frsrdg · GS04JO1 · 2005-01-01 00:00:00 — Det är naturligtvis särskilt olyckligt att besöksutrymmen tas i anspråk för inkvartering av intagna om intagnas möjligheter att ta emot besök därigenom försämras. Vid den inspektion som jag gjorde av häktet uppgavs beträffande besöksmöjligheterna att det under endast hade kunnat förekomma besök under enstaka veckor på grund av att besöksrummen hade tagits i anspråk för inkvartering av intagna. Det finns alltså anledning att av olika skäl vara kritisk till det sätt på vilket de intagnas boende har lösts. Sammanfattningsvis är det min uppfattning att åtskilliga intagna i häkten och anstalter med fog kan hävda att de utsätts för en behandling som är fullständigt oacceptabel från humanitär synpunkt och alltså strider mot de principer som ligger till grund för lagstiftningen på om- rådet. Rätten till gemensamhet, sysselsättning, fysisk träning och andra aktiviteter Överbeläggningen medför givetvis inte bara problem när det gäller inkvarte- ringen, utan får också andra följder. En är att det blir flera som måste samsas om t.ex. de besöksrum och de utrymmen för fysisk träning som finns tillgäng- liga. Det blir också en ökad efterfrågan på verksamheter av olika slag, t.ex. arbete och annan sysselsättning. Vid de inspektioner som jag har gjort av olika häkten och anstalter, liksom vid tidigare JO-inspektioner, har både personal och intagna tagit upp detta och uttryckt sin oro över situationen. Det har också framgått att det har varit nöd- vändigt att avsätta avsevärda personalresurser för att hantera platsbristen administrativt och rent praktiskt. Detta har i sin tur inneburit att det på många håll inte har funnits den personal som behövts för att se till att de intag- na får möjlighet till t.ex. gemensam vistelse, sysselsättning, fysisk träning och utomhusvistelse. Vidare har personalens möjligheter att samtala med de in- tagna minskats. De i egentlig mening kriminalvårdande åtgärderna har i för- hållande till nödvändiga åtgärder för tillsyn och förvaring på många håll kommit alltmer i skymundan. Det har i olika sammanhang framhållits bl.a. att den nuvarande ansträngda situationen skapar spänningar såväl mellan intagna som mellan intagna och personal. Häri ligger naturligtvis en risk för vålds- handlingar av olika slag. I detta sammanhang finns det anledning att nämna följande. I sin rapport från besöket rekommenderar kommittén de svenska myndigheterna att bl.a. fort- sätta sina strävanden att ge de häktade möjligheter att vistas utanför cellerna och att ägna sig åt meningsfulla aktiviteter. 2 004 /0 5:JO1 I ett större antal anmälningar klagade intagna i Kronobergs- häktet på att möjligheten till gemensam vistelse hade blivit kraftigt inskränkt. Chefen för myndigheten bekräftade att det på grund av bristande resurser hade blivit nödvändigt med begränsningar av gemensamheten mellan intagna. I sina beslut i de aktuella ärendena (dnr 3768-1999 m.fl.) betonade att häktade som huvudregel skall ges tillfälle till gemensam vistelse med en eller flera andra häktade. Denna regel infördes för att skapa en mer human utformning av häktesverksamheten. Därför var det enligt hans uppfattning inte acceptabelt om möjligheten till gemensam vistel- se inskränktes eller t.o.m. omöjliggjordes p.g.a. bristande resurser. Sedan saken aktualiserats på nytt anförde han i ett senare beslut (JO 2001/02 s. 155) bl.a. följande. Vid mina besök på häkten har det framkommit att pro- blemet med inskränkningar i möjligheterna till gemensamhet mellan in- tagna till följd av bristande resurser är av generell natur. Det är enligt min mening uppenbart att lagstiftningen om gemensamhet mellan häktade blir innehållslös om det saknas erforderliga resurser. Jag är medve- ten om att det av andra skäl, t.ex. klientelets sammansättning, ibland kan vara svårt att låta intagna vistas tillsammans. Sådana svårigheter som också delvis är betingade av platsbristen på häktena får dock inte tas till intäkt för att inte så