frsrdg · GS04JO1 · 2005-01-01 00:00:00 — Vi- dare kan det inte heller finnas någon ovillkorlig rätt för patienter att nytt- ja telefon som är avsedd att användas av sjukhusets personal. När det gäller frågan om förbud för en patient att ringa till en viss per- son konstaterar JO att det inte finns något stöd i den psykiatriska tvångs- lagstiftningen (LPT och LRV) för att meddela ett sådant beslut. Det mås- te dock även undersökas om förbudet kunnat grundas på någon annan lagstiftning. I (RB) finns bestämmelser om rätt för envar att ingripa mot den som begått brott samt att därvid ta föremål som påträffas i beslag (24 kap. 7 § andra stycket och 27 kap. 4 § första stycket). Enligt dessa bestämmelser föreligger dock alltid en skyldighet att skyndsamt överlämna den gripne till närmaste polisman och att anmäla verkställt be- slag till undersökningsledaren eller åklagaren. Vidare är bestämmelserna i inte tillämpliga på ingripanden från sjukvårdspersonalens sida som syftar till att förebygga brott. 2 004 /0 5:JO1 JO konstaterar att sjukhuset saknat stöd i lag för de vidtagna åtgärder- na. Vid en samlad bedömning av den inskränkning som skett i patientens möjligheter att telefonera finner JO dock att sjukhuset inte hade handlat fel och beaktade då att begränsningen inte avsett möjligheten att telefon- ledes kontakta utomstående i allmänhet, utan endast den målsägande till vars förmån besöksförbudet gällde. I bedömningen utgick JO från att in- skränkningarna var en engångsföreteelse och att patienten kunde fritt te- lefonera än kontorstid. JO framför den principiella synpunkten att en tillämpning av de nu nämnda bestämmelserna i i många fall torde framstå som föga realis- tisk eller i vart fall mindre ändamålsenlig när det gäller arbetet inom den psykiatriska vården. JO anser att den nuvarande lagstiftningen inom den psykiatriska tvångsvården företer en brist i det avseendet att det i ett fall som det förevarande inte lämnas utrymme för ingripanden som kanske framstår som fullt motiverade och t.o.m. angelägna och som dessutom under vissa förutsättningar skulle kunna grundas på bestämmelser i . Slutligen konstaterar JO att en parlamentarisk kommitté hade tillkal- lats för att utvärdera LPT och LRV (S 1995:11). Enligt direktiven (dir. 1995:140) skulle bl.a. behovet av andra tvångsåtgärder än dem som re- gleras i LPT och LRV utredas och analyseras. I samband härmed hade kommittén bl.a. till uppgift att analysera de svårigheter som tillgången till telefon kan ge upphov till när det gäller maniska patienter. En kopia av beslutet sändes till för kännedom. Regeringens proposition 1999/2000:44 Psykiatrisk tvångsvård och rättspsykiatrisk vård 1999/2000:44 anges att regeringen, med anledning av JO:s fram- ställning (se ovan), särskilt har övervägt om LPT och LRV bör ändras så att chefsöverläkaren ges en lagreglerad befogenhet att inskränka patientens rätt att telefonera eller på annat sätt kommunicera via telenätet. Regeringen uttalar att den inte anser att det finns tillräckliga skäl att från behandlingssynpunkt kunna besluta om inskränkningar i denna rätt, eftersom patientens behandlingssituation lika väl kan förbättras som för- sämras på grund av ett telefonförbud. Skälen för en sådan åtgärd kan där- för inte anses uppväga det intrång eller men som åtgärden innebär för den enskilda människan. Det bör således inte, enligt regeringen, införas nå- gon generell befogenhet för chefsöverläkaren att från behandlingssyn- punkt kunna besluta om inskränkningar i patientens rätt att telefonera. I samma proposition sägs också att patienters möjlighet att telefonera eller att med andra hjälpmedel kommunicera över telenätet eller på annat sätt under tvångsvården, t.ex. med egen mobiltelefon, i övrigt bestäms av de interna regler som gäller vid vårdenheten av ordningsskäl. Sådana reg- ler kan vara nödvändiga för att vården skall uppfylla de krav på en god vård som anges i 2 a § HSL. Patienterna får inte utsättas för inskränk- ningar i sina