frsrdg · GS04JO1 · 2005-01-01 00:00:00 — Den här diskuterade punkten i avtalsutkastet har getts en så generell av- fattning att den lätt kan uppfattas som ett otillbörligt försök att begränsa M.L:s yttrandefrihet. Det kan, som JO har uttalat, i och för sig inte föranleda någon kritik att en myndighet bestämmer om vem som får uttala sig eller vad som får sägas på myndighetens vägnar. En reglering av detta slag måste emellertid utformas på ett sådant sätt att det klart framgår att det inte är fråga om att reglera den anställdes möjligheter att i kraft av sin yttrandefrihet ge uttryck åt sina privata åsikter (se JO 1995/96 s. 454). Enligt min mening borde man helt ha avstått från att i avtalsutkastet reglera frågan om M.L:s yttranden i tjänsten (jfr JO 2000/01 s. 544). Mot bakgrund av vad som har sagts i det föregående om en arbetstagares förpliktelser gentemot arbetsgivaren föranleder avtalsutkastets innehåll i öv- 2 004 /0 5:JO1 rigt inte något uttalande från min sida. Frågan om ett avtal av det här aktuella slaget är en lämplig form för att erinra en anställd om de förpliktelser som han åtagit sig genom anställningsavtalet är också den av renodlat arbetsrättslig natur och lämpar sig därför inte för några åtgärder från JO:s sida. Av de skäl som har redovisats i det föregående ger polismyndighetens ställ- ningstagande att inte tillåta M.L. att i tjänsten medverka som föreläsare vid en konferens i inte anledning till något uttalande från min sida. har gjort gällande att en företrädare för polismyndigheten tagit kon- takt med en annan deltagare i konferensen i för att ta reda på vad han talat om . har förklarat att den inte funnit något belägg för riktigheten av detta påstående. Jag finner det inte menings- fullt att utreda frågan vidare. har uppgett att den inte ansåg att M.L. skulle företräda polismyndigheten vid denna föreläsning och att den därför motsatte sig att han skulle hålla föreläsningen i tjänsten. har i likhet med myndigheten anfört att arbetsledningen gjorde den bedömningen att M.L. inte skulle representera myndigheten vid tillfället. Han har emellertid tillagt att myndigheten inför M.L:s resa till mark begärde ersättning enligt gällande riktlinjer samt att detta väckte M.L:s missnöje varför denne reste på sin fritid. har i sina kommentarer till remissvaret uppgett att han inledningsvis fick beskedet att man inte tänkte låta honom delta i konferensen i men att myndigheten, sedan den kontaktats av arrangören, ändrade sig och medgav att han reste under förut- sättning att arrangören betalade för hans medverkan. Som har sagts i det föregående är en arbetsgivares beslut att inte låta en ar- betstagare delta i en konferens i tjänsten inte av den arten att det kan föranle- da något uttalande från JO:s sida. Detsamma gäller i fråga om en begäran från en arbetsgivares sida om ersättning för att arbetsgivaren ställer en arbetstagare till en konferensarrangörs förfogande t.ex. som föreläsare eller föredrags- hållare. Det kan emellertid konstateras att myndighetens handläggning av frågan om M.L:s medverkan i konferensen i framstår som inkon- sekvent och svårförståelig. Såvitt gäller seminariet i framgår av utredningen att polismyndig- heten med anledning av en tidningsannons tog kontakt med arrangören för att höra efter om M.L. skulle föreläsa vid seminariet som företrädare för polis- myndigheten. Man fick då beskedet att han var inbjuden i egenskap av privat- person. Enligt togs denna kontakt mot bakgrund dels av vad myndigheten tidigare informerat M.L. om beträffande dennes arbetsuppgifter, dels det förhållandet att M.L. vid den aktuella tidpunkten var sjukskriven. 