frsrdg · GT04JO1 · 2005-12-01 00:00:00 — Där stadgas att uppdrag att fatta beslut på socialnämndens vägnar i ärenden som är en uppgift för nämnden bl.a. enligt 13 § och 21 § LVU endast får ges åt en särskild avdelning som består av ledamöter eller ersättare i nämnden. Vid sidan av reglerna om delegation finns i LVU och lagen (1988:870) om vård av missbrukare (LVM) i vissa fall bestämmelser om rätt att i närmare angivna situationer av brådskande karaktär fatta beslut i socialnämndens ställe (10 kap. 6 § SoL). Som exempel kan nämnas 6 § LVU enligt vilken nämndens ordförande eller någon annan ledamot som nämnden har förordnat får fatta beslut om omhändertagande om nämndens beslut inte kan avvaktas. Någon sådan bestämmelse om rätt att fatta beslut i socialnämndens ställe finns inte när det gäller beslut enligt 13 § och 21 § LVU. Som framgått ovan utgör bestämmelsen i 10 kap. 4 § SoL ett hinder för att delegera beslutanderätten till ett annat organ än ett utskott som består av ledamöter eller ersättare i socialnämnden. Det är således inte möjligt för nämnden att med stöd av 6 kap. 33 § KL delegera rätten att fatta beslut i en fråga som rör upphörande av vård till en ledamot eller en tjänsteman. Såvitt jag har förstått har inte heller ordföranden i de nu båda aktuella fallen fattat besluten på grundval av delegation enligt 6 kap. 33 § KL. Nämnden synes däremot anse att beslutanderätten haft sin grund i att nämnden allmänt har delegerat rätten att fatta beslut till ordföranden i frågor av brådskande natur. Delegationen i den delen har skett med stöd av den ovan nämnda bestämmelsen i 6 kap. 36 § KL. Det kan diskuteras om delegation enligt 6 kap. 36 § KL kan ske i sådana fall där ärendet gäller myndighetsutövning mot enskilda, om de är av principiell beskaffenhet eller annars av större vikt eller när delegationsrätten är begränsad i särskilda föreskrifter, t.ex. enligt 10 kap. 4 § SoL (jfr 6 kap. 34 § p. 3 och 4). Någon inskränkning i tillämpligheten av 6 kap. 36 § KL är emellertid inte angiven i lagtexten. I förarbetena till lagrummet uttalas tvärtom att någon begränsning av möjligheterna att delegera enligt denna paragraf med hänsyn till ärendenas art inte finns (prop. 1990/91:117 s. 205). Det torde därför finnas utrymme för att tolka de aktuella bestämmelserna på det sättet att det är möjligt att med tillämpning av 6 kap. 36 § KL delegera beslutanderätten till nämndens ordförande även när delegation inte är tillåten enligt 10 kap. 4 § SoL. Oavsett hur det förhåller sig med detta, måste det ändå vara i princip uteslutet att nämndens ordförande kan fatta beslut när det gäller de regelbundna omprövningar som skall äga rum enligt 13 § tredje stycket LVU. Detta hänger samman med att dessa ärenden skall handläggas på ett sådant sätt att nämnden inte skall kunna hamna i tidsnöd. Beslutanderätten vad avser de regelbundna omprövningarna av vård enligt 3 § LVU kan därför inte delegeras enligt bestämmelsen i 6 kap. 36 § KL. När det gäller handläggningen av T.S:s ärenden framgår bl.a. följande. vårdades enligt 2 och 3 §§ LVU. Nämnden hade omprövat vården den 6februari 2001 och beslutat att vården skulle bestå. omprövades vården genom ett ordförandebeslut. Beslutet anmäldes till socialnämndens socialutskott . Omprövningen hade föregåtts av att en anställd vid det behandlingshem som pojken vårdades på krävde att ett omprövningsbeslut skulle fattas . Anledningen till denna begäran var att behandlingshemmet ansåg att T.S. inte längre kunde vårdas på hemmet om inte ett beslut om fortsatt vård enligt 3 § LVU fattades. Nämnden skulle rätteligen ha omprövat vården genom ett beslut som skulle ha fattats . Att nämnden inte hade gjort detta är givetvis djupt otillfredsställande. Om nämnden underlåter att ompröva vården enligt 13 § tredje stycket LVU medför detta dock i och för sig inte att vården förfaller. Det besked som framfördes från behandlingshemmet att T.S. inte längre kunde vårdas vid hemmet var således inte korrekt. I den situation