frsrdg · GT04JO1 · 2005-12-01 00:00:00 — M:s mor har förklarat att hon fattade sitt beslut att inte återföra M. tillbaka till familjehemmet efter julens umgänge, då hon förstod att familjehemmet inte skulle medverka till någon hemskolning till hennes syster . Hon insåg att detta var den enda möjligheten till genomförande av en omplacering av sonen. I hemskolningsprocessen har kommuns egen behandlingsenhet, Björkdungen, varit inkopplad som med följt processen med M:s anknytning i hans nya hem hos mostern. Björkdungen har även fungerat som stöd till den nya familjen. har personal från denna enhet arbetat i familjens hem. En legitimerad psykolog, , har varit inkopplad och observerat M. Hon har liksom Björkdungen funnit att M. har en grundtrygghet som varit honom till hjälp i denna process, där de observerat och bedömt, att han inte visar på att ha fått några skadeverkningar. Han är glad och nöjd och ter sig helt normal och åldersadekvat. Makarna yttrade sig över remissvaret. De anförde bl.a. följande. Remissvaret innehöll ett flertal felaktigheter. Vid det besök som förvaltningen gjorde hos dem ställde de direkta frågor om det fanns något missnöje med dem som familjehem. De fick då svaret att det inte fanns det utan att problemen var det långa avståndet till modern och umgängesfrekvensen. De upplystes om att missnöjet inte riktades mot dem utan mot den tidigare handläggaren. Det enda negativa som framkom var att de hade gett M. ett smeknamn. Det är en felaktig uppgift att den tidigare handläggaren fråntogs handläggningen av ärendet . Hon arbetade med ärendet . De tillbakavisar uppgiften om att de skulle ha fällt nedlåtande kommentarer avseende modern. från det att M. försvann till dess att ringde den 3 eller togs det inte någon kontakt med dem. Däremot kontaktade de själva socialjouren. Uppgiften om att de hade ombetts att hälsa på M. hos mostern och morbrodern är inte korrekta. Vid placeringen hos dem var modern inte på behandlingshem i Filipstadstrakten. Hon hade avvikit från det behandlingshemmet. När förvaltningen besökte dem inför placeringen fanns modern på ett annat behandlingshem någonstans i . Därefter inhämtades vissa handlingar från förvaltningen samt kompletterande upplysningar per telefon från gruppledaren . Hon uppgav bl.a. följande. skulle hon och en annan tjänsteman informera nämnden (sociala utskottet) om hur förvaltningen tänkte beträffande omplaceringen. Förvaltningens planering var bl.a. att man skulle ordna en barnpsykolog som det var möjligt att samråda med inför omplaceringen. Förvaltningen ville bl.a. arbeta med att skapa en dialog mellan familjehemmet och den biologiska familjen. Nämnden accepterade inte förvaltningens planering. Trots att utredningen rörande omplaceringsfrågan inte var färdig beslutade nämnden att M. skulle omplaceras. Tanken var att flyttningen till det nya familjehemmet skulle vara genomförd till lucia. I ett beslut anförde JO följande. insatser för barn och ungdomar bygger på frivillighet från de berörda enskildas sida. Under vissa förutsättningar kan det dock bli aktuellt med vård utan samtycke. Regler om tvångsvård finns i LVU. Vård enligt LVU skall beslutas bl.a. om det på grund av fysisk eller psykisk misshandel, otillbörligt utnyttjande, brister i omsorgen eller något annat förhållande i hemmet finns en påtaglig risk för att den unges hälsa eller utveckling skadas (2 § LVU). En grundläggande förutsättning för att barn skall beredas vård med stöd av LVU är att det kan antas att behövlig vård inte kan ges den unge med samtycke av den eller dem som har vårdnaden om honom eller henne och, när den unge har fyllt , av honom eller henne själv (1 § andra stycket LVU). De övergripande reglerna om socialnämndens vårdansvar i LVU-ärenden finns i socialtjänstlagen (2001:453). Av bestämmelsen i 6 kap. 1 § socialtjänstlagen framgår att vården bör utformas så att den främjar den enskildes samhörighet med anhöriga och andra närstående samt kontakt med hemmiljön. Av 