2 004 /0 5:JO1 har uppgett att man, eftersom M.L. vid tillfället inte företräd- de myndigheten i integrationsfrågor, kontaktade arrangören och frågade om denne önskade en företrädare för myndigheten eller om M.L. var inbjuden att delta i egenskap av privatperson. Orsaken till att man inte kontaktade M.L. personligen var enligt att denne inte skulle känna det som om någon försökte pressa honom till att avstå från att delta i arrangemanget. Myndigheten har för sin del uttalat att det kan te sig som mer naturligt att M.L. själv hade fått möjlighet att förklara om han företrädde myndigheten eller var engagerad som privatperson. Anledningen till att så inte skedde var emellertid hänsynen till M.L. har vidare framhållit att syftet med kontakten inte var att begränsa M.L:s yttrandefrihet och att så inte heller skett. För egen del anser jag tydligen i likhet med polismyndigheten att det hade varit naturligt att en företrädare för myndigheten hade tagit kontakt med M.L. själv för att få veta i vilken egenskap denne skulle uppträda vid semina- riet. Myndigheten har, som nämnts, som skäl för sin underlåtenhet i detta avseende åberopat hänsynen till M.L. Det borde emellertid ha stått klart för myndigheten att arrangören sannolikt skulle upplysa M.L. om kontakten och att det fanns risk för att såväl arrangören som M.L. skulle uppfatta polismyn- dighetens agerande som ett sätt att chikanera M.L. på grund av missnöje med dennes sätt att utöva sin yttrandefrihet. Enligt min mening förstärktes denna risk genom polismyndighetens erbjudande att sända en egen officiell företrä- dare till seminariet, eftersom detta kunde uppfattas som ett försök att utöva kontroll över M.L:s framträdande. Vad gäller e-postmeddelande har uppgett att det varit fråga om ett internt meddelande mellan två av myndighetens chefer och att syftet inte varit att begränsa M.L:s yttrandefrihet. Det kan emellertid konstateras att meddelandet avfattats på sådant sätt att det lätt kunde tolkas som ett uttryck för ett sådant syfte. Jag vill vidare framhålla det angelägna i att också interna meddelanden av detta slag avfattas med omsorg och efter- tanke; detta särskilt med hänsyn till att erfarenheten visar att ett skriftligt meddelande inte sällan får större spridning än vad som varit avsett. Frågorna om tjänstevapen och tjänstelegitimation Med hänsyn till vad polismyndigheten upplyst om M.L:s tjänstevapen och tjänstelegitimation föranleder dessa frågor inte något uttalande från min sida. Det kan sammanfattningsvis konstateras att polismyndigheten, även om den inte haft för avsikt att begränsa M.L:s grundlagsskyddade yttrandefrihet, vid ett antal tillfällen har agerat på ett sätt som har varit ägnat att inge M.L. den uppfattningen att myndigheten har haft ett sådant syfte. Jag vill med anled- ning härav understryka det angelägna i att en myndighet hanterar frågor om 2 004 /0 5:JO1 de anställdas yttrandefrihet på sådant sätt att man inte ger näring åt misstankar att myndighetens ledning inte accepterar att de anställda i kraft av sin yttran- defrihet offentligen framför kritik mot myndigheten. Ärendet avslutas med den kritik som ligger i det sagda. En polismyndighets och åklagares långsamma handläggning av en förundersökning gällande bedrägeri samt en vice överåklagares överprövning när polisens akt förkommit (Dnr 3721-2002) I en anmälan till JO, som kom in , framförde H.M., i egenskap av ombud för J.F. & N., kritik mot i . Av anmälan framgick bl.a. följande. I en skrivelse ställd till polisen anmälde AB J.F. & N. en före detta anställd för misstanke om bedrä- geri och trolöshet mot huvudman . kontaktades den ansvarige utredaren hos polisen i ett flertal gång- er om hur utredningen fortskred. skrev utredningsmannen ett brev till bolaget där han uppgav att han hoppades att han snart skulle kunna påbörja utredningen i ärendet. apriloktober 2000 togs förnyad kontakt med utredningsmannen, dock utan resultat. hölls ett målsägandeförhör. Därefter återkom utredningsmannen med kompletterande frågor, vilka besvarades av bolaget. beslutade kammaråklagaren att lägga ned förundersökningen. & N. begärde överprövning av nedläggningsbe- slutet. Vice överåklagaren vid i beslutade att förundersökningen skulle återupptas och överlämnade åt chefsåklagaren vid 3:e åklagarkammaren i att föranstalta om erforderliga åtgärder i anledning av