frsrdg · GS04JO1 · 2005-01-01 00:00:00 — Anmälningsskyldighet föreligger även om man inom hälso- och sjukvår- den, t.ex. inom barn- och ungdomspsykiatrin, bedömer det som tillräckligt med de åtgärder som vidtas inom den egna verksamheten. Information om vilka åtgärder som den anmälningsskyldige anser lämpliga kan lämnas till socialnämnden i samband med anmälan. Det förtjänar att framhållas att skyl- digheten att anmäla är absolut för varje myndighet för sig. Kännedom om att en annan myndighet har anmält eller avser att anmäla ett misstänkt missför- hållande påverkar således inte skyldigheten att anmäla. Inte heller påverkar vetskap om att socialnämnden redan inlett en utredning eller att annan kontakt mellan och barnet förekommit skyldigheten att göra en anmälan enligt 14 kap. 1 § SoL. Som jag tidigare angivit förutsätter inte anmälningsskyldigheten att det är klarlagt att socialnämnden behöver ingripa. Frågan om vilka omständigheter som skall föreligga för att skyldighet att anmäla skall inträda måste givetvis avgöras från fall till fall. I detta fall gav R:s uppgifter om bl.a. smärta efter ett slag med en sopskyf- fel psykologen och kuratorn anledning att kontakta BUP-klinikens läkare som i sin tur remitterade R. för undersökning till Barn- och Ungdomscentrum med frågeställning misshandel. Redan härav framgår det att misstankarna då måste ha varit sådana att anmälningsskyldighet förelåg och att det i första hand var en fråga för socialnämnden att bedöma vilka åtgärder som kunde komma i fråga. Det har dock självfallet inte förelegat något hinder för BUP att för egen del föranstalta om kroppslig undersökning av R., men BUP borde eller i nära anslutning därtill ha anmält saken till . Resultatet av undersökningen hos Barn- och Ungdomscentrum och de uppgifter som R. lämnade hos läkaren där minskade inte allvaret i hennes ursprungliga uppgif- ter. Tvärtom framkom ytterligare uppgifter som måste ha förstärkt misstan- karna. Anmälningsskyldigheten kvarstod således även efter den företagna utredningen. Av det sagda framgår att jag finner anledning att rikta kritik mot BUP och berörd personal för att en anmälan enligt 14 kap. 1 § SoL inte kom till stånd. 2 004 /0 5:JO1 Handläggningen hos Barn- och Ungdomscentrum Av journalanteckningen som gjordes vid R:s besök hos Barn- och Ungdoms- centrum framgår att R, förutom att hon berättade om den aktuella händelsen, uppgett att hon fått örfilar tidigare av modern och att modern även slagit små- syskonen. I journalanteckningen hänvisades, angående eventuell anmälan till , till BUP eftersom BUP var remitterande och behandlande instans i detta fall. De uppgifter som R. lämnade hos Barn- och Ungdoms- centrum var sådana att anmälningsskyldighet förelegat även där. Som fram- gått ovan är anmälningsskyldigheten absolut för varje myndighet för sig. Det är inte möjligt att som här skett hänvisa till att det åligger en annan myndighet att göra anmälan. Jag finner således skäl att kritisera även Barn- och Ung- domscentrum. Fråga om förutsättningarna att inom den psykiatriska tvångs- vården inskränka patients rätt att använda telefon (Dnr 807-2003 och 2295-2003) JO meddelade ett beslut med följande innehåll vad avser den rubricerade frågan. framförde i en anmälan, som inkom till JO , klago- mål mot Regionpsykiatriska kliniken i . Han klagade på att en överläka- re vid kliniken inte tillät honom att använda telefon i den utsträckning som han önskade. I anmälan anförde D.E. i huvudsak följande. Han hade blivit delgiven misstanke om brott. De brott som han var misstänkt för att ha gjort sig skyldig till var sexuellt ofredande och ofredande. Brotten skulle ha begåtts på det sättet att han skulle ha ringt upp folk via den telefon som patienterna på kliniken får använda mellan och 22.00. Överläkaren hade i anledning härav beslutat att han endast fick ringa sin familj och sin advokat en gång per dag och att övriga samtal skulle gå via överläkaren. Till följd av denna begränsning hade han ej haft möjlighet att kontakta polis, bank eller till- synsenhet (dnr 807-2003). I en anmälan, som inkom till JO , riktade D.E. kritik mot verksamhetschefen vid ovan angivna klinik. Han klagade på att i sin egenskap av verksamhetschef inte hade vidtagit tillräckliga åtgärder för att säkerställa hans rätt att ringa i telefon i den utsträckning som han önskade (dnr 2295-2003). Anmälan i ärendet med dnr 807-2003 remitterades till i för utredning och yttrande. I remissvaret anförde i huvudsak följande. 