6 kap. 7 § socialtjänstlagen följer bl.a. att socialnämnden skall lämna vårdnadshavarna till barn som vistas i familjehem och dem som vårdar sådana barn råd, stöd och annan hjälp som de behöver. Nämnden bör härvid hålla en fortlöpande kontakt med både barnets föräldrar och det hem där barnet får sin fostran. Enligt 11 § första stycket LVU bestämmer socialnämnden hur vården av den unge skall ordnas och var denne skall vistas . I 13 § stadgas att socialnämnden noga skall följa vården av den som vårdas med stöd av LVU. Har den unge, såsom i detta fall, beretts vård med stöd av 2 § LVU, skall socialnämnden minst en gång var sjätte månad överväga om vård enligt LVU fortfarande behövs. har, enligt 14 § första stycket LVU, ett ansvar för att den unges behov av umgänge med föräldrar eller andra som har vårdnaden om honom så långt möjligt tillgodoses. Av 6 kap. 5 § socialtjänstlagen framgår att när ett barn placeras skall det i första hand övervägas om barnet kan tas emot av någon anhörig eller annan närstående. Vad som är bäst för barnet skall dock enligt 1 kap. 2 § alltid beaktas. I den sistnämnda bestämmelsen stadgas att när åtgärder rör barn skall det särskilt beaktas vad hänsynen till barnets bästa kräver. I 1 § LVU stadgas att vid beslut enligt LVU skall vad som är bäst för den unge vara avgörande. Av 21 § LVU framgår att socialnämnden skall besluta att vård med stöd av LVU skall upphöra när den inte längre behövs. Nämnden skall noga förbereda den unges återförening med den eller dem som har vårdnaden om honom eller henne. I ärenden hos socialnämnden som avser myndighetsutövning mot någon enskild skall nämnden, enligt 11 kap. 8 § socialtjänstlagen, tillämpa bl.a. 16 och 17 §§ förvaltningslagen (1986:223) om en parts rätt att få del av uppgifter. Av 41 § första stycket 1 LVU framgår att beslut i fråga om att flytta den unge från det hem där han vistas får överklagas hos länsrätten. Även nämndens beslut i fråga om fortsatt vård med stöd av LVU är överklagbara (41 § första stycket 2 LVU). Enligt 39 § LVU skall offentligt biträde förordnas för den som åtgärden avser samt för dennes vårdnadshavare i mål och ärenden angående bl.a. upphörande av vård enligt 21 § LVU och vid överklagande enligt 41 § första stycket 1 LVU, om det inte måste antas att behov av biträde saknas. I ärenden hos socialnämnd förordnas offentligt biträde av länsrätten. har skyldighet att anmäla behov av offentligt biträde även om någon ansökan inte har gjorts. Av 36 § andra stycket LVU framgår att den som är förordnad som offentligt biträde enligt 39 § LVU för någon som är , utan att vara biträde för vårdnadshavaren, utan särskilt förordnande är den unges ställföreträdare i det mål eller ärende som förordnandet avser. Makarna D:s anmälan har aktualiserat ett flertal frågor. Jag har valt att inrikta min granskning på några frågor som enligt min mening är centrala i ärendet. Nämndens beslut att omplacera M. M., som är född , placerades i familjehemmet D. . begärde modern att M. skulle omplaceras. Hon ansåg att umgänget inte fungerade och ifrågasatte även på andra sätt familjehemmet. På grund av moderns begäran inleddes en utredning avseende en eventuell omplacering. beslutade nämnden att M. skulle omplaceras och att den biologiska familjen skulle utredas för uppdrag som familjehem. beslutade nämnden att placeringen av M. i familjehemmet D. skulle avslutas möjligt samt att M. skulle placeras hos sin moster och morbror. Som framgår av det anförda gjorde modern en framställan till nämnden om att M. skulle omplaceras. Med hänsyn härtill har jag inte någon invändning mot att en utredning inleddes. Den fråga som inställer sig är emellertid om det förelåg tillräckliga skäl för att besluta om omplacering av M. Detta är i och för sig en sådan bedömningsfråga som JO inte brukar uttala sig om. Vad som har framkommit i det aktuella ärendet ger mig dock anledning att anföra följande. Inledningsvis kan konstateras att det i ett fall som det förevarande