beslutet. I be- slutet upplystes att polismyndighetens ärende inte kunnat återfinnas varför inte ansett sig kunna göra en materiell prövning av ärendet. Han uppgav att förundersökningen skulle återupptas för att man i första hand skulle söka rekonstruera det utredningsmaterial som utgjort åklagarens be- slutsunderlag. En knapp månad senare fick AB J.F. & N. en förfrågan från kammaråklagaren i vilken bolaget ombads att på nytt skicka in visst utredningsmaterial. Ett omfattande material skickades till åklagar- myndigheten. gav åklagaren utredningsdirektiv till polisen i vilka bl.a. påtalades att eventuella brott skulle komma att preskriberas undan för undan . Polisen vidtog inte några ytterligare utred- ningsåtgärder med hänvisning till bristande utredningsresurser. Förundersök- ningen lades ned med motiveringen att brotten hade preskriberats. 2 004 /0 5:JO1 Slutligen anförde H.M. att AB J.F. & N. hade förorsakats merarbete och merkostnader på grund av att man tvingats att på nytt komma in med utred- ningsmaterial till åklagaren. Ärendet remitterades till polismyndigheten för upplysningar och yttrande om vad som anförts i anmälan. (biträdande länspolismästaren ) kom in med ett yttrande. Därefter infordrades ett diarieblad från åklagarkammaren i i ärendet . Ärendet remitterades till i för upplysningar och yttrande om handläggningen av ärendet samt vilka överväganden som föregick beslutet att återuppta förundersökningen. (överåklagaren ) kom in med ett yttrande till vilket var fogat yttranden från vice överåklagaren och chefsåklagaren . I ett beslut anförde chefsJO följande. En förundersökning skall enligt 23 kap. 4 § andra stycket (RB) bedrivas så skyndsamt som omständigheterna medger. Finns det inte längre skäl att fullfölja en förundersökning skall den läggas ned. Undersökningsledaren har enligt 1 a § andra stycket förundersökningskun- görelsen (1947:948) ansvar för förundersökningen i dess helhet. Han skall se till att utredningen bedrivs effektivt och att den enskildes rättssäkerhetsintres- sen tas till vara. Undersökningsledaren skall också ge dem som biträder ho- nom behövliga direktiv för arbetet. När förundersökningen leds av en åklagare, får denne vid undersökningens verkställande anlita biträde av polismyndigheten. Han får också uppdra åt en polisman att vidta en viss åtgärd som hör till förundersökningen, om det är lämpligt med hänsyn till åtgärdens beskaffenhet (23 kap. 3 § andra stycket RB). En anmälan om misstänkt bedrägeri och trolöshet mot huvudman i vilken en person utpekades som gärningsman kom in till polismyndigheten . översändes anmälan till åklagarmyndigheten för inlottning på åklagare. Sedan åklagare utfärdat direktiv till polisen kom det att dröja och några faktiska utred- ningsåtgärder vidtogs från polisens sida. Ett sådant dröjsmål måste, även om man tar hänsyn till vad som sagts i polismyndighetens yttrande om att arbets- situationen var mycket ansträngd, anses som helt oacceptabelt. Vissa utredningsåtgärder vidtogs fram till då förundersökningen lades ned genom beslut av kammaråkla- garen . 2 004 /0 5:JO1 Det övergripande ansvaret för förundersökningen har vilat på åklagare. Av utredningen framgår att ärendet inledningsvis handlades av kammaråklagaren men att i varje fall gjordes upp- märksam på att ärendet var lottat på honom. Det är upplyst att , , samt hem- ställde om besked om utredningsläget i ärendet. Vidare framgår av akten i ärendet att han skickade en påminnelse till polisen. Det framgår emellertid inte vilka svar han erhöll . Det har inte heller framkommit om han vidtagit några andra åtgärder för att driva förundersök- ningen framåt. Jag har i flera tidigare ärenden haft anledning att redogöra för vad som åligger åklagaren i de fall då polisen inte vidtar några utredningsåtgärder i förundersökningar i vilka åklagare är förundersökningsledare (se t.ex. JO 2003/04 s. 82). Om en åklagare har sänt ett par påminnelser i ett sådant ären- de som inte fått önskad effekt, bör han inte nöja