som uppkom måste det ha legat nära till hands för förvaltningen att kontakta chefen för behandlingshemmet eller den centrala myndigheten, , så att hemmets misstag rörande förutsättningarna för fortsatt vård av T.S. hade kunnat avhjälpas. Det besked som hemmet lämnade till förvaltningen kan dock ha föranlett viss osäkerhet hos förvaltningen i frågan om T.S. skulle kunna hållas kvar vid behandlingshemmet. Om ordföranden inte fattade ett beslut i vårdfrågan kunde det inte uteslutas att vården av T.S. Mot den bakgrunden anser jag inte att det finns skäl för mig att rikta någon egentlig kritik mot ordföranden för att denne ansåg sig omgående behöva fatta ett beslut enligt vilket vården enligt 3§ LVU av T.S. Däremot vill jag framhålla att det är allvarligt att nämnden, såsom jag påpekat, inte hade omprövat vården före den 6augusti 2001. I sammanhanget kan tilläggas följande. När ordföranden beslutade att vården enligt 3 § LVU skulle bestå förordnade han även att vården med stöd av 2§ LVU skulle fortsätta. Av utredningen torde man kunna dra slutsatsen att även övervägande enligt 2 § LVU borde ha skett . Det är otillfredsställande att nämnden inte har övervägt vården. Av 12 § LVU framgår att för vård av unga som på någon grund som anges i 3§ LVU behöver stå under särskilt noggrann tillsyn skall det finnas särskilda ungdomshem. Det hem som T.S. vårdades på var ett sådant hem. Hans placering där var således inte beroende av att han vårdades även enligt 2 § LVU. Redan på denna grund fanns det därför inte något skäl för ordföranden att fatta beslut om fortsatt vård enligt 2 § LVU. Det är vidare uppenbart att beslutet inte har kunnat fattas med stöd av delegationsbestämmelsen i 6 kap. 36 § KL. När det gällde B.A. skiljer sig omständigheterna från de som var aktuella i T.S:s fall. vårdades enligt 3 § LVU. omprövades vården genom ett ordförandebeslut. Vården hade senast omprövats . Anledningen till att vården omprövades genom ett ordförandebeslut i detta fall var enligt remissvaret att en omplacering till öppenvård skulle göras och att det var önskvärt att denna planering gjordes klar före semestern. I samband med omplaceringsbeslutet omprövades även vården. Av remissvaret att döma var det således praktiska skäl som gjorde att ett omprövningsbeslut fattades av ordföranden. Något utrymme för att åberopa delegationsbestämmelsen i 6kap. 36 § KL i en sådan situation finns naturligtvis inte. Beslutet har således fattats i strid med bestämmelsen om delegationsbegränsning i 10 kap. 4 SoL. Jag har något behandlat frågan om hur man skall se på tillämpningen av bestämmelsen i 6 kap. 36 § KL när förutsättningarna för delegation har begränsats enligt 10 kap. 4 § SoL. Hur regelverket skall tolkas har diskuterats även i andra sammanhang. Jag kan konstatera att det råder betydande osäkerhet om rättsläget (se bl.a. Clevesköld m.fl., Handläggning inom , nionde uppl., 2005 s. 174, , Intern kompetensfördelning, 2000 s. 298 f. och Svenska Kommunförbundets cirkulär nr 2001:138 s. 6). Mot den bakgrunden finner jag skäl att tillställa (och ) en kopia av detta beslut. Efter att en socialnämnd beslutat att ett omhändertagande med stöd av LVU av två syskon skulle upphöra överlämnades barnen till sin mor. Fråga om nämnden hade tillräckligt underlag för att kunna bedöma moderns omsorgsförmåga (Dnr 2596-2003) I en anmälan till JO framförde E.H. klagomål mot i kommun. Han anförde bl.a. följande. lämnade hans dåvarande sambo, , och sökte asyl i . Hon tog med sig de två äldsta av parets fyra gemensamma barn. J.G. är prostituerad. Skälet till att hon tog med sig barnen till var att hon hade fått höra att det är lättare att få en ansökan om asyl beviljad om man har barn med sig. reste han och de två yngsta barnen, . och J., till där de sökte asyl. Avsikten var att hämta de två äldsta barnen. skadades det yngsta barnet i huvudet i samband med att hon lekte. Han tog därför flickan till vårdcentralen i . Läkaren som tog emot dem beskyllde honom för att ha