2 004 /0 5:JO1 ( ) har till anmält undertecknad därför att han erhållit telefonförbud förutom att han får ringa sin advokat och 2 av sina bröder under övervakning. Avseende telefonförbudet eller rättare sagt telefonrestriktionerna stöd- jer jag mig på den 21 § i lagen om psykiatrisk tvångsvård som utgör grund även för LRV. Närmare bestämt punkten 5 annan egendom som kan skada honom själv eller någon annan eller vara till men för vården el- ler ordningen på vårdinrättningen. tog jag beslut enligt 21 § LPT (gäller även LRV- vårdade patienter) om att D.E. inte får inneha eller ha fri tillgång till tele- fon. Han får dock ringa sin advokat samt sina bröder under övervakning av personal på den avdelning han nu vårdas vid Regionpsykiatriska kli- niken i . Sammanfattningsvis är D.E. en man som förefaller mig mer komplex än vad jag kunde föreställa mig vid min första bedömning av honom när han kom hit till Regionpsykiatriska kliniken i . Hans mycket ex- trema, bisarra och för andra människor oerhört besvärande och kränkan- de telefonkontakter och undersökande verksamhet måste enligt min me- ning stoppas. Jag har därför med stöd av tillämplig lagtext förbjudit D.E. att telefonera till andra personer än hans bröder och hans advokat. Tele- fonerandet får ske under överinseende av personal på avdelningen där han vistas. Vi måste veta vart D.E. Han är utomordentligt manipu- lativ. Bland hans senaste telefonbeställningar före telefonrestriktionerna var det beställningar från i där han beställt personuppgifter angående en rad olika personer. har också på ett rent perverst sätt förföljt en kvinnlig åklagare. Innan han dömdes hade han ringt över 30 000 (trettiotusen!) telefonsamtal där han trakasserat personer och innehållet i D.E:s yttrande per telefon har uteslutande hand- lat om perverterad sexualitet inklusive pedofili. Detta har naturligtvis av de som fått motta hans telefonsamtal varit skrämmande, kränkande och besvärande. Min bedömning är att D.E. är en utomordentligt farlig person. Han är i hög grad manipulerande och det finns misstanke om att han trots att han har telefonrestriktioner lyckats få medpatient på den avdelning där han vistas att ringa och beställa information om patienter han har ett sjukligt, fixerat intresse för. Enligt min bedömning måste telefonrestriktionerna fortsätta. Jag hänvisar till tidigare uppgiven paragraf samt det allmän- skydd som den rättspsykiatriska vården är ålagd att svara för. Efter det att yttrande hade inkommit till JO framkom det att D.E. även hade vänt sig till , regionala tillsynsenheten i , med sina klagomål mot att han inte fick använda telefon i den ut- sträckning som han önskade och att tillsynsenheten hade beslutat att utreda saken (dnr 44-3297/2003). Jag har från tillsynsenheten inhämtat och tagit del av kopior av bl.a. tillsynsenhetens beslut (dnr 44- 3297/2003 och dnr 42-6459/2003). I beslutet anfördes under bedömningen följande. Landets medborgare har ett grundlagsstadgat skydd mot inskränkningar i sina fri- och rättigheter vilket är stadgat i 2 kap. regeringsformen. In- skränkningar i dessa fri- och rättigheter får endast göras med stöd av lag. 2 004 /0 5:JO1 De psykiatriska tvångslagarna LPT och LRV är bl.a. sådana lagar som kan inskränka medborgarnas fri- och rättigheter. Det är viktigt att de som är satta att tillämpa dessa lagar (läkare och verksamhetsansvariga) har goda kunskaper om dessa och om deras innebörd och lagstiftarens syfte med lagen. I 21 § LPT (som också är tillämplig när det