grundlagsskyddade fri- och rättigheter som inte är motivera- de från ordnings- eller säkerhetssynpunkt och som inte är godtagbara med hänsyn till de krav som ställs på en god vård i HSL. Regeringen an- ser det vara angeläget att sjukvårdshuvudmännen ger direktiv och säker- ställer att de kvalitetssystem som skall finnas i verksamheter som bedri- ver psykiatrisk tvångsvård tillgodoser att patienter i allmänhet har möj- lighet att per telefon eller med andra tekniska hjälpmedel kontakta utom- stående och att inskränkningar endast görs om det är nödvändigt för att kunna bedriva en god vård. Regeringen förutsatte att kommer att uppmärksamma detta problem genom allmänna råd och inom ramen för sin ordinarie tillsyn. 2 004 /0 5:JO1 (Psykiatrisk tvångsvård. Resultatet av nationell tematisk verksamhetstillsyn) genomförde en granskning vid 60 av landets 79 kliniker som bedriver psykiatrisk tvångsvård. Avsikten med granskningen var att få en nationell bild av effekterna av vissa föränd- ringar i tvångsvårdslagstiftningen som trädde i kraft och som regeringen uppdragit åt att följa upp. I uppdraget från regeringen ingick att uppmärksamma problemet med de stora skill- nader som finns i psykiatriska vårdinrättningars ordningsföreskrifter av- seende LPT- och LRV-patienters förutsättningar att telefonera eller med andra tekniska hjälpmedel kommunicera över telenätet. I sin rapport konstaterar att det på de flesta enheter finns skriftliga eller muntliga ordningsregler avseende patienternas rätt att telefonera eller på annat sätt kommunicera över telenätet. En klar ma- joritet av dessa ordningsregler tillgodoser helt eller delvis kravet att in- skränkningar i patienternas rätt att telefonera eller med andra tekniska hjälpmedel kommunicera över telenätet endast görs med stöd av lag. Vad lagen anger kan, enligt , kortfattat sägas vara att inskränk- ningar i dessa möjligheter endast får göras för att upprätthålla ordningen på en avdelning, inte för att hindra en patient som till följd av sin sjuk- dom bedöms telefonera eller på annat sätt kommunicera på olämpligt sätt. Det framkom dock vid granskningen att sådana begränsningar utifrån medicinska bedömningar sker vid av de granskade enhe- terna. Vid den dialog som i dessa fall fördes med verksamhetsansvariga där det tydliggjordes att sådana begränsningar inte får ske enligt nu gäl- lande bestämmelser, framkom att man upplevde detta som ett problem i vården. Man menar dels att man inte tolkat föreskrifter och allmänna råd inom området på det sättet, dels att avsaknaden av möj- ligheten att tillfälligt kunna begränsa en patients telefonerande eller annat kommunicerande över telenätet ibland kan vara till direkt skada för pati- enten och kontraindicerande för det vårdresultat man önskar uppnå med patienten. Ett exempel på problem kan vara när en manisk patient via te- lefon eller Internet gör inköp långt över sina ekonomiska resurser och därmed försätter sig i en betalningssituation som i förlängningen försvå- rar hans kommande rehabilitering. Ett annat exempel kan vara att en ma- nisk eller psykotisk patient ideligen kontaktar närstående på ett sätt som för dem kan upplevas som outhärdligt. Vid av vårdinrättningarna rådde mobiltelefonförbud på sjukhuset på grund av risken för störningar på medicinteknisk apparatur eller larmfunktioner. Vid några enheter fick patienterna ringa endast ut- omhus. Också beträffande mobiltelefoni gjordes vid ett par enheter indi- viduella bedömningar. Vid rättspsykiatriska enheter fanns strängare reg- ler, särskilt där häktade med åklagarrestriktioner vårdades. Vid ett par enheter låstes patienternas mobiltelefoner in på grund av stöldrisken och patienterna fick ut sina telefoner då de ville ringa. konstaterar att här uppenbarligen föreligger en intres- sekonflikt mellan regelverket och patientvården. Det har från vårdens sida rått en oklarhet om möjligheterna att på grund av medicinska skäl begränsa patienternas rätt att telefonera. anser i rapporten att föreskrifterna