misshandlat dottern och kallade på tjänstemän från i . förde , med hjälp av polis, bort hans barn J. och J. för anmälan till JO, , hade han inte fått veta exakt var barnen var placerade. Inledningsvis inhämtades upplysningar per telefon från avdelningschefen vid socialförvaltningen i kommun. Hon lämnade huvudsakligen följande upplysningar. , när E.H. och barnen . och J. bodde på flyktingförläggningen i , ringde en bybo till polisen och berättade att E.H. var elak mot sina barn. Polisen tog kontakt med socialförvaltningen. Efter att förvaltningen hade samtalat med E.H. beslutades att inte inleda utredning. ringde en tjänsteman vid till förvaltningen angående sin oro för J. och J. Det äldre barnet (rätteligen det yngre barnet; JO:s anm.) hade en bula i pannan och ett igensvullet öga. hade uppgett att J. hade åsamkats skadorna av systern. ville att skadan skulle röntgas. blev förvaltningen uppringd av tjänstgörande läkare på vårdcentralen. Läkaren ansåg att de skador som J. hade tydde på att hon hade blivit misshandlad. Läkaren ansåg inte att systern hade kunnat åsamka henne skadorna, utan trodde att E.H. hade gjort det. Läkaren remitterade barnen till för undersökning. Fadern gick dock inte med på att de skulle undersökas. Ordföranden i socialnämnden beslutade om omhändertagande av barnen. och barnen skickades med polishandräckning till sjukhuset för att barnen skulle undersökas. Vid besöket på sjukhuset fick E.H. via tolk upplysningar om omhändertagandebeslutet. J. och J. placerades först i familjehem men under utredningen framkom att barnens mor fanns i . Via fick förvaltningen vetskap om vid vilken förläggning modern och de två andra barnen vistades. Förvaltningen talade med moderns handläggare på förläggningen. Allt tydde på att modern hade god omsorgsförmåga. Såvitt framkom har föräldrarna gemensam vårdnad om barnen. Vid telefonsamtal med modern meddelade hon att hon ville ta hand om J. och J. lämnades de båda barnen över till modern. Med hänsyn till händelseutvecklingen fanns det inte skäl att fullfölja LVU-ärendena. Förvaltningen försökte att få tag på E.H. för att informera honom rörande aktuella frågor. Han kom inte på det möte som var utsatt . fick E.H., med hjälp av tolk, information om vad som hade hänt med hans barn. Han upplystes också om att han har möjlighet att vid domstol väcka talan om att tillerkännas ensam vårdnad om barnen. Journalanteckningarna i de aktuella barnavårdsärendena inhämtades från förvaltningen. Därefter anmodades i kommun att göra en utredning och yttra sig över vissa frågor. I sitt remissvar anförde nämnden (arbetsutskottet) bl.a. följande. Vilka överväganden gjordes inför beslutet att de omedelbara omhändertagandena skulle upphöra? I skrivelse till länsrätten redovisas de överväganden som gjordes före beslutet om att omhändertagandena skulle upphöra. Efter kontakt med mamman . beslutas att låta de omedelbara omhändertagandena falla, då mamman meddelar att hon hämtar barnen för att de ska bo hos henne. Mamman och två barn är asylsökande och bosatta på förläggning någonstans i . Mamman har blivit misshandlad upprepade gånger av barnens far och är därför livrädd att han ska få veta var hon och de två äldre barnen befinner sig. Hon blir mycket ledsen och uppriven när hon hör att barnen . och J. blivit omhändertagna av i på grund av misstänkt misshandel av fadern. Hon förklarar att hon vill hämta barnen till sig. Då det sålunda visar sig att det finns ytterligare en vårdnadshavare till barnen här i , saknas grund för att gå vidare med de omedelbara omhändertagandena och det finns heller ingen anledning att ansöka om vård enligt lagen om vård av unga. Vilken utredning fanns rörande vårdnadsfrågan och moderns förhållanden när beslutet om upphörandet fattades? Samtal med modern och socialsekreterarna via tolk på plats på förläggningen och med hjälp av högtalartelefoner. kontakt från av handläggaren för att diskutera umgänge mellan barnen . och J. och mamman . Enligt tog modern väl hand