gäller vård enligt LRV) ges chefläkaren lagligt stöd för beslut i enskilda fall och för beslut om allmänna restriktioner (s k ordningsregler) som innefattar ett förbud för patienter att inneha viss egendom under vistelsen på sjukvårdsinrättning- en, om egendomen kan skada patienten själv eller någon annan eller vara till men för vården eller ordningen på vårdinrättningen. I paragrafens femte punkt anges att en patient inte får inneha annan egendom som kan skada honom själv eller någon annan eller vara till men för vården el- ler ordningen på vårdinrättningen. Påträffas sådan egendom som avses i första stycket, får den omhändertas. 1990/91:58 exemplifieras annan egendom som kan vara till skada för patienten eller till men för vården såsom t.ex. gamla läke- medel samt vapen och tillhyggen som kan innebära risker för såväl pati- enten som andra patienter och vårdpersonal. Detta är inte någon total uppräkning av vad som kan anses vara annan egendom, utan just bara exempel. En patient som vårdas med stöd av LPT/LRV har rätt att kommunice- ra med yttervärlden. Syftet med denna bestämmelse är att samhället skall ha insyn i tvångsvården för att trygga patienternas rättssäkerhet. Av samma anledning omfattas inte beslut om frihetsberövande åtgärd enligt LPT/LRV i den övriga sekretessen enligt 7 kap. 1 § sekretesslagen (7 kap. 2 § 1 p). Enligt departementschefens uttalande i prop. 1990/91:58 sid. 148 bör en patient i princip ha rätt till muntlig kommunikation utan särskilda re- striktioner och när det gäller telefonering bör någon begränsning i utnytt- jandet av telefon inte kunna beslutas. 1999/2000:44 sid. 83 uttalas att regeringen inte anser att det finns skäl att från behandlingssynpunkt kunna besluta om inskränkningar i rätten att kommunicera via telenätet. Således infördes inte, i samband med översynen av LPT/LRV, någon generell befogenhet för chefsöverlä- karen att från behandlingssynpunkt kunna besluta om inskränkningar i patientens rätt att telefonera. I samma proposition säger departementschefen vidare att patienters möjlighet att telefonera eller att med andra tekniska hjälpmedel kommu- nicera över telenätet t.ex. med egen mobiltelefon, bestäms i övrigt av de interna regler som gäller vid vårdenheten av ordningsskäl. Sådana regler, menar departementschefen, kan vara nödvändiga för att vården skall upp- fylla de krav på en god vård som anges i 2a § HSL. Patienterna får emel- lertid inte utsättas för inskränkningar i sina grundlagsskyddade fri- och rättigheter som inte är motiverade från ordnings- eller säkerhetssynpunkt och som inte är godtagbara med hänsyn till de krav som ställs på en god vård i HSL. I sammanhanget har regeringen uttalat att det är viktigt att de kvalitetssystem som skall finnas i verksamheter som bedriver psykiatrisk tvångsvård tillgodoser att patienter i allmänhet har möjlighet att per tele- fon eller med andra tekniska hjälpmedel kontakta utomstående och att in- skränkningar endast görs om det är nödvändigt för att kunna bedriva en god vård. I beslut (1996/95:JO1 s 305) har JO bl.a. uttalat: Vidare måste ett sjukhus av ordningsskäl kunna styra tillgången på telefoner. Så- lunda kan begränsningar godtas om det är nödvändigt för att säkerställa andra patienters tillgång till en gemensam patienttelefon. Jag kan inte heller se att det finns någon ovillkorlig rätt för patienter att nyttja telefon som är avsedd att användas av sjukhusets personal. 