frsrdg · GS04JO1 · 2005-01-01 00:00:00 — Ärendet remitterades till polismyndigheten för upplysningar och yttrande om bl.a. vad som hade framförts i de båda anmälningarna till JO, varvid sär- skilt skulle anges vem som hade fattat beslutet att de omhändertagna/gripna skulle fotograferas och den rättsliga grunden för fotograferingen. (biträdande länspolismästaren ) kom in med ett remissvar enligt bl.a. följande. Upplysningar om den rättsliga grunden för fotograferingen Fotograferingen av R.I. och J.M. genomfördes i enlighet med reglerna i polisdatalagen (1998:622) om kriminalunderrättelseverksamhet. Polis- myndigheten hade beslutat om en särskild undersökning , som sträckte sig från till . Aktionen i sågs som en förberedelse inför olika aktiviteter. Personer i de autonoma grupperingarna kunde antas planera olika former av allvar- lig brottslighet i samband med EU-möten i och . Den särskilda undersökningen var en undersökning i kriminalunder- rättelseverksamhet och fotograferingen av R.I. och J.M. innebar insam- ling och bearbetning av personuppgifter i syfte att ge underlag för beslut om förundersökning eller om särskilda åtgärder för att förebygga, för- hindra eller upptäcka brott. Ett av syftena med fotograferingen var såle- des att underlätta identifiering av gärningsmän som frihetsberövats ge- nom jämförelse med dokumentation från fältet. I poliskommenderingen angående Partners in Prevention i beskrivs på sidan 32 hur fotografe- ringen skulle gå till. Den teknikansvarige hade tillsammans med arrest- chefen ansvaret för fotograferingens genomförande. Stillbilder var för sig i egna filer brändes ner på en CD-skiva och överlämnades till länskrimi- nalavdelningens kriminalunderrättelserotel i . Fotografierna har aldrig funnits i något register. Bilderna har raderats i enlighet med reg- lerna härför. anser att R.I. och J.M. har fotograferats inom ramen för en av polismyndigheten beslutad särskild undersökning i enlighet med reglerna i polisdatalagen. 2 004 /0 5:JO1 I ett beslut anförde chefsJO bl.a. följande. Varje medborgare är gentemot det allmänna skyddad mot påtvingat kroppsligt ingrepp (2 kap. 6 § regeringsformen [RF]). En regel om skyldighet att lämna fingeravtryck eller om något därmed jämförbart intrång i den enskildes kroppsliga integritet innebär en begränsning av detta skydd (se SOU 1975:75 s. 358 f.). Av 2 kap. 12 § första stycket RF följer att sådana begränsningar får göras endast genom lag. En skyldighet att underkasta sig fotografering eller någon därmed jämförbar åtgärd utgör i varje fall ett sådant ingrepp i den en- skildes personliga förhållanden som enligt 8 kap. 3 § RF kräver stöd i lag. Lagstöd för åtgärder av nu nämnt slag finns i 28 kap. 14 § första stycket (RB). Enligt detta lagrum får den som är anhållen eller häk- tad underkastas fotografering, tagande av fingeravtryck och annan dylik åt- gärd. Andra personer kan under en förundersökning bli föremål för sådana åtgärder under förutsättning att dessa behövs för utredning av ett brott som kan följas av fängelse. Närmare bestämmelser om de åtgärder som avses meddelas enligt paragrafens andra stycke av regeringen. Sådana bestämmel- ser finns i förordningen (1992:824) om fingeravtryck m.m. (fingeravtrycks- förordningen). I polisdatalagen (1998:622) finns regler om behandling av personuppgifter i polisens verksamhet. Lagen innehåller bl.a. särskilda regler om behandling av uppgifter i kriminalunderrättelseverksamhet. I sådan verksamhet får per- sonuppgifter behandlas endast om en särskild undersökning har inletts under ledning av eller en polismyndighet och det finns anledning att anta att allvarlig brottslighet har utövats eller kan komma att utövas (14 §). En särskild undersökning definieras i polisdatalagen som en undersökning i kriminalunderrättelseverksamhet som innebär insamling, bearbetning och analys av uppgifter i syfte att ge underlag för beslut om förundersökning eller om särskilda åtgärder för att förebygga, förhindra eller upptäcka brott (3 §). Genom utredningen har kommit fram att de personer som omhändertogs eller greps och sedan fördes in till polishuset i fotograferades där med digitalkamera. Stillbilderna överfördes därefter till en cd-romskiva. An- mälarna, som enligt egna uppgifter inte frivilligt medverkade till fotografe- ringen, har frågat om denna hade stöd i lag och om fotografierna sparats i något register. Av redogörelsen i det föregående framgår att det i 28 kap. 14 § RB finns bestämmelser som gör det möjligt att under vissa förutsättningar fotografera personer under en förundersökning. Det saknas däremot , bort- sett från vissa bestämmelser i utlänningslagen (1989:529), uttryckliga regler om polisens användning av handmanövrerade kameror i andra situationer. uttalade i sitt betänkande Om buggning och andra hemliga tvångsmedel (SOU 1998:46 s. 74) att det står polisen fritt att använda handmanövrerade kameror, antingen de är dolda eller inte; det framhölls emellertid att det inte finns något positivt lagstöd för en sådan åtgärd. 