frsrdg · GS04JO1 · 2005-01-01 00:00:00 — antecknades som hand- läggare av ärendet och åklagare övertog förundersökningen. Den 10 ja- nuari 2002 inträdde kammaråklagare som förundersök- ningsledare. Därefter har ingen åtgärd i ärendet antecknats i diariet förrän då övertog handläggningen. Hand- lingar från förundersökningsledaren, JO:s aktbilagor nr 12 till 17, har inte antecknats i diariet då detta inte varit rutin i RAR. har inhämtat yttrande av chefen för kriminalavdel- ningen, . Av det yttrandet och yttrande av dåvarande che- fen för våldsroteln och utredningsansvarig för familje- våld framgår att orsaken till den bristande handläggningen varit dels sjukdom, dels hög arbetsbelast- ning på familjevåldsenheten. Av chefen kriminalavdelningens yttrande framgår att åtgärder vidtagits för att framöver förhindra bristande hand- läggning som i aktuellt ärende. konstaterar att handläggningen av ärendet va- rit bristfällig och att myndigheten saknat effektiva rutiner för att bevaka att åtgärder vidtas i ett prioriterat ärende då handläggaren av skilda orsa- ker inte kunnat fullfölja sitt uppdrag. Chefen för kriminalavdelningen har på eget initiativ vidtagit ett flertal åtgärder för att förhindra en upprep- ning. Förundersökningsledarens direktiv skall numera antecknas i ären- dehanteringsregistret DurTvå. Vid de resultatdialoger som länspolismäs- taren för med avdelningar och enheter kommer hand- läggningstider i prioriterade ärenden att särskilt uppmärksammas. 2 004 /0 5:JO1 myndigheten kommer att med chefen för i upprätta rutiner så att åklagare som förundersökningsledare tidigt upp- märksammar myndigheten på ärenden där handläggningen är bristfällig. Ärendet remitterades också till i för upplys- ningar och yttrande om handläggningen av det aktuella ärendet, varvid myn- digheten särskilt skulle ange om åklagaren erhållit målsägandens begäran om målsägandebiträde och i så fall vilka åtgärder som vidtagits med anledning av denna. (överåklagaren ) kom in med ett re- missvar jämte ett yttrande från . anförde bl.a. följande. skrev jag utredningsdirektiv som expe- dierades till polisen. alltså fick jag muntligt besked av att hon skulle handlägga ärendet hos polisen. Vid samtalet diskuterade vi även vad som skulle göras i ärendet och vi var överens om att hon skulle följa de skriftliga direktiven. skickade jag en förfrågan till där jag undrade om hon hunnit med att höra någon av de två som skulle höras. Som svar meddelade hon per telefon att hon hade hört en av personerna och att hon nu skulle höra den andra. Hon upplyste mig också om att en annan polis skulle hålla förhör med den misstänkte. översände jag en förfrågan till . Jag und- rade då om den andra personen eller den misstänkte hade hörts som jag bad henne översända utskrift av förhöret med den först hörda personen. skickade jag en förfrågan till där jag undrade om ytterligare förhör hade hållits. skrev jag till och undrade vad som händer i ärendet. Jag har inte antecknat att jag skulle ha erhållit något svar på de tre se- naste påminnelserna till . fick jag besked från våldsroteln att krimi- nalinspektören var ny handläggare av ärendet. skrev jag till honom och undrade om han hade tittat på ärendet. Därefter har han och jag haft telefonkontakt och varit överens om att han skall följa de tidigare givna direktiven. Jag har noterat att målsäganden begärt att målsägandebiträde skall förordnas för henne. När ärendet lottades på min rotel gjorde jag den be- dömningen att det skulle bli svårt att styrka brott, men att vissa förunder- sökningsåtgärder borde vidtas innan jag kunde fatta något beslut. Min uppfattning var att jag därefter skulle kunna fatta beslut i åtalsfrågan eller ge vidare direktiv och i samband med detta ha ett bättre underlag för att kunna ge tingsrätten information i frågan om förordnande av målsägandebiträde. Dessa överväganden är skälet till att jag inte in- ledningsvis vidarebefordrade måls-ägandens begäran om biträde till tingsrätten. De utredningsdirektiv som jag lämnade har ännu inte följts. lämnade jag in en framställan om förordnande av målsägan- debiträde till tingsrätten. förordnade tingsrätten biträ- de för målsäganden. 