långt möjligt tillämpa reglerna om möjlighet till ge- menskap. Jag anser att det är i lika hög grad uppenbart att reglerna om t.ex. intagnas rätt att ta emot besök, att bedriva fysisk träning och vistas utomhus, att ha olika former av sysselsättning eller delta i programverksamhet av olika slag blir innehållslösa om de resurser som krävs för att genomföra dessa aktiviteter saknas. Som tidigare nämnts har det från olika håll uttryckts oro över den nuvarande situationen. Jag delar självklart den oron. Vad som är särskilt allvarligt är att förhållandena fortlöpande har försämrats under en följd av år och att de planer som finns för att förbättra situationen inte kan få effekt förrän om ytterli- gare . Det är inte JO:s uppgift att anlägga kriminalpolitiska eller ekonomiska aspekter på frågan. Det är däremot JO:s rätt och skyldighet att ingripa när lagar och andra författningar inte efterlevs i den offentliga förvaltningen. I JO:s uppdrag ingår särskilt att se till att medborgarnas grundläggande fri- och rättigheter inte träds för när i den offentliga förvaltningen. De svenska lagar som reglerar förhållandena för häktade och intagna i kriminalvårdsanstalter bygger på värderingar som är grundläggande för vårt samhällsskick, bl.a. respekten för den enskildes människovärde. Ett viktigt inslag i regleringen är att villkoren för sådana inskränkningar i de enskilda fri- och rättigheter som är nödvändiga i häkten och anstalter är noggrant reglerade och även i övrigt uppfyller höga krav på rättssäkerhet. Som situationen nu har utvecklats saknar de ansvariga i häktena och an- stalterna i praktiken möjlighet att uppfylla kraven i lagstift- 2 004 /0 5:JO1 Det går givetvis inte att beskriva problemet i kvantitativa termer. Men det är ingen tvekan om att problemet är mycket allvarligt, inte minst med tanke på karaktären av den lagstiftning det är fråga om. Det är inte möjligt för mig att slå fast vilka faktorer som har lett fram till den nuvarande situationen. Jag har därför inte heller underlag att uttala kritik mot någon myndighet eller tjänsteman. Jag vill emellertid slå fast att det är utomordentligt angeläget att den negativa utvecklingen inte fortsätter, utan att man snabbt sätter in åtgärder för att vända den. Kriminalvårdens grundläggande syfte är att främja de intagnas samhälls- anpassning. Detta syfte uppnår man inte med dagens platsbrist. Någon ytterligare åtgärd från min sida är inte påkallad . Jag kommer självfallet att följa utvecklingen på området. Jag överlämnar en kopia av beslutet till justitieutskott och Justi- tiedepartementet. Med detta avslutar jag ärendet. Hanteringen av ett brev till en intagen (Dnr 2569-2003) klagade på att brev till honom från en advokat hade granskats i kriminal- vårdsanstalten och därefter försvunnit. Efter remiss anförde genom ställföre- trädande kriminalvårdschefen följande. Det fanns misstankar från personalen att de brev som var adresserade till J.O. och var märkta med advokat namn, inte kom från honom. Klientinspektör beslöt därför att kontrollera med advokaten om det var korrekt att det brev som kom till anstalten verkligen skickats därifrån. Han kvarhöll brevet i avvaktan på att han skulle kontrollera och fastställa avsändaren. Under eftermidda- gen fick kontakt med advokat sekreterare. Hon bekräftade att det var riktigt att brevet kom där- ifrån. Då det var delades inte brevet ut den dagen utan delades ut , tillsammans med övrig post till de intagna. uppger att han inte fått det brev som kom till anstalten från advokat . innehöll brevet i kon- tanter samt ett meddelande från advokaten. Före den villkorliga frigiv- ningen framställde J.O. krav på att myndigheten skulle ersätta honom för de enligt honom försvunna pengarna. Anstalten har företagit en utredning med anledning av händelsen. Kontakt har åter tagits med advokat sekreterare. Hon uppger att brevet innehöll i kontanter samt ett meddelande till J.O. Personal som var i tjänst kan inte erinra sig om just detta brev utdelats. Man anser dock att det är troligt att brevet delats ut till J.O., eftersom man följt de vanliga rutinerna vid postutdelning och att det normalt inte försvinner några försändelser. 