om de barn som hon hade med sig. Kontakt togs med socialsekreterare , , som inte kände till J. och barnen. Vi uppmanades av handläggaren att inte meddela fadern om hustruns och de två större barnens vistelseort, då denna var hemlig. om beslutet om upphörande av de omedelbara omhändertagandena? underrättades om beslutet . Att detta inte skedde berodde på att omhändertagandet upphörde torsdag och att vi inte kunde meddela E.H. då förläggningspersonalen ombett oss att alla meddelanden skulle ske skriftligen per brev till ., även meddelanden om besökstider. blev vi uppringda från i att E.H. varit där och sökt deras hjälp, men han hade hunnit försvinna före telefonsamtalet. Vi meddelade skriftligen att han var välkommen till i för information via tolk , vilket var första tid som tolk kunde ordnas. Ny tid ordnades till , då beslutet kunde delges samt informerades han om möjligheterna till att överklaga. Med barnens bästa som riktpunkt finner inte socialnämnden att ärendena har handlagts felaktigt. Däremot kan berättigad kritik riktas mot viss del av dokumentationen, som är bristfällig. En förklaring till detta kan vara att individ- och familjeomsorgen i omhändertog och placerade åtta asylsökande barn. förläggningsverksamhet med cirka 400 asylsökande personer, vuxna och barn, i en liten kommun innebär en stor påfrestning på den kommunala . I ett beslut anförde JO följande. Enligt 5 kap. 1 § socialtjänstlagen (2001:453) har särskilda skyldigheter att verka för att barn och ungdom växer upp under goda och trygga förhållanden. Sålunda skall socialnämnden enligt 11 kap. 1 § socialtjänstlagen utan dröjsmål inleda utredning av vad som genom ansökan eller på annat sätt har kommit till nämndens kännedom och som kan föranleda någon åtgärd av nämnden. Insatser inom för barn och ungdom skall göras i samförstånd med den unge och hans eller hennes vårdnadshavare enligt bestämmelser i socialtjänstlagen. Under vissa förutsättningar kan dock ett tvångsingripande bli aktuellt. Regler om det finns i lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU). Av 6 § LVU framgår att socialnämnden, under vissa förutsättningar, får besluta att den som är skall omhändertas. Om socialnämndens beslut inte kan avvaktas får nämndens ordförande eller någon annan ledamot som nämnden har förordnat besluta om omhändertagande. Beslutet skall anmälas vid nämndens nästa sammanträde. Ett beslut om omhändertagande gäller (40 § LVU). Enligt 7 § LVU skall beslut om omhändertagande underställas länsrätten inom från den dag då beslutet fattades. Om det inte längre finns skäl för ett omhändertagande skall socialnämnden besluta att detta genast skall upphöra (9 § tredje stycket LVU). Av handlingarna framgår bl.a. följande. beslutade ordföranden i socialnämnden att J. och J. skulle omhändertas med stöd av 6 § LVU. hade kontakt per telefon med modern som vistades på en flyktingförläggning i en annan del av . Modern meddelade att hon ville att J. och J. skulle bo hos henne. Den 16januari 2003 beslutade nämndens ordförande att besluten om omhändertagande skulle upphöra. överlämnades barnen till modern. Nämnden har i sitt remissvar uppgett att det saknades grund för att gå vidare med de omedelbara omhändertagandena och för att ansöka om vård enligt LVU eftersom det visade sig att den andra vårdnadshavaren fanns i och var villig att ta hand om barnen. Frågan är emellertid vilken utredning som fanns rörande vårdnadsfrågan och moderns förhållanden när beslut fattades om att de omedelbara omhändertagandena skulle upphöra. Det kan konstateras att dokumentationen är synnerligen knapphändig vad gäller de aktuella frågorna. I journalanteckningarna har endast noterats att modern vid den kontakt som ägde rum per telefon uppgav att hon och de två äldsta barnen hade blivit misshandlade av E.H. och att hon ville ta hand om J. och J. Därutöver har i remissvaret upplysts att , , hade haft en kontakt med för att diskutera umgänge mellan barnen . och J. och modern. Tjänstemannen vid