självfallet måste göras en noggrann avvägning mellan de omständigheter som talar för respektive mot att ett barn flyttas från ett familjehem. Att ett barn inte onödigtvis flyttas från trygga och invanda förhållanden är en viktig ledstjärna i arbetet med familjehemsplaceringar. När frågan om omplacering skall ske prövas måste nämnden beakta den risk en separation medför för barnet. Det har framkommit att modern ansåg att M. skulle omplaceras bl.a. på grund av att familjehemmet inte i tillräcklig grad medverkade till umgänge mellan henne och M. Enligt uppgifter i handlingarna kände sig modern också nedvärderad av familjehemmet och upplevde att hon inte var välkommen att besöka sonen där. Familjehemmet kallade även sonen vid ett annat namn. Emellertid var M. vid den aktuella tidpunkten endast och han hade vistats i familjehemmet , vilket är en, i relation till M:s ålder, . M. hade också innan han kom till familjehemmet D. haft en annan familjehemsplacering. Det synes vara ostridigt att M. hade utvecklats mycket positivt i familjehemmet. Flera barnpsykologer som förvaltningen hade kontakt med avrådde från en omplacering eftersom en sådan bedömdes medföra risker för att M. skulle fara illa. Det ligger i sakens natur att , om det inte rör sig om mycket allvarliga missförhållanden i ett familjehem, i första hand bör försöka att komma till rätta med föreliggande problem i stället för att vidta en så ingripande åtgärd som omplacering. Det är vidare en självklarhet att ett beslut rörande en så viktig fråga som omplacering i ett LVU-ärende måste föregås av en mycket grundlig och omsorgsfull utredning som allsidigt klarlägger de förhållanden som är av betydelse i ärendet. När det gäller den aktuella utredningen har bl.a. följande framkommit. beslutade nämnden att M. skulle omplaceras. Det är av stor betydelse att en utredning som den förevarande bedrivs förutsättningslöst. Med hänsyn härtill framstår det som olämpligt att nämnden på detta sätt, under utredningens inledande skede, slog fast att M. skulle omplaceras. Beslutet synes närmast ha utgjort en form av direktiv för den fortsatta handläggningen. Här kan noteras att förvaltningen först besökte familjehemmet och samtalade om moderns begäran om omplacering. Den 4december 2002 beslutade nämnden att placeringen i familjehemmet D. skulle avslutas möjligt och att M. skulle omplaceras till sin moster. Utredningen rörande placeringsfrågan var då fortfarande inte avslutad. Det är mycket anmärkningsvärt att nämnden fattade beslut om omplacering trots att utredningen inte var slutförd. I ett fall som rör en så viktig fråga som omplacering och där förhållandena inte är akuta bör vidare utredningen sammanställas i ett separat dokument. Det kan tilläggas att utredningen formellt avslutades först . I denna del vill jag sammanfattningsvis framhålla vikten av att beslut grundas på ett tillräckligt underlag. Nämnden förtjänar allvarlig kritik för att den fattade beslut trots att den inte hade ett fullgott underlag för detta. Handläggningen förmedlar intrycket att nämnden inte i tillräcklig utsträckning beaktade vad som var bäst för M. utan i stället i hög grad lät sig styras av moderns önskningar. Nämndens beslut att vården enligt LVU skulle upphöra Nämnden beslutade att LVU-vården rörande M. skulle upphöra. beviljades bistånd enligt socialtjänstlagen i form av placering hos mostern och morbrodern. Omprövning av vården innebär att ett förvaltningsrättsligt ärende föreligger. Innan frågan om LVU-vårdens upphörande togs upp till prövning var nämnden således skyldig dels att ta initiativ till att en utredning gjordes och förelades nämnden, dels att före beslut iaktta förvaltningslagens regler om kommunicering, m.m. Någon egentlig utredning om förutsättningarna för vårdens upphörande gjordes dock inte. Till grund för beslutet låg endast ett kortfattat tjänsteutlåtande rubricerat Övervägande jml LVU 13 §. I handlingen angavs bara i mycket allmänna ordalag hur vårdplaneringen