2 004 /0 5:JO1 Då det inte till fullo går att klarlägga om brevet kommit fram till J.O. har myndigheten valt att ersätta honom med de enligt honom försvunna pengarna . Meddelandet i brevet från advokaten har han tidigare fått muntligt besked om. har därför inte lidit någon materiell skada. Vidare har, enligt uppgifter inhämtade av mig, inte försändelsen grans- kats. har inte heller, då han hade kontakt med advokat sekreterare, efterfrågat innehållet i brevet. Det har gjorts först vid undersökningen som företogs efter det att J.O. påstått att brevet försvunnit. Efter händelsen har anstalten inlett en översyn av rutinerna vid postut- delning. Det är ytterst sällsynt att försändelser kvarhålls och därför har man missat att delge J.O. Detta har rättats till på så sätt att vid beslut om kvarhållande av brev eller försändelser skall den intagne delges beslutet så snart kan ske. gavs tillfälle att kommentera remissvaret men hördes inte av. I beslut anförde JO följande. Av 2528 §§ lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt (KvaL) framgår bl.a. följande. Brev mellan en intagen och en advokat skall vidarebefordras utan granskning. brevet vara avsänt från en advokat och kan det skäligen misstänkas att uppgiften är oriktig, får brevet dock granskas, om förhållandet inte kan klarläggas på annat sätt. Granskningen får inte vara mer ingående än vad som är nödvändigt med hänsyn till granskningens syfte. Ett brev som har granskats får kvarhållas, om det är påkallat av säkerhetsskäl. Den intagne skall underrättas om detta. Det skydd för förtrolig kommunikation som regleras i KvaL kan ses som en för intagna i kriminalvårdsanstalt anpassad form av det skydd som gäller för varje medborgare enligt 2 kap. 6 § regeringsformen. Det är därför av synnerlig vikt att den som har att bedöma om ett brev från t.ex. en advokat skall granskas gör en seriös bedömning av möjligheterna att klarlägga vem som är avsändare av ett brev utan att det granskas. Huruvida det i praktiken kan klarläggas vem som är ett brevs avsändare på annat sätt än genom att öppna brevet, beror själv- fallet på omständigheterna i det särskilda fallet. står sannolikt inte några andra möjligheter till buds än att öppna brevet. Andra gånger skulle en efterforskning av annat slag i och för sig kunna göras, men inte utan att det skulle inverka påtagligt på anstaltens dagliga rutiner och kanske inte heller med ett säkert resultat. Det finns inte några uttryckliga regler om när brev till en intagen skall vida- rebefordras till honom av anstalten. En annan sak är att det givetvis skall ske . Vad som kan påverka tiden för utdelandet av post till intagna är bl.a. omfattningen av de granskningsåtgärder som enligt 2528 §§ KvaL skall vidtas med försändelser till de intagna. Sådana granskningsåtgärder brukar karakteriseras som faktiskt handlande och inte handläggning av ärenden. Skill- naden är av betydelse främst genom att de flesta av reglerna i förvaltningslagen (1986:223) endast gäller för myndigheternas handläggning av ärenden (1 §). Hanteringen av det aktuella brevet är ett typexempel på faktiskt handlande. Det var inte fråga om något beslut om kvarhållande enligt 27 § KvaL eller om- 2 004 /0 5:JO1 händertagande eller beslag enligt 6364 §§ samma lag. Det var i stället en åt- gärd som hade till syfte att utröna om det senare skulle meddelas ett beslut i något avseende beträffande brevet. Sådant faktiskt handlande är inte underkastat de krav på bl.a. dokumentation i form av formella beslut som gäller vid hand- läggning av ärenden. På det stadium som det var fråga om i detta fall, när det gällde att kontrollera den uppgivne avsändarens riktighet och det inte hade skett någon granskning av brevet, har det därför inte förelegat någon skyldighet för myndigheten att meddela ett