hade vid det tillfället uppgett att modern tog väl hand om de två barn som hon hade med sig. Av handlingarna framgår vidare att E.H. över huvud taget inte kontaktades innan nämnden (ordföranden) beslutade att omhändertagandena skulle upphöra. Det ligger i sakens natur att fadern inom ramen för utredningen skulle ha hörts om sin uppfattning rörande moderns omsorgsförmåga och inställning till att barnen skulle lämnas över till henne. Enligt min mening har underlaget för besluten om upphörande av omhändertagandena varit otillräckligt. hade fått tillfälle att yttra sig hade han såvitt här framkommit ifrågasatt moderns omsorgsförmåga. Nämnden borde ha sett till att utredningen kompletterades innan den tog ställning till om det fanns skäl att gå vidare i LVU-ärendena. Härutöver vill jag framhålla att E.H. självfallet skulle ha informerats omgående om att det hade beslutats att omhändertagandena skulle upphöra och att barnen vistades hos modern. har anfört om skälet till att det tog innan han blev underrättad ändrar inte den bedömningen. Om det var uteslutet att snabbt ordna ett möte med tolk närvarande borde E.H. i vart fall i avvaktan på ett sådant möte ha erhållit de skriftliga besluten. Eventuellt skulle beslutet ha översatts till engelska för att underlätta för E.H. att, antingen själv eller med hjälp av någon annan i hans omgivning, tillgodogöra sig innehållet i beslutet. I sammanhanget kan också noteras följande. Nämnden har i remissvaret uppgett att E.H. delgavs besluten samt informerades om möjligheterna till att överklaga. Om detta innebar att E.H. fick besked om att besluten om upphörande av omhändertagandena kunde överklagas var den upplysningen inte korrekt då talan inte kan föras mot ett sådant beslut (jfr 41§ LVU). Vad som har kommit fram ger mig också anledning att uppehålla mig vid frågan om dokumentation. Enligt 11 kap. 1 § andra stycket socialtjänstlagen (2001:453) skall vad som har kommit fram vid utredning och som har betydelse för ärendets avgörande tillvaratas på ett betryggande sätt. Detta innebär att muntliga uppgifter som inhämtats under en sådan utredning och som har betydelse för ärendets avgörande måste antecknas skriftligen samt att handlingar av betydelse fogas till akten i ärendet. I 5 § samma kapitel stadgas att handläggning av ärenden som rör enskilda samt genomförande av beslut om stödinsatser, vård och behandling skall dokumenteras. Med handläggning av ärende menas därvid alla åtgärder från det att ett ärende anhängiggörs till dess att det avslutas. Dokumentationen skall utvisa beslut och åtgärder som vidtas i ärendet samt faktiska omständigheter och händelser av betydelse. Det är från rättssäkerhetssynpunkt av största vikt att alla för ärendets bedömning behövliga uppgifter redovisas i akten. Journalen skall föras så att det är möjligt att se vad som har kommit fram i ärendet. Det är viktigt att nu givna krav uppfylls. Detta är en förutsättning för att den som ärendet rör skall kunna följa ärendets handläggning vid nämnden. Journalföringen skall också säkerställa ärendets handläggning i den ordinarie handläggarens frånvaro, trygga nämndens beslutsunderlag samt ge möjlighet till granskning av ärendets handläggning i efterhand. Nämnden har medgett att dokumentationen är bristfällig vad gäller de uppgifter som låg till grund för besluten att omhändertagandena skulle upphöra. Jag delar den uppfattningen. Nämnden förtjänar kritik även för dessa brister. Fråga om en socialnämnds skyldighet att underrätta ett särskilt ungdomshem om förhållanden som påverkar vården av den unge vid hemmet (Dnr 2879-2003) beslutade ordföranden i i kommun att med stöd av 6 § LVU omhänderta N.N., född . Beslutet grundades på sådana förhållanden som avses i 3 § LVU, dvs. N.N:s eget beteende. Länsrätten fastställde beslutet . Beslutet om omhändertagande verkställdes och N.N. placerades på Eknäs ungdomshem, som drivs av (SiS). I en skrivelse från en tjänsteman vid kommundelsnämndens förvaltning, som kom in till