för M. skulle se ut. Såsom framgår av redogörelsen ovan skall offentligt biträde förordnas för den som åtgärden avser samt för dennes vårdnadshavare i mål och ärenden angående bl.a. upphörande av vård enligt 21 § LVU, om det inte måste antas att behov av biträde saknas. Beslutet att LVU-vården skulle upphöra fattades utan att M. hade företrätts av en sådan särskild ställföreträdare som ett offentligt biträde utgör enligt 36 § andra stycket LVU. Nämnden gjorde inte någon anmälan till länsrätten om behov av offentligt biträde innan beslutet fattades. Eftersom omständigheterna inte var sådana att det måste antas att behov av biträde saknades förtjänar nämnden kritik för sin underlåtenhet i detta avseende. I sammanhanget kan följande tilläggas. Beslutet om att LVU-vården rörande M. skulle upphöra fattades efter det att länsrätten hade beslutat att inhibera omplaceringsbeslutet. Att nämnden beslutade om LVU-vårdens upphörande innebar rent faktiskt att förvaltningsdomstolarna inte hade möjlighet att pröva omplaceringsfrågan materiellt. Det tidsmässiga sambandet inger farhågor om att beslutet fattades för att förhindra en sådan prövning. Jag anser mig dock inte ha tillräckligt underlag för att hävda att nämnden medvetet obstruerade i förhållande till domstolarna. Planeringen av överflyttningen till det nya familjehemmet, m.m. Som har framgått ovan anser jag att nämnden agerade felaktigt när den beslutade om omplacering trots att det inte fanns ett tillfredsställande underlag för beslutet. Oaktat min inställning vad gäller beslutet om omplacering vill jag uppehålla mig vid nämndens planering av och agerande i fråga om överflyttningen av M. till det nya familjehemmet. Av journalanteckningarna i ärendet framgår att handläggande tjänstemän vid förvaltningen var av uppfattningen att omplaceringsprocessen måste få ta mycket . Handläggarnas tanke var bl.a. att förvaltningen med hjälp av en psykolog skulle arbeta för att få till stånd en dialog mellan den biologiska familjen och familjehemmet D. Nämnden delade dock inte denna uppfattning utan ville genomföra överflyttningen snabbt. Det har framkommit att nämnden, när beslut om omplacering fattades , ansåg att omplaceringen skulle vara genomförd till . Som förhållandena utvecklade sig rent faktiskt kom M. inte att återvända till familjehemmet D. efter att han lämnades över till sin moster och morbror för att i deras hem ha umgänge med modern under juldagarna. Situationen vid den aktuella omplaceringen kan jämföras med förhållandena vid hemflyttning av ett barn som har vistats i ett familjehem. Vissa av de uttalanden som har gjorts i allmänna råd (SOSFS 1997:15 s. 76 f.) rörande skyldigheter vid hemflyttning av barn är därför av intresse. har bl.a. framhållit följande. Det åligger nämnden att hjälpa barnet och de tidigare familjehemsföräldrarna med separationen. Alla berörda parter bör vara införstådda med planeringen och generellt sett bör en successiv utökning av umgänget ske. Förberedelserna måste utgå från det enskilda barnet, dess situation, behov och inställning. Uppbrottet från familjehemmet kan för en del barn vara liktydigt med att lämna sina psykologiska föräldrar och fostersyskon som upplevs som egna syskon. En hemflyttning som sker abrupt kan innebära en påtaglig risk för barnets hälsa eller utveckling. I enlighet med det anförda kan det konstateras att en överflyttning till ett nytt familjehem behöver förberedas på ett aktivt och insiktsfullt sätt. Arten och omfattningen av förberedelserna samt den tid som erfordras blir beroende av omständigheterna i det enskilda fallet. Det är socialnämnden som har ansvaret för planeringen och den bör göras i samråd med alla inblandade. för den aktuella omplaceringen hade M., som då bara var , bott i familjehemmet D. . Såvitt har framkommit hade M. före omplaceringsbeslutet träffat det nya familjehemmet, dvs. sin moster och morbror, i begränsad utsträckning. Varken av remissvaret eller av handlingarna i övrigt