sig med att på nytt skriftligen påminna polisen utan i stället exempelvis personligen ta kontakt med utreda- ren eller dennes chef för att höra efter vilka utredningsåtgärder som vidtagits i ärendet. I det aktuella fallet dröjde det dessutom innan den första förfrågan i ärendet gjordes vilket är alltför . Om en åklagare inte ge- nom egna kontakter med utredaren och gruppchefen lyckas driva ärendet framåt i enlighet med lagstiftningens krav bör han eller hon vända sig till sin kammarchef. Det ankommer sedan på denne att genom kontakter med befatt- ningshavare vid polismyndigheten på motsvarande nivå försöka utverka att ärendet förs framåt på ett godtagbart sätt. Om inte heller detta ger något resul- tat kan frågan i vissa fall föras upp till överåklagaren som sedan får ta upp den på hög nivå inom polismyndigheten, ytterst med länspolismästaren. inkom en begäran om överprövning till åklagar- myndigheten och begärdes akten i ärendet in. Det tog innan polismyndigheten lämnade besked om att utredningsakten saknades. En sådan handläggningstid för att konstatera att handlingarna i ett ärende inte går att återfinna kan självfallet inte godtas. har upplyst att det skickades flera påminnelser från överåklaga- rens kansli. Av åklagarmyndighetens akt framgår att en kammaråklagare hos överåklagaren skrev till utredningsmannen och och att hon skrev till en intendent vid polismyndigheten som uppgavs vara arkivansvarig. Det kan ifrågasättas om man inte från överåklagarens sida borde ha agerat på ett mer kraftfullt sätt i syfte att i ett skede få fram ett besked från polisen om akten gick att hitta eller ej. återupptog förundersökningen, och ärendet överlämnades till som i sin tur lämnade över hand- läggningen till . Material begärdes in från målsäganden och kom in till åklagarkammaren . gavs utred- ningsdirektiv till polisen. I utredningsdirektiven påtalades särskilt att eventu- ella brott preskriberades undan för undan . Polismyn- digheten vidtog därefter inte någon utredningsåtgärd i ärendet. 2 004 /0 5:JO1 ber 2002 lade ned förundersökningen då brotten var preskribe- rade. har anfört att det i efterhand betraktat kunnat över- vägas om den nära förstående tidpunkten för preskription och den tidigare tidsutdräkten hos polisen borde ha medfört att ärendet slutbehandlades inom överåklagarens kansli. Jag anser att det funnits fog för sådana överväganden. Vid den överprövning som görs i en situation av det här aktuella slaget måste självfallet också tidsaspekten vägas in. kom emellertid beslutet att bli ett annat, och det ålåg därför såväl åkla- gare som polis att verka för att utredningen verkställdes i så god tid att beslut i åtalsfrågan kunde fattas i sådan tid att det hade funnits utrymme att väcka åtal och få den misstänkte delgiven stämning innan eventuella brott preskribe- rades. Jag kan konstatera att så inte skedde. har uppgett att ärendet inom åklagarmyndigheten borde ha handlagts med särskild förtur efter beslutet att återuppta förundersökningen. Han har även uppgett att det hade kunnat övervägas att redan i överprövningsbeslutet anmärka att särskild förtur gällde med hänsyn till preskriptionsrisken. Jag delar hans uppfattning i båda dessa hänseenden och konstaterar att handläggningen efter beslutet om återupptagande av förundersökningen inte skedde med den skyndsamhet som omständigheterna påkallade. har anfört att chefen för brottsroteln, tf. kriminalkom- missarien , när direktiven kom beslutade att inte överlämna ärendet till utredningsman med anledning av att andra ärenden prioriterades före det nu aktuella. Enligt myndigheten skulle ha informerats om situationen på brottsroteln. Av upplysningarna från åkla- garmyndigheten framgår inte vilken information kan ha fått och vad hans reaktion på denna i så fall blev. Allmänt kan emellertid konsta- teras att det inte är godtagbart att polismyndigheten på detta sätt i realiteten överprövar ett beslut fattat av åklagare. Alternativet hade, som polismyn- digheten anfört, varit att