2 004 /0 5:JO1 I beslut har JO uttalat: Även rent allmänna ordnings- och säkerhetsskäl kan innebära att patienten i vissa situationer inte kan tillåtas använda telefon. gjorde en granskning vid 60 av landets 79 kliniker som bedriver psykiatrisk tvångsvård. I granskningen ingick bl.a. frågan om möjligheten för tvångsvårdade patienter att telefonera el- ler på annat sätt kommunicera över telenätet. Granskningen resulterade i en rapport från . konsta- terar i sin rapport att det vid de psykiatriska klinikerna, som bedriver tvångsvård, i den lokala instruktionen skall finnas anvisningar som till- godoser att inskränkningar i patientens rätt att bl.a. samtala i telefon en- dast görs med stöd av lag. Vad lagen anger kan kortfattat sägas vara att inskränkningar i dessa möjligheter endast får göras för att upprätthålla ordningen på en avdelning, inte för att hindra en patient som till följd av sin sjukdom bedöms telefonera eller på annat sätt kommunicera på ett olämpligt sätt. Chefsöverläkaren kan i lokala instruktioner besluta om ordningsregler för kliniken. Ordningsreglerna får emellertid inte inskränka patienternas fri- och rättigheter på sätt som strider mot gällande lagstiftning, dvs. in- skränkningar får inte ske av medicinska skäl. Det finns emellertid möj- lighet för chefsöverläkaren att, t.ex. för att upprätthålla ordningen på av- delningen, besluta om generella ordningsregler avseende innehav av mo- biltelefon på vårdavdelningarna. Av 22 § LPT framgår att chefsöverläkaren får besluta att försändelser till en patient får undersökas för kontroll av att de inte innehåller sådan egendom som avses i 21 §. Granskningen av en försändelse får inte avse det skriftliga innehållet i brev eller annan skriftlig handling. Av utredningen framgår att TD beslutat om inskränkningar i DEs rätt att fritt telefonera, att hans telefonsamtal avlyssnas samt att försändelser som inkommer till honom granskas avseende det skriftliga innehållet. TD har fattat dessa beslut med åberopande av 21 § 5. Detta lagrum ger, enligt bedömning, möjlighet att utfärda generella ord- ningsregler för en vårdavdelning t.ex. genom att förbjuda patienter att in- neha viss typ av egendom, som kan störa ordningen och säkerheten på avdelningen. Säkerhets- och ordningsaspekterna är knutna till förhållan- dena på avdelningen och inte avsedda att vara något samhällsskydd. I fal- let DE har TD fattat beslut om att denne inte fritt får använda den gemen- samma patienttelefonen. Denna regel är riktad enbart till DE och avser inte övriga patienter på avdelningen. Beslutet avseende DE innebär inte något förbud mot innehav av viss egendom. Beslutet har fattats med ut- gångspunkt från DEs personlighetsstörning och tidigare brottslighet, i syfte att skydda personer utanför kliniken. Enligt be- dömning kan således inte 21 § LPT åberopas i sammanhanget. Social- styrelsen finner att TDs beslut står i strid med gällande lagstiftning. Han har genom sitt ställningstagande gjort sig skyldig till fel som inte är ringa. Av ingivna yttranden från TD och BL framgår att syftet med att be- gränsa DEs rätt att telefonera har varit att förhindra honom att begå likar- tade brott som de som han är dömd för. Det är dock inte psykiatrins upp- gift att förhindra brott, utan att ge patienterna adekvat vård och behand- ling. Brottsutredning pågår vid polismyndigheten i . Det framgår att TDs beslut har varit känt för och stöds av verksamhetschefen. Verksamhetschefen ansvarar för att rutinerna t.ex. vad avser rätten att telefonera och kommunicera med omvärlden följer gällande lagstiftning samt att dessa rutiner finns i den lokala instruktionen. förutsätter att verksamhetschefen ser över rutinerna i detta avseende. Återrapportering härom skall ske till . 2 004 /0 5:JO1 Mot bakgrund av vad som framkommit vid utredningen finner Social- styrelsen vid en samlad bedömning att skäl för disciplinpåföljd inte före- ligger, varför ärendet avslutas med ovanstående kritik. Jag fann härefter skäl att bereda , rättsavdelningen, tillfälle att till JO inkomma med yttrande över frågan om det förelåg behov av att göra en översyn av lagstiftningen för att ge chefsöverläkaren en möjlighet att av bl.a. behandlingsskäl besluta om begränsningar vad gäller en patients möjlighet att telefonera. I yttrande, beslutat av generaldirektören , anförde Social- styrelsen följande. I regeringsformens (RF) 2 kap. finns uppräknat ett antal fri- och rättighe- ter som medborgarna är tillförsäkrade gentemot det allmänna. Fri- och rättigheterna kan endast begränsas genom lag. Sådana begränsningar