formellt beslut om att kvarhålla brevet. Mot bak- grund av att de kontrollåtgärder som anstalten vidtog medförde att brevet inte kunde delas ut som det anlände till anstalten, borde J.O. emellertid ha underrättats om detta. Anstalten har godtagit JO:s påstående om att han inte fått brevet och gett ho- nom ersättning för de pengar som skall ha funnits i det. Vad som framkommit i delen ger inte anledning till något uttalande från min sida. 2 004 /0 5:JO1 Kritik mot en kammarrätt som i ett mål där prövningstillstånd krävdes beslutat att undanröja den överklagade domen och återförvisa målet till länsrätten utan att prövningstillstånd meddelades och i en sammansättning bestående av två ledamöter (Dnr 2118-2002) I ett beslut anförde JO följande. I ett ärende hos JO (dnr 1480-2002) inhämtades Kammarrättens i beslut i mål nr 946-2002, angående prövningstillstånd i mål om verkställighet utanför anstalt enligt 33 a § lagen (1974:203) om kriminal- vård i anstalt. Genom beslutet undanröjde kammarrätten den överklagade domen och visade målet åter till länsrätten för ny handläggning. Kammarrät- tens beslut fattades utan att prövningstillstånd meddelades i målet och i en sammansättning bestående av två ledamöter. Jag beslutade att inleda ett initiativärende mot kammarrätten och anmoda- de domstolen att yttra sig beträffande handläggningen av frågan om pröv- ningstillstånd och sammansättningen i rätten vid det nämnda beslutet. Kammarrättslagmannen och kammarrättsrådet yttrade följande. Som upptagits i den till remissen fogade promemorian avgjordes ifråga- varande mål i kammarrätten, mål nr 946-2002, utan att prövningstillstånd meddelades och i en sammansättning bestående av två ledamöter. Den bestämmelse om kammarrättens domförhet som vi bedömt vara tillämp- lig, 12 § femte stycket lagen (1971:289) om allmänna förvaltningsdom- stolar (LAFD), fick sin aktuella lydelse genom lagen (1998:373) om änd- ring i LAFD. 1997/98:101, s. 90 och 91, avsnittet rörande rättens samman- sättning vid prövning av processuella frågor i mål där prövningstillstånd krävs, redogörs för de praktiska och processekonomiska överväganden som föranlett ändringen. Bl.a. uttalas Det handlar i första hand om frå- gor som rätten prövar innan dispensprövningen sker, t.ex. frågor om av- visning. Ändringen skulle medföra att olika processuella frågor i mål som omfattas av krav på prövningstillstånd fick en enhetlig behandling fram till dess att frågan om prövningstillstånd avgjorts. Regelns kon- struktion jämte ovannämnda uttalanden, vilka inte mötte gensaga vid riksdagsbehandlingen, jfr bet. 1997/98:JuU17 och rskr. 1997/98:226, sy- nes enligt vår mening medge en ordning innebärande att kammarrätten utan att meddela prövningstillstånd kunde fatta det aktuella beslutet i den mindre sammansättningen. Kammarrättspresidenten yttrade följande. 2 004 /0 5:JO1 För de mål där det är särskilt föreskrivet krävs prövningstillstånd för att kammarrätten skall pröva ett överklagande av ett beslut som länsrätten meddelat i målet. Detsamma gäller länsrätts beslut i en fråga som har di- rekt samband med ett sådant mål. För den i ärendet aktuella måltypen är prövningstillstånd särskilt före- skrivet. Det krävs således även prövningstillstånd för att kammarrätten skall kunna ta upp ett yrkande om återförvisning till länsrätten p.g.a. att domstolen avslagit en begäran om muntlig förhandling. Enligt huvudregeln i första stycket 12 § lagen om allmänna förvaltnings- domstolar är kammarrätten domför med tre lagfarna ledamöter. Vid be- handling av frågor om prövningstillstånd är kammarrätten dock enligt femte stycket domför med två ledamöter, om de är ense om slutet. Det- samma gäller vid behandling av andra frågor i mål där prövningstillstånd krävs för prövning av överklagande, om frågorna behandlas före eller i samband med frågan om prövningstillstånd. Vidare är kammarrätten domför i den mindre sammansättningen vid behandling av en fråga om avvisning av ett överklagande p.g.a. att