begära förstärkning från en annan enhet inom polis- området. Jag noterar att polismyndigheten har upplyst att utredningsverksamheten förändrats inom polisområde i syfte att förbättra överblicken över de totala utredningsresurserna. har också uppgett att man med anledning av den saknade utredningsakten kommer att vidta en grundlig genomgång av gällande rutiner för hantering av arkivering av avslu- tade ärenden. En överprövning innebär att ett beslut som har fattats av en lägre åklagare blir föremål för en granskning i materiellt hänseende av en högre åklagare. Alla åklagarbeslut inom ramen för ett straffprocessuellt förfarande kan bli föremål för överprövning. Som exempel kan nämnas beslut i åtalsfrågor och beslut att inte inleda eller att lägga ned en förundersökning. Också beslut i tvångsme- delsfrågor, t.ex. ett anhållningsbeslut, kan överprövas. 2 004 /0 5:JO1 Överprövningsförfarandet är inte reglerat i lag. Förfarandet grundas på be- stämmelsen i 7 kap. 5 § RB att riksåklagaren, överåklagare som är myndig- hetschefer inom åklagarväsendet och vice överåklagare till dessa överåklagare får överta uppgifter som skall utföras av lägre åklagare. Principerna för förfa- randet bygger i huvudsak på de uttalanden som gjordes av departementsche- fen i budgetpropositionen 1984/85 (se prop. 1984/85:100, bil. 4 s. 69 f. och bet. JuU 1984/85:30 s. 3 f.). Dessa riktlinjer innebär i korthet följande. Ett beslut som skall prövas av domstol, t.ex. ett åtalsbeslut, tas normalt inte upp till överprövning. Det görs inte heller någon överprövning om saken efter framställning kan prövas av domstol, t.ex. ett beslut om beslag. Vidare över- prövas ett åklagarbeslut i princip bara en gång. En begäran om överprövning som görs av någon annan än den misstänkte, den tilltalade eller målsäganden bör normalt inte föranleda överprövning om det inte finns särskilda skäl för att ta upp saken. Som sagts i det föregående begärde målsäganden överprövning i septem- ber 2001 av beslutet att lägga ned förundersökningen. Åklagar- myndigheten har anfört att det inte var möjligt att göra en fullständig rekon- struktion av den tidigare förundersökningsdokumentationen eftersom polisens akt saknades och det nya materialet därför inte kunde förutsättas vara iden- tiskt med det som utgjorde grund för det tidigare beslutet. ansåg sig av detta skäl sakna möjlighet att genomföra en materiell prövning i ären- det. Beslutet att återuppta förundersökningen innebar därför i sak inte någon- ting annat än att ärendet skulle överlämnas till en chefsåklagare som skulle ombesörja att det saknade utredningsmaterialet inhämtades på nytt och att det på grundval av det därefter föreliggande materialet fattades ett nytt beslut i förundersökningsfrågan. Ett beslut av en högre åklagare att inom ramen för ett överprövningsförfa- rande återuppta en förundersökning som lagts ned av en lägre åklagare inne- bär att den högre åklagaren i det hänseendet har övertagit ärendet från den lägre åklagaren. Det ligger i sakens natur att ett sådant beslut måste grundas på en sedvanlig materiell prövning av förundersökningsfrågan. Rättegångs- balken ger inte något rättsligt stöd för ett beslut att återuppta en förundersök- ning i det enda syftet att få till stånd en rekonstruktion av polisens akt i ären- det. Enligt min mening borde försöket att rekonstruera akten i stället ha skett inom ramen för överprövningsförfarandet, varvid ställningstagandet i frågan om förundersökning skulle återupptas eller inte hade fått anstå som krävdes för rekonstruktionen. Målsäganden hade då fått veta att akten var försvunnen och att det erfordrades ytterligare material för prövningen av frågan om det förelåg förutsättningar att återuppta förundersökningen. På detta sätt hade man kunnat eliminera risken för att målsäganden skulle få en felaktig uppfattning i frågan om det förelåg materiell grund för att återuppta förundersökningen, och denne hade därmed kunnat göra en realistisk bedöm- ning av om det var mödan värt