framgår varför nämnden ansåg att överflyttningen av M. var så brådskande. Enligt min uppfattning brast nämnden allvarligt i sina åligganden vad gällde överflyttningen till det nya familjehemmet. Stöd och uppföljning efter överflyttningen till det nya familjehemmet Det är av synnerlig vikt att ett barn som har vistats som en del av en familj bereds möjligheter att efter en omplacering behålla kontakten med de personer som under familjehemsplaceringen har utgjort barnets trygghet. Det ingår som ett led i åligganden att medverka till det. I ärendet föreligger delvis motstridiga uppgifter när det gäller hur nämnden agerade för att kontakten mellan M. och familjehemmet D. skulle kunna bibehållas efter omplaceringen. Jag har inte funnit tillräcklig anledning att vidta någon ytterligare åtgärd i den delen. Fråga om en ordförande i en socialnämnd med stöd av delegation kan fatta beslut angående omprövning enligt 13 § tredje stycket LVU av vård som ges med stöd av 3 § LVU (Dnr 46-2003) Vid en inspektion av i granskades bl.a. ärenden enligt lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga, LVU, (JO:s dnr 3402-2002). Vid granskningen av socialförvaltningens akter rörande T.S., född , och B.A., född , som båda vårdades enligt 3 § LVU, kom fram att nämndens ordförande genom beslut hade förordnat om att vården av dem enligt LVU skulle fortsätta. JO fann skäl att i ett särskilt ärende utreda om det funnits formella förutsättningar för nämndens ordförande att fatta beslut om att vården enligt LVU skulle bestå (JO:s dnr 46-2003). i anmodades att komma in med ett yttrande i saken. socialutskott överlämnade som sitt remissvar ett yttrande som hade upprättats av avdelningschefen vid socialförvaltningen i , . I yttrandet anfördes följande. Enligt lagstiftningen (§ 13 LVU) har tjänsteman att minst en gång anmäla hur vården bedrivs och att överväga fortsatt vård enl. LVU. Enligt delegationsordningen för i ska övervägande av vård göras av socialutskottet. Ordförande, eller vid förhinder för denne vice ordförande, har rätt att på nämndens vägnar besluta i ärenden som är så brådskande att nämndens avgörande inte kan avvaktas. Ska då anmälas vid nästa sammanträde. Handläggaren beskriver i journalanteckningar 010821 gällande T.S. att Öxnevalla behandlingshem, där han var placerad, omgående krävde en omprövning för att fortsätta vården. Skälet till detta kan ha varit att den tidigare omprövningen gjordes 010206 (drygt 6 mån. tidigare) och att behandlingshemmet nu förstärkte personalresurserna kring pojken pga hans vårdbehov. Handläggaren konfererade med undertecknad och vi hittade inget alternativ till att trygga vården för honom på annat sätt än genom att tillgodose behandlingshemmets begäran. Handläggaren berättar gällande B.A. att en omplacering från Margretelunds utrednings- och behandlingshem behövde göras för omplacering till öppenvård i någon form inom kommunen och att denna planering behövde göras klart före semestertider så att pojken själv och personal skulle veta vad som skulle gälla framåt. I samband omprövades även vården vilket inte kan betraktas som brådskande. Vården hade omprövats 020507, . Ordförande beskriver att det var ett akut läge gällande T.S. som i annat fall hade mist sin vårdplats. var det själva omplaceringen från behandlingshemmet till kommunen som brådskade men mer av planeringsskäl. Till remissyttrandet var fogat de aktuella ordförandebesluten och journalanteckningar i respektive ärende. JO inhämtade och tog del av i delegationsförteckning. Dessutom inhämtades per telefon upplysningar från som är sekreterare i nämnden. I ett beslut anförde JO följande. insatser för barn och ungdomar skall göras i samförstånd med den unge och hans eller hennes vårdnadshavare enligt bestämmelserna i socialtjänstlagen (2001:453), SoL. Under vissa förutsättningar kan det bli fråga om att bereda unga personer vård utan samtycke. Bestämmelser om sådan vård finns i LVU. Enligt 2 § LVU skall vård beslutas om