har införts i bl.a. lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård (LPT) och la- gen (1991:1129) om rättspsykiatrisk tvångsvård (LRV). LPT och LRV ger till skillnad mot vad som tidigare gällde enligt la- gen (l966:293) om beredande av sluten psykiatrisk vård i vissa fall (LSPV) inte någon generell befogenhet för chefsöverläkaren att besluta om inskränkningar i patientens rätt att telefonera, om det anses nödvän- digt med hänsyn till ändamålet med vården eller för att skydda patienten själv eller omgivningen. Det är endast möjligt att av ordningsskäl styra tillgången på telefoner, t.ex. för att säkerställa andra patienters tillgång till en gemensam patienttelefon. I förarbetena (prop. 1990/91:58, s. 148) tar departementschefen upp frågan om inskränkningar i patientens rätt att telefonera. Enligt departe- mentschefen bör en patient i princip ha rätt till muntlig kommunikation utan särskilda restriktioner och av behandlingshänsyn torde det inte före- ligga skäl att göra undantag beträffande telefonering. Någon särskild be- gränsning i utnyttjandet av telefon bör således inte kunna beslutas, och telefonavlyssning bör inte vara tillåten. Restriktioner med avseende på patienters rätt att samtala i telefon kan med nuvarande lagstiftning endast beslutas vid rättspsykiatrisk vård en- ligt 8 § andra och tredje styckena LRV. får såle- des beträffande patienter som är anhållna, häktade eller intagna i krimi- nalvårdsanstalt eller skall förpassas till sådan anstalt i särskilda fall beslu- ta om telefonförbud och vissa andra inskränkningar, om det är påkallat från ordnings- eller säkerhetssynpunkt. har getts motsvarande befogenhet när det gäller den som är intagen i eller skall förpassas till ett särskilt ungdomshem. Beträffande vissa patienter som ges rättspsykiatrisk vård efter beslut av domstol eller för de som är intagna i kriminalvårdsanstalt får regeringen besluta om sådana in- skränkningar. Det rör sig om situationer då det är påkallat med hänsyn till rikets säkerhet eller till risken för att patienten under vistelsen på sjuk- vårdsinrättningen medverkar till brott som innefattar användandet av våld, hot eller tvång för politiska syften. Enligt föreskrifter och allmänna råd (SOSFS 2000:12) Psykiatrisk tvångsvård och rättspsykiatrisk vård har verksam- hetschefen ansvaret för att det i den lokala instruktionen finns anvisning- ar som tillgodoser att inskränkningar i patientens rätt att bl.a. samtala i te- lefon endast görs med stöd av lag. 2 004 /0 5:JO1 Enligt föreskrifterna skall allmänna restriktioner i form av ordnings- regler utformas så att de inte inskränker patientens rätt att fritt samtala i telefon eller att med andra tekniska hjälpmedel kontakta utomstående. Anvisningar om allmänna restriktioner skall finnas i den lokala instruk- tionen. I 21 § första stycket LPT ges bestämmelser om förbud att inneha viss egendom, däribland narkotika, alkoholhaltiga drycker eller andra berus- ningsmedel. Enligt paragrafens femte punkt får en patient inte heller in- neha annan egendom som kan skada honom själv eller någon annan eller vara till men för vården eller ordningen på vårdinrättningen. Påträffas så- dan egendom som avses i första stycket, får den omhändertas. Dessa be- stämmelser gäller även vid vård enligt LRV. I förarbetena (prop. 1990/91:58) exemplifieras annan egendom som kan vara till skada för patienten eller till men för vården såsom t.ex. gam- la läkemedel samt vapen och tillhyggen som kan innebära risker för såväl patienten som andra patienter och vårdpersonal. Denna uppräkning är inte fullständig utan även andra föremål kan komma ifråga. Möjlighet till inskränkningar i annan lagstiftning I 30 § lagen (l974:203) om kriminalvård i anstalt anges att telefonsamtal mellan intagna och personer utanför anstalten får äga rum i den utsträck- ning det lämpligen kan ske. En intagen kan förvägras telefonsamtal som är ägnade att äventyra säkerheten i anstalten eller som kan motverka hans anpassning i samhället