och allmänna råden behöver förtydligas på denna punkt. synpunkter på behovet av ändrad lagstiftning Psykiatrisk tvångsvård innebär en begränsning av den enskildes fri- och rättigheter. Att vårda någon utan dennes samtycke är en grannlaga upp- gift som för med sig svåra avvägningar. Hur välmotiverat ingreppet än är, 2 004 /0 5:JO1 ställer tvångsvården särskilda krav på vårdens innehåll och utformning av insatserna. Vården bör i största möjliga utsträckning planeras och utfor- mas i samråd och samförstånd med den enskilde och med respekt för dennes värdighet och integritet. Patienternas rättssäkerhet är av avgörande betydelse vid utformningen av den psykiatriska tvångslagstiftningen. Det är emellertid också viktigt att en psykiatrisk tvångslagstiftning innehåller regler som syftar till att samhällsskyddet skall tillgodoses. Dessa regler kan komma i konflikt med patientens rättssäkerhet och en lämplig avvägning måste därför gö- ras. uppfattning är att en patient som vårdas med stöd av LPT eller LRV skall ha rätt att kommunicera med omvärlden, t.ex. ge- nom att ringa och ta emot telefonsamtal. Inte minst är detta viktigt för pa- tienternas möjligheter att knyta och vidmakthålla värdefulla kontakter med människor utanför vårdinrättningen. Vidare bidrar det till en ökad insyn från samhällets sida i den psykiatriska tvångsvården. Olika former av restriktioner innebär med nödvändighet en inskränk- ning av människors integritet och självbestämmande. Trots detta kan det finnas tillfällen då sådana åtgärder måste tillgripas för att vården skall kunna genomföras. får en patients rätt att samtala i telefon endast begrän- sas om det är motiverat av ordningsskäl. Begränsningar i form av ord- ningsregler kan t.ex. godtas om de är nödvändiga för att säkerställa andra patienters tillgång till en gemensam patienttelefon. Därutöver finns inte någon möjlighet för chefsöverläkaren att hindra en viss patient från att telefonera eller på annat sätt kommunicera med omvärlden, om man i det enskilda fallet anser det nödvändigt med hän- syn till ändamålet med vården eller för att skydda patienten själv eller omgivningen. Den fråga som har att ta ställning till är om det föreligger behov av att göra en översyn av lagstiftningen för att göra det möjligt att av bl.a. behandlingsskäl besluta om inskränkningar vad gäller en patients rätt att telefonera. Det kan finnas flera olika skäl till att inskränka rätten att telefonera. För det första kan en ovillkorlig rätt för en patient att telefonera i enskilda fall innebära att patientens rehabilitering försvåras. Det förekommer att patienter telefonerar i stor omfattning och trakasserar personer. Vissa samtal är hotfulla och de som mottar samtalen blir skrämda, kränkta och besvärade. En del patienter blir, när deras tillstånd förbättrats, djupt ång- erfyllda över sitt handlande. I vissa situationer framstår det inte som humant vare sig mot patienten eller mottagaren att tillåta hotfulla och kränkande telefonsamtal. är det människor i patientens närhet som ideligen blir uppringda och till vil- ka hon eller han skall återvända när vården är avslutad. Ett sådant förfa- rande kan inte anses gagna vården och rehabiliteringen av patienten. Å andra sidan innebär varje inskränkning i rätten att telefonera en integri- tetskränkning för patienten. Det förekommer också att maniska patienter med hjälp av telefon in- går ofördelaktiga ekonomiska överenskommelser på grund av sin psykis- ka störning och kan befaras komma att tillfoga sig själv eller någon an- nan allvarlig ekonomisk skada. Dessa svårigheter bör dock enligt Social- styrelsens mening lösas genom anordnande av godmanskap eller förval- tarskap enligt (FB). Ett annat syfte med telefonbegränsningar kan vara att skydda andra människor. En del patienter har dömts till rättspsykiatrisk vård med sär- skild utskrivningsprövning för olaga hot, ofredande, sexuellt ofredande etc. Dessa personer begår ibland sina brott genom att telefonera. Särskilt patienter som dömts