det på grund av förhållanden i den unges hem finns en påtaglig risk för att den unges hälsa eller utveckling skadas. Vård enligt LVU skall enligt 3 § beslutas också bl.a. om den unge utsätter sin hälsa eller utveckling för en påtaglig risk att skadas genom missbruk av beroendeframkallande medel, brottslig verksamhet eller något annat socialt nedbrytande beteende. skall noga följa vården av den som får vård med stöd av LVU. När vård med stöd av LVU inte längre behövs skall nämnden enligt 21§ första stycket LVU besluta att vården skall upphöra. En sådan prövning skall göras efter en framställning från en part eller på initiativ av nämnden. Enligt 13 § LVU skall nämnden regelbundet överväga och, när det gäller vård med stöd av 3 § LVU, pröva om vården enligt LVU fortfarande behövs. Av bestämmelsen framgår att om den unge har beretts vård med stöd av 2§, skall socialnämnden minst en gång var sjätte månad överväga om vård enligt lagen fortfarande behövs (13 § andra stycket LVU). Om den unge har beretts vård med stöd av 3§ skall socialnämnden för verkställighet av vårdbeslutet pröva om vård med stöd av lagen skall upphöra. Denna fråga skall därefter prövas fortlöpande från den senaste prövningen (13 § tredje stycket LVU). Bestämmelserna i 13 § tredje stycket LVU om att vården enligt 3 § LVU skall prövas minst en gång var sjätte månad är en minimiregel och det finns inte något som hindrar att nämnden prövar om vården skall fortsätta oftare än vad som följer av lagparagrafen. En prövning enligt 13 § tredje stycket LVU skall resultera i ett formellt beslut som en enskild part kan överklaga till länsrätten om beslutet har gått honom emot. Ett sådant beslut skall föregås av en utredning som skall kommuniceras enligt bestämmelsen i 17 § förvaltningslagen (1986:223) med den som är part i ärendet. Ett övervägande av vård enligt 13 § andra stycket LVU innebär däremot inte att något formellt beslut i frågan fattas. För det fall nämnden vid sitt övervägande finner att vården inte ger anledning till någon åtgärd av nämnden kan den lägga förvaltningens anmälan om vården till handlingarna utan att fatta något beslut. Om nämnden när den överväger vården finner att frågan om fortsatt vård skall prövas, skall nämnden se till att en utredning utförs och därefter fatta ett beslut. I det ärendet gäller bestämmelserna om bl.a. parts rätt till insyn och kommunikation. Enligt 13 § tredje stycket LVU skall frågan om fortsatt vård med stöd av 3§ LVU prövas av socialnämnden. Detta gäller enligt 21 § LVU även beslut om att vården enligt LVU skall upphöra. I de två fall som har föranlett initiativärendet har uppkommit fråga om beslut angående fortsatt vård kan beslutas av nämndens ordförande på nämndens vägnar. Av 10 kap. 1 § SoL framgår att för en socialnämnd gäller vad som är föreskrivet om nämnder i kommunallagen (1991:900), KL. Enligt 6 kap. 33 § KL får en nämnd uppdra åt ett utskott, åt en ledamot eller åt en anställd hos kommunen att besluta på nämndens vägnar i ett visst ärende eller en viss grupp av ärenden. Beslutanderätten får dock inte delegeras när det gäller 1. ärenden som avser verksamhetens mål, inriktning, omfattning eller kvalitet, 2. framställningar eller yttranden till fullmäktige liksom yttranden med anledning av att beslut av nämnden i dess helhet eller av fullmäktige har överklagats, 3. ärenden som rör myndighetsutövning mot enskilda, om de är av principiell beskaffenhet eller annars av större vikt, och 4. vissa ärenden som anges i särskilda föreskrifter (6 kap. 34 § KL). Utöver vad som följer av 6 kap. 33 § KL får en nämnd uppdra åt ordföranden eller en annan ledamot som nämnden har utsett att besluta på nämndens vägnar i ärenden som är så brådskande, att nämndens avgörande inte kan avvaktas (6 kap. 36 § KL). I 10 kap. 4 § SoL finns en bestämmelse som utgör en sådan särskild föreskrift som avses i 6 kap. 34 § KL fjärde punkten. I 10 kap. 4 § SoL föreskrivs begränsningar i socialnämndens rätt att delegera.