2 004 /0 5:JO1 anförde bl.a. följande. Enligt 7 § lagen (1988:609) om målsägandebiträde är det rätten som be- slutar om förordnande av målsägandebiträde. Åklagare är således inte be- höriga att pröva frågan. Av 23 kap. 5 § följer att under- sökningsledaren skall göra anmälan hos rätten om målsäganden begär att få ett målsägandebiträde. Någon frist inom vilken tid detta skall ske har inte angivits i lagen. Inte heller i förarbetena anges inom vilken tid åkla- garen skall inge framställan till rätten. (Se prop. 1987/88:107 s. 30 och 44.) Även i det nu upphävda allmänna rådet från Riksåklagaren om mål- sägandefrågor (RÅC I:122) saknas rekommendationer inom vilken tid en framställan om målsägandebiträde bör ges in. Inte heller i doktrinen sy- nes det ges någon vägledning om vilket skyndsamhetskrav som bör gälla i dessa fall. Det framstår därför som oklart med vilken grad av skyndsam- het åklagaren bör hantera en framställan om förordnande av målsägande- biträde. När det gäller en begäran från en misstänkt om att offentlig försvarare skall förordnas bör åklagaren överlämna framställan till dom- stolen. (Se Fitger, , s. 23:34 och JO 1964 s. I fall den misstänkte inte är frihetsberövad kan det emellertid, med hänsyn till hur arbetet är organiserat vid åklagarkamrarna, i praktiken dröja flera da- gar innan ansvarig åklagare har möjlighet att tillse att framställan över- lämnas till rätten. Att så kan bli fallet måste accepteras. En mycket snabb handläggning av frågan är givetvis påkallad när den misstänkte är fri- hetsberövad. När det gäller dessa ärenden finns också en organisation vid åklagarkamrarna för att tillgodose detta krav på skyndsamhet. När det gäller framställan om offentlig försvarare synes således kravet på skynd- samhet hanteras olika beroende på omständigheterna. Även om rutinerna varierar när det gäller att inge en framställan om offentlig försvarare bör detta, som nämnts, ske förhållandevis snabbt. Det är emellertid inte givet att samma höga skyndsamhetskrav generellt bör gälla vid hanteringen av framställan om målsägandebiträde. Detta efter- som rättssäkerhetsaspekterna inte är desamma i de båda fallen. Å andra sidan kan en måls-ägande vara i stort behov av att snabbt få det stöd och den hjälp som ett måls-ägandebiträde kan utgöra, varför en mycket skyndsam handläggning ibland kan vara påkallad. Det torde således även finnas anledning till olika grad av skyndsamhet när det gäller att till rät- ten inge en begäran om att målsägandebiträde skall förordnas. Samman- fattningsvis förefaller det således vara svårt att generellt uttala sig om inom vilken tid en framställan om målsägandebiträde bör ges in till rät- ten. Trots detta gör jag bedömningen att det inte i något fall finns skäl för att dröja med att inge framställan. Den handläggande åklagaren har i det aktuella fallet förklarat att hon avvaktat med att ge in framställan för att domstolen skulle få ett så full- ständigt beslutsunderlag som möjligt. Jag delar hennes uppfattning att detta kan motivera att en framställan inte vidarebefordras till rätten så snart åklagaren har praktiska möjligheter att ombesörja detta. Enligt min mening kan man emellertid av sådana skäl endast avvakta med att vidarebefordra begäran till domstolen. Med utgångspunkt från det ti- digare anförda anser jag att framställan borde ha överlämnats till tings- rätten än vad som kom att ske i det aktuella fallet. Det är naturligtvis beklagligt att den aktuella framställan om målsä- gandebiträde inte ingavs till rätten med önskvärd skyndsamhet. För att förhindra en upprepning av det inträffade har jag inlett en diskussion inom åklagarregionen om hur man bör förfara när det gäller framställ- ningar om att målsägandebiträde skall förordnas. 