det kommit in , om leda- möterna är ense om slutet. Enligt sjätte stycket är kammarrätten domför med en lagfaren domare vid beslut om avskrivning av mål efter återkal- lelse. Av förarbetena till 12 § ovan nämnda lag (prop. 1997/98:101, s. 90 f) framgår att syftet med införandet av bestämmelsen i femte stycket var att processuella frågor, som uppkommer i mål där prövningstillstånd krävs, av praktiska och processekonomiska skäl i vissa fall skulle kunna hante- ras i samma sammansättning som frågan om prövningstillstånd. Frågor om avvisning nämns som exempel på situationer där den mindre sam- mansättningen kunde vara tillämplig. Det framgår vidare att de föreslag- na ändringarna medför att frågor i mål som omfattas av krav på pröv- ningstillstånd får en enhetlig behandling fram till dess att frågan om prövningstillstånd har avgjorts. Lagstiftaren har valt att precisera två beslutssituationer där kammar- rätten i en sammansättning med två ledamöter kan skilja målet ifrån sig, dvs. vid nekande av prövningstillstånd och vid avvisning p.g.a. för sent inkommet överklagande. Även beslut om avskrivning efter återkallelse har särreglerats. Lagtextens utformning torde således, även med beaktan- de av formuleringen i förarbetena, inte ge utrymme för kammarrätten att i situationer därutöver skilja ett mål ifrån sig i den mindre sammansätt- ningen. Kammarrätten hade bort meddela prövningstillstånd innan beslutet om undanröjande och återförvisning fattades. Sistnämnda beslut skulle vida- re ha fattats i enlighet med huvudregeln om domförhet. Någon rättsför- lust för den enskilde parten har dock inte uppkommit eftersom kammar- rätten medgav dennes yrkande. Av 34 a § första stycket förvaltningsprocesslagen (1971:291) framgår att för de mål det är särskilt föreskrivet krävs prövningstillstånd för att kammarrätten skall pröva ett överklagande av ett beslut som länsrätten har meddelat i målet. 2 004 /0 5:JO1 Detsamma gäller länsrätts beslut i en fråga som har ett direkt samband med ett sådant mål. I tredje stycket samma paragraf föreskrivs att om prövnings- tillstånd inte meddelas, står länsrättens beslut fast. Vilka mål som omfattas av kravet på prövningstillstånd framgår av den materiella lagstiftningen för varje måltyp. Enligt 12 § femte stycket lagen (1971:289) om allmänna förvaltningsdom- stolar är kammarrätten vid behandling av frågor om prövningstillstånd dom- för med två ledamöter, om de är ense om slutet. Detsamma gäller vid behand- ling av andra frågor i mål där prövningstillstånd krävs för prövning av över- klagande, om frågorna behandlas före eller i samband med frågan om pröv- ningstillstånd. Av första stycket samma paragraf framgår att kammarrätten annars normalt är domför med tre ledamöter. Bestämmelserna i 34 a § första stycket förvaltningsprocesslagen och 12 § femte stycket lagen om allmänna förvaltningsdomstolar fick sina nuvarande lydelser genom lagändringar som trädde i kraft (prop. 1997/98:101, 1997/98:JuU17). Avsikten med ändringarna var att klargöra omfattningen av kravet på prövningstillstånd i kammarrätt samt att frågor i mål som omfattas av dispenskravet skall få en enhetlig behandling fram till dess att dispensfrågan har avgjorts (prop. s. 76 och 91). Beträffande samman- sättningen i mål där prövningstillstånd krävs uttalade regeringen bl.a. att kammarrättens domförhet med två ledamöter skulle utvidgas till att även avse olika processuella frågor som behandlas före eller i anslutning till frågan om prövningstillstånd. Det handlade i första hand om frågor som rätten prövar innan dispensprövningen sker, t.ex. frågor om avvisning (prop. s. 90 och 91). I det aktuella målet hos kammarrätten gällde krav på prövningstillstånd. Genom sitt beslut i målet undanröjde kammarrätten länsrät- tens dom och återförvisade målet till länsrätten. Eftersom kammarrätten vid sådant förhållande har prövat överklagandet skulle domstolen ha meddelat prövningstillstånd i målet. Kammarrättens prövning skedde i en sammansättning