för sexuella övergrepp eller våldsbrott kan vara så fixerade vid sitt offer att de inte kan förväntas upphöra med sina försök 2 004 /0 5:JO1 att hålla kontakt. Det tidigare omnämnda ärendet hos JO visar att det fö- rekommer att patienter med besöksförbud försöker kontakta den målsä- gande till vars förmån besöksförbudet gäller. Hot och trakasserier kan för dessa personer leda till svåra psykiska lidanden. Samhällsskyddet gör sig främst gällande vid prövningen av förutsätt- ningarna för att ge psykiatrisk tvångsvård som en brottspåföljd. Inte bara lagöverträdarens behov av psykiatrisk vård skall här vägas in utan även skyddsaspekten, dvs. risken för att denne på nytt begår brott. Sett mot denna bakgrund är det väsentligt att vården kan förhindra att patienter begår nya brott de vårdas med stöd av LRV. får vem som helst, enligt 24 kap. 7 § , ingripa mot den som begått brott på vilket fängelse kan följa. Den som tagits på bar gärning skall skyndsamt överlämnas till polisen. Dessa be- stämmelser är dock inte tillämpliga på ingripanden från sjukvårdsperso- nalens sida som syftar till att förebygga brott, exempelvis överträdelse av ett besöksförbud. Slutligen kan en fri tillgång till telefon i vissa fall innebära fara ur ordnings- och säkerhetssynpunkt. Genom att ringa telefonsamtal kan en patient ordna så att narkotika, vapen och andra olämpliga föremål tas in på avdelningen. Det är också möjligt att använda sig av telefon vid plane- ring av rymningar. Ett sådant förfarande innebär ett hot mot både patien- ternas och personalens säkerhet. Restriktioner kan därför bli nödvändiga för att vården skall kunna uppfylla de krav på en god vård som anges i 2 a § hälso- och sjukvårdslagen (1982:763, HSL). Erfarenheter bl.a. från tillsyn visar att man inom vissa verksamheter uppfattar den i princip oinskränkta rätten att telefonera som ett problem. Den tekniska utvecklingen med mobiltelefoner, trådlös upp- koppling till Internet och senast s.k. kameramobiler har ökat patien- ternas möjligheter att kommunicera med omvärlden och ställer saken yt- terligare på sin spets. konstaterar i sin rapport att det från vårdens sida finns en osäkerhet om vad det nuvarande regelverket tillåter i fråga om begränsningar av patienternas rätt att telefonera. Det framkom att be- gränsningar utan stöd i lag förekom vid av de granskade enhe- terna, vilket givetvis inte är tillfredsställande. Att införa en lagreglering skulle bidra till en ökad tydlighet och förhindra inskränkningar som inte är motiverade. Den enskildes rättssäkerhet stärks därigenom. möjliggörs inskränkningar i de situationer då de bedöms vara befogade. Sammantaget anser att det bör finnas en möjlighet att förbjuda eller övervaka telefonsamtal i vissa situationer. Hänsynen till samhällsskyddet gör att behovet av en sådan reglering är störst när vår- den ges med stöd av LRV. Det bör närmare regleras under vilka former telefoninskränkningar får äga rum. Det kan bli fråga om såväl generella begränsningar som in- skränkningar i rätten att telefonera för en viss eller vissa personer. Re- striktionerna bör kunna omfatta såväl fast telefoni som mobiltelefoner samt även andra tekniska hjälpmedel för kommunikation över telenätet. Patienter som har fått restriktioner vad gäller telefonerande kan själv- fallet inte tillåtas inneha mobiltelefon. Någon annan ordning är inte möj- lig om man skall kunna kontrollera att restriktionerna följs. Vid sådana enheter där telefonrestriktioner förekommer bör det endast vara möjligt att använda telefonutrustning, som tillhandahålls av sjukvårdhuvudman- nen. Detta för att undvika att medpatienter lånar ut sina mobiltelefoner till den patient som har fått särskilda restriktioner vad gäller sitt telefone- rande. Det bör tilläggas att en vårdinrättning av ordningsskäl kan styra tillgången på mobiltelefoner. Om det behövs för att kunna upprätt- hålla ordningen på avdelningen torde man i de interna regler som gäller 2 004 /0 5:JO1 vid enheten kunna förbjuda innehav av