2 004 /0 5:JO1 (vice överåklagaren ) kom därefter in med ett kompletterande yttrande rörande handläggningstiden i ärendet jämte ett yttrande från chefsåklagaren , åklagarkammaren i . Vid åklagarkammaren i tas kvartalsvis fram s.k. rotellistor på samtliga rotlar varefter åklagarna går igenom respektive rotel. I samband med denna genomgång skall enligt direktiv polisen kontaktas i samtliga ärenden där det framkommer att någon åtgärd inte vidtagits under de se- naste tre månaderna. Detta förfarande sker huvudsakligen skriftligt och har påminnelse skett till handläggande utredningsman. Efter samråd med polisledningen har vi numera ändrat denna rutin och har gemensamt beslutat att samtliga påminnelser skall gå till ansvarig rotel- chef för att på så sätt tydligare göra denne uppmärksam på eventuella ar- betsanhopningar eller andra problem vid handläggningen av ett ärende. På samtliga åklagarrotlar redovisas också kvartalsvis till kammarledning- en statusen på roteln varav det bl.a. framkommer när äldsta inlottade åklagarledda förundersökningen inkom. Från kammarledningens håll granskas denna information och om något anmärkningsvärt framkommer granskas detta särskilt. Genom ovan nämnda åtgärder har åklagaren och kammarledningen en aktiv och noggrann kontroll över samtliga inlottade ärenden. Överläggningar sker kontinuerligt mellan företrädare för polisledning- en och åklagarkammarens ledning där gemensamma problem avhandlas. Sådana överläggningar har bl.a. lett till att särskild granskning av gamla anmälningar skett för att på så sätt söka komma till rät- ta med eventuella problem och påskynda handläggningen och till de änd- rade rutiner som beskrivits ovan. Den organisation och ansvarsfördelning mellan polis och åklagare som gäller ger åklagaren en mycket be- gränsad möjlighet att styra över polisens utredningsresurser, och det är inte alltid möjligt för polisen att omprioritera på det sätt som kanske vore önskvärt ur åklagarsynpunkt. Enligt min bedömning har en ökad arbets- belastning hos både polis och åklagare lett till en minskad möjlighet att driva ärenden i den takt och på det sätt som vore önskvärt. Den ökade specialiseringen har också medfört större svårigheter att omprioritera. Tillsammans med polisen försöker vi dock att kontinuerligt samråda för att gemensamt söka lösningar då problem uppkommer och för att hela ti- den försöka finna de effektivaste handläggningsrutinerna. Vad gäller det aktuella ärendet har detta inte avhandlats särskilt med överåklagaren då vi från åklagarkammarens sida inte funnit anledning till detta. Handläggande åklagare har aktivt och kontinuerligt bevakat ären- det och har agerat för att påminna polisen enligt de ru- tiner som var gällande på åklagarkammaren. På grund av bl.a. sjukdom och hög arbetsbelastning hos polisen kom handläggningen av ärendet olyckligtvis att dra ut . Handläggande åklagare har läm- nat upplysningar i ärendet. Jag bedömer att åklagaren agerat på ett sätt som med hänsyn till de rutiner som gällde på åklagarkam- maren varit helt korrekt och att hon vidtagit rimliga åtgärder för att för- söka få de utredningsåtgärder hon beslutat om utförda. Förhoppningsvis kan dock de förändrade rutiner som vi tillsammans med polisen beslutat om leda till att liknande situationer fortsättningsvis inte uppkommer. Skälen till att framställan om målsägandebiträde inte ingavs omedel- bart till tingsrätten har utvecklats av handläggande åklagare i de upplys- ningar hon lämnat. De skäl hon angivit för att hon inte ingav framställan tidigare är enligt min uppfattning välmotiverade och rimliga. Denna fråga har efter att detta ärende aktualiserades diskuterats såväl i åklagarmyn- 2 004 /0 5:JO1 dighetens ledningsgrupp som på åklagarkammaren och vi har enats om vilka rutiner som skall gälla fortsättningsvis. Slutligen kan jag dock konstatera att handläggningstiden i det aktuella ärendet, av skäl som ovan anges, blivit oacceptabelt lång, vilket är ytterst beklagligt. Förundersökningen i