med två ledamöter. Som har nämnts kan kammarrätten i denna sammansättning pröva, förutom frågor om prövningstillstånd, olika processuella frågor som behandlas före eller i samband med dispensfrågan. Som exempel på en sådan fråga angavs i motiven frågor om avvisning. Detta uttalande syftar uppenbarligen på t.ex. sådana nya yrkanden i sak som väcks i kammarrätt och som på grund av instansordningsprincipen inte kan tas upp till prövning (prop. s. 78). Det finns inte något uttalande i motiven som ger stöd för att ett beslut om undanröjande och återförvisning skall kunna fattas i den mindre sammansättningen. Eftersom ett sådant beslut utgör utfallet av kammarrättens prövning av överklagandet är det enligt min mening självklart att beslutet skulle ha fattats i den sammansättning som föreskrivs i huvud- regeln om kammarrättens domförhet. Med den kritik som ligger i det anförda avslutar jag initiativärendet. 2 004 /0 5:JO1 En länsrätts handläggning av ett upphandlingsmål i vilket ansökan om överprövning kom in i nära anslutning till utgången av tiodagarsfristen för överprövning enligt 7 kap. 1 § tredje stycket lagen (1992:1528) om offentlig upphandling (Dnr 266-2003) I en anmälan till JO framförde , som ombud för , klagomål mot Länsrätten i och uppgav bl.a. följande. hade lämnat anbud i en av Försvarsmaktens logistik genom- förd upphandling rörande översyn av fartyget . Försvarsmakten meddelade att en annan leverantör hade antagits samt att sista dag för överprövning av upphandlingen var . Emel- lertid var den dagen , varför ut- gjorde sista dag för överprövning med hänsyn till den s.k. söndagsregeln. försökte att via telefax skicka en ansö- kan från bolaget om överprövning, innehållande även ett interimistiskt yrkan- de, till länsrätten. Detta lyckades dock inte. Först svarade länsrättens telefax och det var då möjligt att översända hand- lingarna. Länsrätten, rådmannen , beslutade (mål nr 19863-02) att avvisa ansökan. Enligt uppfatt- ning hade länsrätten inte beaktat söndagsregeln. Bolaget överklagade beslutet till kammarrätten. I anmälan ifrågasatte också Försvarsmaktens handlägg- ning av upphandlingen. Till anmälan fogades kopior av bl.a. länsrättens och kammarrättens beslut i upphandlingsmålet. Av länsrättens beslut framgick att enligt Försvarsmakten var sista dag för ansökan om överprövning den 3 no- vember 2002 samt att bolagets ansökan hade kommit in till länsrätten . Som skäl för att inte pröva bolagets ansökan anfördes följan- de: Länsrätten finner att gått från det att Försvarsmaktens logistik lämnat upplysningar till om att beslut om annan leverantör fattats och att upphandlingskontrakt föreligger när ansökan om överprövning kom in till länsrätten. Ansökan skall därför avvisas. Med an- ledning av bolagets överklagande uttalade Kammarrätten i i ett beslut (mål nr 7782-02) bl.a. att med hänsyn till den s.k. söndagsregeln i 2 § lagen (1930:173) om beräkning av lagstadgad tid hade länsrätten kunnat pröva ansökan . Anmälan remitterades till länsrätten för yttrande. Rådmannen anförde följande. ansökan om överprövning enligt 7 kap. lagen (1992:1528) om offentlig upphandling () kom enligt transaktions- rapporten in till länsrätten per fax (avsänt 2 004 /0 5:JO1 Sedan målet registrerats och lottats kom det upp till min rotel . Efter en första genomgång av akten ansåg jag det nödvändigt att ta in en kopia på upphandlingsavtalet. Sedan handläggaren fått telefonkontakt med rätt person på Försvarsmakten kom kontraktet enligt transaktions- rapporten in per fax (avsänt ). Jag kunde konstatera att avtalet enligt sin ordalydelse skulle gälla eftersom någon ansökan om överprövning inte hade gjorts före den da- gen. På grund av regeln i 7 kap. 1 § tredje stycket 1 och söndagsre- geln i 2 § lagen (1930:173) om beräkning av lagstadgad tid utgjorde avta- let däremot inte något hinder för överprövning av upphandlingen förrän . anförde i sin ansökan en mängd grunder för att upp- handlingen skulle rättas eller göras om.