2 004 /0 5:JO1 handmanövrerade kameror avses såväl stillbildskameror som videokameror (se SOU 2003:74 s. 305). Justitiekanslern har i ett beslut (dnr ) om po- användning av handmanövrerad kamera för identifiering berörda personer var inte frihetsberövade uttalat att gällande regler inte hindrar att stillbilder tas av enskilda personer i samband med en frivillig identitetskon- troll. I beslutet uttalas därefter följande. Det är alltså närmast en lämplighetsfråga om metoden bör utnyttjas. En förutsättning måste emellertid vara att fotograferingen inte genomförs med tvång eller eljest mot den enskildes vilja. En skyldighet för den en- skilde att underkasta sig fotografering eller någon annan liknande åtgärd utgör nämligen ett sådant ingrepp i den enskildes personliga förhållande som enligt 8 kap. 3 § regeringsformen kräver stöd i lag och några sådana regler har inte meddelats utom såvitt avser fotografering under en förun- dersökning. Av det sagda följer att den rättsliga utgångspunkten för det resonemang som redovisas i det följande är att åtgärden att fotografera någon med tvång eller annars mot dennes vilja kräver uttryckligt stöd i lag. Enligt vad som framgår av utredningen var de personer som fotograferades vid det aktuella tillfället alla frihetsberövade. De var antingen omhändertagna med stöd av 13 § polislagen eller gripna som misstänkta för brott med stöd av bestämmelser. var t.ex. omhändertagen enligt 13 § polislagen medan J.M. däremot var gripen som misstänkt för skadegörelse. Fotograferingen ingick som ett led i själva frihetsberövandet. Av utredningen i ärendet framgår att åtminstone två av de fotograferade personerna hölls fast av polisen i samband med fotograferingen. Det är up- penbart att denna fotografering genomfördes med tvång. Vad gäller fotografe- ringen av de övriga frihetsberövade är det tydligt att man i varje fall inte kan tala om någon reell frivillighet. Jag vill i detta sammanhang erinra om vad har uttalat om att en polisman som ingriper i myndig- hetsutövning rent faktiskt ger uttryck för samhällets maktbefogenheter, oav- sett om han använder tvång eller inte, och att saken också torde uppfattas på det sättet av den person som ingripandet riktar sig mot och som därför befin- ner sig i ett sådant underläge att det strängt taget aldrig kan bli tal om någon egentlig frivillighet (SOU 1995:47 s. 145). Det kan också noteras att polis- myndigheten inte i sitt yttrande gjort gällande att de frihetsberövade perso- nerna frivilligt underkastade sig fotograferingen, även om den anfört att det inte finns någonting som visar att J.M. blev föremål för handgripligt tvång på det sätt som hon påstått i sin anmälan. Den fråga som då uppkommer är om det fanns lagstöd för att fotografera de frihetsberövade personerna. Som nämnts var i varje fall en av dessa personer, nämligen J.M., gri- pen som misstänkt för brott. Ett gripandebeslut, dvs. ett beslut om användning av ett straffprocessuellt tvångsmedel, innebär att förundersökning inleds (se t.ex. SOU 1995:47 s. 155 och JO 1993/94 s. 97). Enligt bestämmelserna i 28 kap. 14 § första stycket RB får under en förundersökning fotografi tas också av andra än anhållna eller häktade under förutsättning att åtgärden erfordras för 2 004 /0 5:JO1 utredning av ett brott som kan följas av fängelse. I detta sammanhang kan nämnas att det i dokumentationen avseende poliskommenderingen anges att de gripna skulle fotograferas. Det sägs däremot inte något om fotografering av personer som omhändertagits enligt polislagen. Man kan på goda grunder ifrågasätta om det var erforderligt för utredning- en av det skadegörelsebrott som J.M. var misstänkt för att hon fotograferades på det sätt som skedde. Det kan vidare konstateras att polismyndigheten inte i något fall har åberopat reglerna i 28 kap. 14 § RB och fingeravtrycksförord- ningen till stöd för fotograferingen. Såvitt framgår av de handlingar som varit tillgängliga i ärendet var de fri- hetsberövade