mobiltelefoner eller användning- en av dessa inom vissa utrymmen. Rättsläget är emellertid något oklart på denna punkt och kan därför behöva förtydligas i en framtida reglering. Som tidigare nämnts finns särskilda inskränkningar reglerade i lag när det gäller andra situationer där den personliga friheten är berövad någon. Möjlighet att inskränka rätten att telefonera finns inom kriminalvården, vid tvångsingripanden på område samt inom smittskyddet. En del av de risker som är förenade med en fri tillgång till telefon är gemensamma för kriminalvården och den rättspsykiatriska vården. Även om de patienter som är föremål för vård med stöd av LRV inte helt kan jämställas med dem som avtjänar ett frihetsstraff, kan bestämmelserna i lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt (KvaL) ändå tjäna till viss vägledning. Kriminalvården har en skyldighet att bevaka att de intagna inte ges möjlighet att begå nya brott eller att avvika. Den intagnes rättig- heter är lagreglerade t.ex. när det gäller möjlighet att vägra telefonsamtal. Enligt 30 § KvaL kan en intagen förvägras telefonsamtal som är ägnade att äventyra säkerheten i anstalten eller som kan motverka hans anpass- ning i samhället eller annars kan vara till skada för honom eller någon annan. anser att liknande bestämmelser som de som gäller inom kriminalvården bör införas också inom den rättspsykiatriska vår- den. Det bör således vara möjligt att vägra telefonsamtal som äventyrar ordningen eller säkerheten på avdelningen eller kan vara till skada för någon utanför sjukvårdsinrättningen. Vidare bör frågan om det skall fin- nas en möjlighet att också från behandlingssynpunkt kunna besluta om inskränkningar i patienters rätt att telefonera övervägas. Det bör tilläggas att det beträffande besökstider finns särskilda be- stämmelser i lagen (1996:981) om besöksinskränkningar vid viss tvångs- vård. Denna lagreglering är emellertid inte primärt avsedd att täcka ett behov av att reglera restriktioner för patienterna. Möjligheten att besluta om besöksrestriktioner i särskilda fall riktar sig istället i första hand till besökarna (se prop. 1995/96:196). Det förefaller därför mindre lämpligt att föra in bestämmelser om telefoninskränkningar i den ovan nämnda la- gen. anser att telefoninskränkningarna bör beslutas av hu- vudmannen för sjukvårdsinrättningen. I detta sammanhang bör också övervägas om det finns behov av att införa en bestämmelse om överkla- gande. Patienten skulle kunna få saken prövad av domstol. Det bör i så fall vara möjligt att överklaga till allmän förvaltningsdomstol. Generella beslut, av ordningskaraktär, om begränsningar i fråga om telefonsamtal borde däremot inte omfattas av en bestämmelse om överklagande. Jag har vid avgörandet av ärendet haft tillgång till akterna i JO:s ärenden med dnr 1622-2003, 2553-2003, 2169-2003, 4012-2003 samt 348-2004. I det sist- nämnda ärendet har jag inhämtat och tagit del av handlingarna i Justitiekans- lerns ärende med dnr 3117-03-21. Som framgår av tillsynsenhetens beslut och rättsavdelningens yttrande ger lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård, LPT, och lagen (1991:1129) om rättspsykiatrisk vård, LRV, till skillnad mot vad som tidigare gällde enligt 2 004 /0 5:JO1 lagen (1966:293) om beredande av sluten psykiatrisk vård i vissa fall (LSPV), inte chefsöverläkaren någon generell befogenhet att med hänsyn till ändamå- let med vården eller för att skydda patienten själv eller omgivningen besluta om inskränkningar i en patients rätt att använda telefon. Däremot kan allmän- na ordnings- och säkerhetsskäl föranleda begränsningar i patienternas möjlig- het att telefonera. Av utredningen framgår att , enligt vad han själv har upp- gett, med stöd av 21 § femte punkten i LPT (vilken även är tillämplig beträf- fande patienter som vårdas enligt LRV) beslutat att D.E. inte fick inneha eller ha fri tillgång till telefon och att han endast tilläts att ringa sin advokat och sina bröder. Vidare framgår att beslutet endast