ärendet är nedlagd. Förundersökning skall enligt 23 kap. 4 § RB bedrivas så skyndsamt om- ständigheterna medger. Finns ej längre anledning till dess fullföljande skall den nedläggas. Vikten av att en förundersökning bedrivs så skynd- samt som möjligt framhålls från myndighetens sida i samband med vår tillsynsverksamhet och tas också upp i andra sammanhang inom åklagar- väsendet. I aktuellt fall delar jag kammarchefens uppfattning att den hand- läggande åklagaren aktivt och kontinuerligt har bevakat ärendet och där- vid vid ett flertal tillfällen påmint polisen i ärendet. Att handläggningsti- den blivit oacceptabelt lång synes bero på omständigheter som åklagaren inte kunnat påverka. Det framgår även av kammarchefens yttrande att kammaren har inar- betade rutiner för bevakning av mål samt att det sker en kontinuerlig dia- log med polisledningen avseende handläggningen av ärenden. Myndigheten har med kammarcheferna diskuterat vikten av att de problem som inte kan lösas på lokal nivå med respektive polisledning lyfts upp på myndighetsnivå så att även vi kan föra nödvändiga dialoger med polisledningarna eller i förekommande fall föra frågan vidare till Riksåklagaren för fortsatt dialog med . Jag anser sammanfattningsvis att handläggningen i aktuellt ärende va- rit oacceptabelt lång vilket är beklagligt. Jag kan dock konstatera att kammaren har rutiner för att undvika att sådana fel sker fortsättningsvis. För att ytterligare söka förhindra upprepningar av dylika situationer kommer myndigheten fortsätta med att ta upp frågan om vikten av skyndsam handläggning samt vikten av att problem lyfts upp på myndig- hetsnivå. Jag förutsätter att kammarchefen också fortsättningsvis bevakar att rutinerna sköts på kammaren. Avslutningsvis vill jag nämna att myndigheten, för att undvika att mål blir för gamla, ordnade en särskild tillsyn inom myndigheten rörande äldre ärenden vid åklagarkamrarna. I ett beslut anförde chefsJO följande. En förundersökning skall bedrivas så skyndsamt som omständigheterna med- ger. Finns det inte längre skäl att fullfölja den skall den läggas ned (23 kap. 4 § andra stycket [RB]). Undersökningsledaren har ansvar för förundersökningen i dess helhet. Han skall se till att utredningen bedrivs effektivt och att den enskildes rättssäker- hetsintressen tas till vara. Undersökningsledaren skall också ge dem som biträder honom behövliga direktiv för arbetet (1 a § andra stycket förunder- sökningskungörelsen [1947:948] FUK). En förundersökning där målsäganden vid tiden för anmälan inte fyllt skall bedrivas särskilt skyndsamt, om brottet riktats mot målsägandens liv, hälsa, frihet eller frid och det för brottet är föreskrivet fängelse i mer än sex 2 004 /0 5:JO1 En sådan förundersökning skall vara avslutad och beslut fattat i åtalsfrågan så snart det kan ske och efter den tidpunkt då det finns någon som är skäligen misstänkt för brottet. Tidsfristen får överskri- das endast om det är motiverat med hänsyn till utredningens beskaffenhet eller andra särskilda omständigheter (2 a § FUK). När en förundersökning leds av en åklagare får denne enligt 23 kap. 3 § andra stycket RB anlita biträde av polismyndigheten för att verkställa förun- dersökningen. Han får också uppdra åt en polisman att vidta en viss åtgärd som hör till förundersökningen om det är lämpligt med hänsyn till åtgärdens beskaffenhet. Av utredningen framgår att den i ärendet aktuella förundersökningen in- leddes . Målsäganden var då . Förundersök- ningsledaren gav utredningsdirektiv till polisen om att två personer skulle höras. Enligt vad upplyst i sitt yttrande hade polismyndigheten emellertid ännu inte följt hennes direktiv. Ärendet hade då således legat obearbetat under . I yttrande, som avgavs , upplystes att förundersökningen då var nedlagd. Som förklaring till den långa hand- läggningstiden har polismyndigheten hänvisat till sjukdom och hög arbetsbe- lastning. har jag i ett stort antal ärenden haft anledning att kritisera både