det kan dock enligt min mening med hänsyn till det absoluta för- budet i 16 § första stycket brottsskadelagen finnas anledning att överväga om inte förfarandet bör ges särskilt stöd i författning. Jag översänder därför en kopia av detta beslut till , . 2 004 /0 5:JO1 Fråga om en arbetsförmedling haft grund för att ifrågasätta en arbetssökandes rätt till ersättning hos arbetslöshetskassan. Också fråga om en arbetslöshetskassa har rätt att hålla inne en sökandes ersättning utredning i ersättningsärendet pågår (Dnr 2774-2002) I en anmälan mot arbetsförmedlingen i , en enhet inom i län, och mot Sifs arbetslöshetskassa begärde , i egenskap av ombud för M.S., JO:s prövning av arbetsförmedling- ens handläggning då förmedlingen ifrågasatte M.S:s rätt till ersättning enligt lagen (1997:238) om arbetslöshetsförsäkring samt av arbetslöshetskassans handläggning då kassan höll inne hela hennes arbetslöshetsersättning t.o.m. . I anmälan anfördes bl.a. följande. har, med kortare avbrott för prak- tiktjänster, varit arbetslös . fick hon en skrivelse från arbetsförmedlingen med uppmaning att söka fem olika arbeten. Hon sökte fyra av arbetena och det femte den 20 no- vember 2001 trots att hon ansåg att hon inte hade efterfrågad kompetens för merparten av arbetena. Av detta skäl skrev hon till arbetsförmedlingen och redogjorde för att hon sökt anvisade arbeten och att hon önskade fler anvisningar om arbeten. I brevet framförde hon också hur dåligt de anvisade arbetena stämde överens med hennes person och kompe- tens, bl.a. när det gällde arbeten där den presumtive arbetsgivaren i första hand sökte arbetstagare i åldern .