eller annars vara till skada för honom eller någon annan. Enligt andra stycket samma lagrum kan, i fråga om den som den in- tagne önskar samtala med, särskild kontroll göras i den utsträckning det anses behövligt. Det rör sig om att i förväg undersöka om personen har dömts eller är misstänkt för brottslig verksamhet. I den utsträckning det behövs skall upplysningar också inhämtas om personliga förhållanden i övrigt. Av tredje stycket samma lagrum framgår att en tjänsteman på lämpligt sätt skall avlyssna telefonsamtal, om det är nödvändigt med hänsyn till säkerheten. Avlyssning får endast ske om den intagne känner till det. Te- lefonsamtal med advokat som biträder den intagne i en rättslig angelä- genhet får inte avlyssnas utan den intagnes medgivande. Enligt 12 § lagen (1976:371) om behandlingen av häktade och anhåll- na m.fl. får telefonsamtal mellan den häktade och en person utanför för- varingslokalen äga rum i den utsträckning det lämpligen kan ske. Den häktade skall vägras telefonsamtal som kan medföra fara från säkerhets- synpunkt. Inte heller den som är häktad på grund av misstanke om brott får ta emot eller ringa telefonsamtal som kan medföra fara för att bevis undanröjs eller utredning om brott på annat sätt försvåras. Enligt andra stycket samma lagrum skall en eller flera personer på lämpligt sätt avlyssna telefonsamtal, om det behövs av säkerhetsskäl eller för att undvika att bevis undanröjs eller utredning av brott på annat sätt försvåras. Avlyssning får äga rum endast med den häktades vetskap. Te- lefonsamtal med den häktades offentlige försvarare får inte avlyssnas. Av 69 § i kriminalvårdens anstaltsföreskrifter (KVVFS) framgår att annan telefonutrustning, än den som tillhandahålls av kriminalvårdsmyn- digheten, inte får innehas eller användas av den intagne då han står under tillsyn av kriminalvårdspersonal. 2 004 /0 5:JO1 Enligt 15 a § lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU) har den intagne rätt att ringa och ta emot telefonsamtal, ta emot besök samt vistas utanför hemmet i den utsträckning som lämpligen kan ske. Den intagne får dock förvägras telefonsamtal och besök, om det kan äventyra vården eller ordningen vid hemmet. Beslut om inskränkning i rätten att föra telefonsamtal eller ta emot be- sök samt om vistelse utanför hemmet fattas av den som förestår vården vid hemmet (15 a § tredje stycket). Enligt 33 a § lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall (LVM) har den som vårdas enligt lagen i ett LVM-hem rätt att ringa och ta emot telefonsamtal och besök i den utsträckning som lämpligen kan ske. Den intagne får dock förvägras telefonsamtal och besök om det kan äventyra vården eller ordningen vid hemmet. Beslut om inskränkningar i dessa avseenden fattas av den som förestår vården vid hemmet. Enligt 43 a § smittskyddslagen (1988:1472) har den som är tvångsisole- rad rätt att föra telefonsamtal och ta emot besök i den utsträckning det kan ske med hänsyn till vården eller ordningen på sjukhuset. Beslut om inskränkningar i rättigheterna enligt 43 a § får meddelas av chefsöverläkaren efter samråd med smittskyddsläkaren (43 b §). Ett beslut från JO () har även tidigare uppmärksammat denna problematik med anledning av ett ärende som gällde en patient som vår- dades enligt LRV och hade meddelats besöksförbud enligt lagen (1988:688) om besöksförbud på grund av hot mot målsäganden (beslut , dnr 1090-1995). Patienten var därmed inte bara förbjuden att besöka målsäganden utan även att ta kontakt med denna på annat sätt t.ex. per telefon eller brev. Sjukhusets åtgärder hade fått till följd att vad som skulle kunna vara en brottslig handling hade förhindrats genom att man inskränkt patientens möjligheter att kontakta målsäganden per tele- fon och omhändertagit vissa brev. Enligt JO måste ett sjukhus av ordningsskäl kunna styra tillgången till telefoner. Sålunda kan begränsningar godtas om det är nödvändigt för att säkerställa andra patienters tillgång till en gemensam patienttelefon.