att ådra sig den merkostnad och det merarbete som krävdes för att komplettera materialet. Om man sedan hos överåklagaren hade kommit fram till att det fanns anledning att anta att ärendet genom det nya materialet hade tillförts omständigheter som inte varit föremål för den 2 004 /0 5:JO1 lägre åklagarens prövning, skulle ärendet då ha kunnat lämnas tillbaka till denne för omprövning. Mot bakgrund av den relativt korta tid som återstod innan gärningarna skulle preskriberas och den tidigare tidsuträkten hos polismyndigheten var, som har anförts i det föregående, ett annat alternativ som stod till buds att man slutbehandlade ärendet vid överåklagarens kansli genom att fatta beslut i förundersökningsfrågan på det föreliggande materialet. har i sitt yttrande anfört att det på grund av bristande utred- ningsresurser allmänt har varit svårt att få polisen att verkställa utredningsdi- rektiv vid utredningar av brott av det slag som här är fråga om. Han har vidare upplyst att dessa frågor ofta har diskuterats på en allmän nivå mellan polis- ledningen och åklagarmyndighetens ledning utan att detta har lett till någon positiv förändring vad gäller bedrägeriutredningarna. Jag har också själv, bl.a. vid inspektioner vid olika polismyndigheter, kunnat konstatera att denna brottskategori prioriteras lågt. Den omständigheten att och reger- ingen inte har uttalat något om att sådana brott skall prioriteras i den brottsut- redande verksamheten innebär emellertid självfallet inte att de över huvud taget inte skall utredas. Det kan sammanfattningsvis konstateras att det finns anledning att rikta allvarlig kritik mot polismyndigheten såväl med anledning av den oaccepta- belt utdragna handläggningstiden under olika skeden av handläggningen som på grund av den bristande vården av handlingarna i ärendet. Jag har vidare funnit skäl dels att framhålla att åklagarna borde ha varit mer aktiva i sina försök att skynda på handläggningen hos polisen, dels att ifrågasätta det sätt som överprövningsinstitutet kommit att användas på i det aktuella fallet. Kritik mot polis och åklagare för långsam handläggning av en förundersökning om våldtäkt där målsäganden var samt mot åklagare för dröjsmål med att vidarebefordra en framställan om målsägandebiträde till rätten (Dnr 4547-2002) I en anmälan till JO, som kom in , framförde B.D. kritik mot i län med anledning av handläggningen av en polisanmälan om våldtäkt. Av anmälan framgick att polisanmälan först hade gjorts till i och att den därefter överlämnats till i län den 27 de- cember 2001. hade polismyndigheten för anmälan till JO ännu inte vidtagit någon åtgärd med anledning av polisanmälningen. 2 004 /0 5:JO1 Handlingar i i län ärende infordrades och granskades. Av dessa framgick bl.a. följande. Ärendet kom in till polismyn- digheten och förundersökning inleddes . Enligt anmälan hade en då 17-årig flicka blivit våldtagen av en utpekad gär- ningsman. Polisen i hade hållit ett förhör med flickan och med en sjuksköterska. övertog åklagare ledningen av förundersökningen . Kammaråklagaren (Åklagarmyn- digheten i , åklagarkammaren i ) gav utredningsdirektiv innebärande bl.a. att två personer skulle höras. skickade hon påminnelser till polisen och frågade vad som hade hänt i ärendet. Enligt två tjänsteanteckningar upprättade av polisen i daterade och önskade målsä- ganden att ett målsägandebiträde skulle förordnas för henne. Åklagarkammarens diarieblad i ärendet granskades. Vidare inhämtades påminnelser till polisen , maj, samt . Muntliga upplysningar inhämtades från båda de nämnda polismyndighe- terna. Ärendet remitterades därefter till i län för upp- lysningar och yttrande om handläggningen av ärendet. (länspolismästaren ) kom in med ett remissvar av följande lydelse jämte ett yttrande från chefen för kriminalavdelningen (här utelämnat). Av polismyndighetens kriminaldiarium (RAR) framgår att anmälan dia- riefördes vid myndigheten . Förundersökning in- leddes med polismyndigheten som förundersökningsledare.