polis och åklagare för långsam handläggning av brottsutredningar. Jag är därför väl medveten om att arbetssituationen inom polis- och åklagar- väsendena av olika skäl är ansträngd och att man måste prioritera vissa ären- den framför andra. I det nu aktuella fallet avsåg förundersökningen en påstådd våldtäkt där målsäganden var en flicka under . Det angelägna i att allvarliga brott mot en underårigs person ges hög prioritet i den brottsutredande verksamheten kommer till uttryck i den bestämmelse i 2 a § FUK som har redovisats i det föregående. Även om denna bestämmelse inte var tillämplig när polisanmälan gjordes , borde förundersökning- en givetvis ändå ha bedrivits skyndsamt. Det är helt oacceptabelt att en utred- ning avseende våldtäkt av en flicka under läggs åt sidan som det här varit fråga om. Om den ordinarie handläggaren på grund av sjukdom inte kan utreda ett ärende av detta slag skall ärendet självfallet tillde- las någon annan. förtjänar således allvarlig kritik för sin handläggning av ärendet. Jag noterar emellertid att den har vidtagit åtgärder för att förhindra en upprepning av händelsen. hade som förundersökningsledare ansvar för förundersök- ningen i dess helhet, och det ankom därför på henne att se till att utredningen bedrevs effektivt. Hon har anfört att hon vid ett flertal tillfällen skickat på- minnelser till utredningsmannen. Detta är emellertid inte tillräckligt. Åkla- garmyndigheten har i sitt yttrande framhållit vikten av att de frågor av det här aktuella slaget som inte kan lösas på lokal nivå förs upp till högre nivåer inom myndighetshierarkierna. Jag delar denna uppfattning. Jag har i ett tidigare ärende (beslut i JO:s ärende dnr 704-2002) uttalat att 2 004 /0 5:JO1 en åklagare, om han eller hon inte genom egna kontakter med utredaren och gruppchefen lyckas driva ärendet framåt, bör vända sig till sin kammarchef. Det ankommer sedan på denne att genom kontakter med befattningshavare vid polismyndigheten på motsvarande nivå försöka utverka att ärendet förs framåt på ett godtagbart sätt. Om inte heller detta ger något resultat får frågan föras upp till överåklagaren som sedan får ta upp den på hög nivå inom po- lismyndigheten, ytterst med länspolismästaren. Det finns således anledning att rikta kritik också mot . Jag konstaterar att polis- och åklagarmyndigheterna numera arbetar med att upprätta rutiner så att erforderliga dialoger mellan myndigheterna kan föras om exempelvis handläggningen av prioriterade ärenden. Av 1 § lagen (1988:609) om målsägandebiträde följer att sådant biträde skall förordnas för målsäganden, om förundersökning har inletts i mål om brott enligt 6 kap. dvs. bl.a. våldtäkt om det inte är uppenbart att målsäganden saknar behov av sådant biträde. Av 7 § samma lag framgår att målsägandebiträde förordnas av rätten. I 23 kap. 5 § RB föreskrivs att under- sökningsledaren skall göra anmälan hos rätten, om målsäganden begär att få ett målsägandebiträde eller om det annars finns anledning att förordna ett sådant biträde. Om ett brott är sådant att det kan komma i fråga att förordna målsägandebiträde, skall målsäganden enligt 13 a § FUK underrättas om de regler som gäller för förordnande av sådant biträde. I det nu aktuella fallet framställde målsäganden omkring /2002 önskemål om målsägandebiträde. Trots detta anmälde inte detta önskemål till rätten förrän . Som förklar- ing härtill har hon anfört att hon ville att vissa utredningsåtgärder först skulle vidtas och att hon därmed skulle ha ett bättre underlag för att ge tingsrätten information i frågan. Enligt åklagarmyndigheten är det oklart med vilken grad av skyndsamhet en åklagare bör hantera en framställan om måls- ägandebiträde; den har emellertid uttalat att det inte i något fall finns skäl att dröja i saken . Som framgår av redogörelsen i det föregående råder det en stark presum- tion för att målsägandebiträde skall förordnas i en förundersökning om våld- täkt. Vidare är den skyldighet för