avsåg D.E. och att syftet med beslutet var att skydda personer utanför kliniken. Tillsynsenheten har med hänsyn härtill, i vilken bedömning jag instämmer, funnit att beslut stått i strid med gällande lagstiftning. För detta kan inte undgå kritik. Av utredningen i JO:s ärende med 2553-2003 framgår att efter tillsynsenhetens beslut numera insett att beslutet stått i strid med lag- stiftningen på området. Med hänsyn härtill och då verksamhetschefen vid regionpsykiatriska kliniken, enligt vad som framgår av handlingarna i ärendet med dnr 2553-2003, har klargjort för berörd personal att 21 § LPT inte ger någon möjlighet att besluta om inskränkningar i en patients rätt att telefonera eller på annat sätt kommunicera med omgivningen, finner jag inte skäl till något ytterligare uttalande i saken såvitt avser agerande. När det sedan gäller den kritik som D.E. har framfört mot vill jag säga följande. Tillsynsenheten har i sitt beslut anfört att det är verksam- hetschefens ansvar att rutinerna, t.ex. vad avser rätten att telefonera, följer gällande lagstiftning och att rutinerna finns i den lokala instruktionen. Mot bakgrund härav och då i beslutet även anmodades att till tillsyns- enheten inkomma med en upprättad lokal instruktion, föranleder D.E:s kla- gomål i denna del inte någon åtgärd eller något ytterligare uttalande från min sida. Det kan i sammanhanget konstateras att det av utredningen i JO:s ärende med dnr 4012-2003 framgår att till tillsynsenheten i har inkommit med en upprättad instruktion. Som framgått ovan under rubriken ansåg jag att det fanns skäl att bereda tillfälle att yttra sig över frågan om det förelåg ett behov av att göra en översyn av lagstiftningen för att införa en möjlighet för chefsöverläkaren att av bl.a. behandlingsskäl besluta om in- skränkningar i en patients rätt att telefonera. Rättsavdelningen har i sitt ytt- rande lämnat en redogörelse för bl.a. äldre och gällande lagstiftning samt förarbetsuttalanden inom tvångspsykiatrin och tidigare JO-uttalanden i frågan. I yttrandet har också belysts de möjligheter som finns i annan lagstiftning, vad gäller personer som är frihetsberövade, att inskränka rätten att telefonera. Rättsavdelningen har därefter funnit att det bör finnas en möjlighet att förbju- da eller övervaka telefonsamtal i vissa situationer och att patienter som har fått sådana restriktioner inte kan tillåtas att inneha mobiltelefon. Rättsav- delningen anför vidare att behovet av en sådan reglering, med hänsyn till samhällsskyddet, är störst när det gäller den vård som ges med stöd av LRV. 2 004 /0 5:JO1 Enligt rättsavdelningens uppfattning bör liknande bestämmelser som gäller inom kriminalvården införas inom den rättspsykiatriska vården, innebärande att det skall vara möjligt att vägra telefonsamtal som äventyrar ordningen eller säkerheten på avdelningen eller kan vara till skada för någon utanför sjukvårdsinrättningen. När det gäller frågan om det även skall finnas en möj- lighet att från behandlingssynpunkt kunna besluta om inskränkningar i patien- ters rätt att telefonera bör en sådan möjlighet enligt rättsavdelningen övervä- gas. Jag kan i allt väsentligt instämma i den ståndpunkt som rättsavdelningen i sitt yttrande har givit uttryck för och de skäl som legat till grund härför. Jag vill i sammanhanget även tillägga att det som har kommit fram i den rapport som rättsavdelningen har refererat till i remissyttrandet om att verksamhets- ansvariga för vården upplevde det som ett problem att man inte utifrån medi- cinska skäl kan begränsa rätten att telefonera, är något som har framkommit även vid mina inspektioner av tvångspsykiatrin. Mot den bakgrunden och med hänsyn till den tekniska utveckling som har skett vad gäller möjligheten att kommunicera, finner jag åter anledning att fästa lagstiftarens uppmärk- samhet på denna fråga. Jag vill här understryka att behovet av inskränkningar i rätten att telefonera självfallet måste övervägas noga och vägas mot patien- tens rätt till integritet.