länsrätten , anfördes följande. Ang [namn och personnummer] Ansökan om vård enligt 4 § LVU kommer på grund av att frivilliga insatser inletts ej att fullföljas. I ett beslut beslutade länsrätten att skriva av LVU-ärendet. Länsrätten anförde under rubriken beslutet bl.a. att kommundelsnämnden hade beslutat om att det omedelbara omhändertagandet skulle upphöra. , som är chef för ungdomshem, sände en skrivelse till JO rörande handläggningen av LVU-ärendet. I skrivelsen anförde han i huvudsak följande. kommer ett brev från länsrätten adresserat till pojken där det framgår att det omedelbara omhändertagandet inte hade gått igenom då den kommunala nämnden hade beslutat att inte gå vidare med ansökan om LVU och att pojken därmed skall skrivas ut. Då vare sig länsrätten eller kommunen underrättat institutionen om detta rings länsrätten upp och som då bekräftar att kommunen beslutat att inte gå vidare med ansökan om LVU. Efter kontakt med kommunen skriver institutionen ut pojken. Att domstolen har underlåtit att informera institutionen eller att domen har sänts per vanlig post har förekommit . Detta har fått till följd att den intagne som domen avser inte blivit utskriven , dvs. ett olaga frihetsberövande. Undertecknad önskar därför att JO utreder huruvida detta förfaringssätt är lämpligt med hänsyn till den intagnes rättssäkerhet. JO lånade in och granskade SiS:s akt rörande N.N., länsrättens akt i LVU-målet och kommundelsnämndens akt rörande N.N. Av journalanteckningar i kommundelsnämndens akt framgick bl.a. följande. ägde ett möte rum på Eknäs ungdomshem varvid personal från , kommunens LSS-enhet, Eknäs ungdomshem och Färingeskolan deltog. var med men lämnade sedan mötet. Syftet med mötet var att planera för N.N:s framtid. att han ville komma till Färingeskolan. Vårdnadshavaren uttryckte senare ett önskemål om att N.N. skulle placeras där. underrättades länsrätten per telefax om att nämnden inte skulle ansöka om att N.N. skulle beredas vård enligt LVU. , , meddelade Färingeskolan att den kunde ta emot N.N. Färingeskolan meddelade att N.N. kunde tas emot först . skulle vara kvar på Eknäs. Något beslut om att det omedelbara omhändertagandet skulle upphöra fanns inte i akten. JO beslutade att inhämta yttrande från om vilka överväganden som gjordes vad gällde förutsättningarna för att N.N. skulle kunna vara fortsatt placerad på Eknäs ungdomshem fram till (mot bakgrund av att nämnden inte skulle göra en ansökan om vård enligt LVU och att det omedelbara omhändertagandet av N.N. därför skulle upphöra att gälla innan N.N. kunde flytta till Färingeskolan). överlämnade som sitt remissvar en skrivelse som hade upprättats av tf. kommundelschefen och IFO-chefen . I skrivelsen anfördes följande. ombudsmän, , har av begärt utredning och yttrande angående handläggning av N.N. beslöt att omhänderta N.N. enligt 6 § LVU. placerades då vid Eknäs ungdomshem. I och med att kommundelsnämnden beslöt att ej ansöka om fortsatt vård enligt LVU skulle kommundelskontoret ha informerat behandlingshemmet och flyttat N.N. från Eknäs ungdomshem. Länsrätten meddelade N.N. att det omedelbara omhändertagandet inte gått igenom. På grund av flera orsaker informerade kommundelskontoret inte N.N. att man beslutat om att inte ansöka om fortsatt vård enligt LVU. Detta resulterade i att han inte flyttades från LVU-hemmet i samband med att tidigare beslut om LVU upphävdes. Enligt vår bedömning berodde detta på att kommundelen inte var klar med en bra lösning för N.N. Han har tidigare visat på svårighet att acceptera förändringar, vilket innebar att handläggaren ville undvika en tillfällig lösning. Personalsituationen vid kommundelskontoret var också en bidragande orsak. Utredningen i samband med det akuta omhändertagandet gjordes av handläggare som var inhyrd och därmed saknade kunskap om N.N. och den planering som påbörjats mellan kommundel, familjehemmet, vårdnadshavaren och handikappomsorgen i . har bott i ett och samma familjehem. Vid placeringen var han .