undersökningsledaren som föreskrivs i 23 kap. 5 § RB att till rätten anmäla ett framställt önskemål om målsägandebi- träde undantagslös. Det ankommer således inte på åklagaren att pröva om behov av biträde finns (jfr JO 2002/03 s. 76 om önskemål om offentlig för- svarare). Det är i stället rätten som skall pröva om och när ett sådant behov föreligger. Av det sagda följer att åklagaren inte kan avvakta med att till rät- ten vidarebefordra en framställan om målsägandebiträde av det skälet att utredningen är i ett initialt skede. Det står däremot åklagaren fritt att i ett missivbrev till rätten ange sin ståndpunkt i frågan om målsägandebiträde bör förordnas. borde följaktligen omgående ha vidarebefordrat målsägandens begäran till rätten. 2 004 /0 5:JO1 Vad som i övrigt förekommit i ärendet föranleder inte något uttalande från min sida. Ärendet avslutas med den kritik som ligger i det sagda. Polisens rätt att fotografera omhändertagna personer (Dnr 245-2003 och 271-2003) hölls ett in Preven- tion i . Under mötet uppkom vissa ordningsstörningar bl.a. i samband med en demonstration och en fest anordnad av rörelsen Reclaim the Street. Ordningsstörningarna ledde till att ett stort antal personer omhänder- togs. och J.M. framförde i anmälningar till JO klagomål mot i för händelser som inträffade i samband med poliskommenderingen vid . (dnr 245-2003) anförde bl.a. följande. blev han omhändertagen av polisen i enligt 13 § polislagen. När han anlände till baksidan av polisstationen ville en polisman fotografera ho- nom med en digitalkamera. menade att polisen inte hade befogenhet till detta och att han därför inte hade för avsikt att medverka. Polisen förde då in honom i polishuset och två personer ur arrestpersonalen höll fast hans händer, varefter det togs tre fotografier (ett ansiktsfoto, ett helkroppsfoto framifrån och ett helkroppsfoto bakifrån). Framför honom hölls en skylt med vilket han förmodade var hans personnummer. Därefter placerades han i en cell. J.M. (dnr 271-2003) anförde bl.a. följande. blev hon omhändertagen av polisen i som misstänkt för brott men hon fick inte reda på vilket brott det handlade om. När hon kom in till polisstationen blev hon mot sin vilja fotograferad av polisen. Hon ställdes upp mot en vägg och en polisman höll ett kraftigt grepp om hennes armar, varefter det togs fyra fotografier (ett ansiktsfoto framifrån, ett ansiktsfoto i profil, ett helkroppsfoto framifrån och ett helkroppsfoto bakifrån) med en digitalkame- ra. Under fotograferingen hölls en skylt framför henne med vad hon förmoda- de var hennes personnummer. Efter ett förhör kördes hon till en vän som befann sig i närheten. Vännen identifierade henne och därefter släpptes hon. och J.M. undrade båda om fotograferingen hade stöd i lag och om fo- tografierna hade sparats i något register. Handlingar om den aktuella poliskommenderingen, arrestantblad, omhänder- tagandeblad, promemorior och handlingar i ärendet infordrades och granskades. Vidare genomgicks ett beslut om behandling av personuppgifter i 2 004 /0 5:JO1 Muntliga upplysningar inhämtades från polismyndig- heten. I det planeringsdokument som upprättades inför anfördes bl.a. att den teknikansvarige tillsammans med arrestchefen ansvarade för att de gripna fotograferades med digitalkamera och att stor noggrannhet iakttogs, eftersom fotografierna skulle föras in i en för ändamålet in- handlad dator. På fotografierna skulle ett person- eller buntbandsnummer vara nedtecknat. I handlingarna redogjordes också för den lagstiftning som be- dömdes som tillämplig i förhållande till den förväntade arbetsinsatsen. Exem- pelvis berördes bestämmelserna i 28 kap. 14 § och förord- ningen (1992:824) om fingeravtryck m.m. På en cd-romskiva hade lagrats ett antal fotografier av vissa frihetsberöva- de personer. Av fotografierna framgick att i varje fall två personer hölls fast i armarna när de fotograferades, och på ett fotografi syntes att någon höll per- sonen i fråga i nacken.