personerna, med undantag av J.M., omhändertagna enligt 13 § polislagen. Det finns inte något lagstöd för att fotografera en person med anledning av att han frihetsberövats med stöd av en bestämmelse i polislagen. har i stället som rättslig grund för fotograferingen, som gjordes med digitalkamera, anfört att denna genomfördes inom ramen för en särskild undersökning i enlighet med reglerna i polisdatalagen om kriminal- underrättelseverksamhet. Polisdatalagens tillämpningsområde är emellertid som tidigare nämnts begränsat till att avse behandling av personuppgifter i polisens verksamhet (1 §). Den kan därför inte lägga fast någon skyldighet för enskilda att lämna uppgifter till polisen eller att på annat sätt medverka i poli- sens arbete. Härav följer i sin tur att polisdatalagen inte ger polisen rätt att tvångsvis fotografera någon vare sig denne är frihetsberövad eller ej. I sammanhanget kan påpekas att har föreslagit att användandet av digitala kameror i sig inte bör omfattas av polisdatalagen utan endast den efterföljande bearbetningen av upptagningen (SOU 2001:92 s. 158 f.). Betänkandet är föremål för beredning i . Det kan tilläggas att Beredningen för rättsväsendets utveckling (BRU) nyli- gen i sitt delbetänkande Ökad effektivitet och rättssäkerhet i brottsbekämp- ningen har föreslagit att det införs regler i polislagen om polisens användning av handmanövrerade kameror. Denna reglering föreslås omfatta användning av såväl stillbildskameror som videokameror och tillämpas oberoende av om den teknik som används är analog eller digital (SOU 2003:74 s. 303 f.). Det kan sammanfattningsvis konstateras att polisens fotografering av de frihetsberövade personerna inte hade stöd i gällande lagstiftning. Eftersom polismyndigheten i remissvaret anfört att fotografierna aldrig funnits i något register och att de numera har raderats föranleder anmälarnas fråga i den delen inte något uttalande från min sida. Ärendet avslutas med den kritik som ligger i det sagda. 2 004 /0 5:JO1 Kritik mot en polismyndighet för långsam handläggning av ungdomsärenden (Dnr 1677-2003) begärde i en anmälan, som kom in till JO , att JO skulle granska handläggningen av ungdomsärenden vid i , polisområde . I anmälan hänvisades till en tidningsartikel i som enligt uppgift bl.a. hade haft följande lydel- se. Runt 250 polisanmälningar av ungdomsbrott ligger och väntar på att be- handlas hos . Hälften av dem har legat där omkring , trots att lagen om unga lagöverträdare (LUL) kräver att utredningarna maximalt skall ta . Brott som misshandel, stöld och häleri ska enligt lagen prioriteras. Men i realiteten finns ingen prioriteringsordning. Ungdomar som sitter häktade är högt, högt prioriterade, säger , utvecklare hos länspolismästaren. De ärendena tas direkt. Res- ten får vänta. Upplysningar inhämtades från polismyndigheten. Av dessa framgick bl.a. att det fanns 241 öppna ungdomsärenden vid polisområde och att den s.k. sexveckorsfristen i 4 § lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare (LUL) hade överskridits . Det rörde sig ofta om grov brottslighet som fordrade omfattande utredningar och inte sällan var flera gärningsmän inblandade. Som ett led i utredningen besökte byråcheferna , avdelningsdirektören och föredraganden polismyndigheten, polisområde , för att granska handläggningen av ungdomsärendena. De iakttagelser som gjordes vid besöket och de upplysningar som inhämtades redo- visades i en promemoria. Vid samtal med kommissarien och förundersökningsleda- ren framkom vid besöket bl.a. att man haft problem med handläggningen av ungdomsärendena. Det fanns inte tillräckli- ga utredningsresurser och arbetsbelastningen på utredningsmännen var för stor. Detta innebar att tidsfrister överskreds och att utredningsmän blev sjuk- skrivna. Störst problem fanns inom närpolisområde . hade vid ett antal tillfällen påpekat situationen för ledningen. Vid besöket granskades stickprovsvis polis- och åklagarakterna i de öppna ungdomsärenden som hade kommit in före och i vilka en person i åldern var angiven som skäligen misstänkt. I flera ärenden (ca 10) kunde det ifrågasät- tas om handläggningen hade skett i enlighet med det särskilda skyndsamhets- krav som stadgas i 4 § LUL. I ett stort antal ärenden (ca 45) konstaterades att det hade förflutit från det att en person i den angivna ål- 2 004 /0 5:JO1 dern hade delgivits misstanke om brott. I dessa ärenden kunde det ifrågasättas om det funnits skäl att överskrida den i 4 § LUL föreskrivna sexveckors- fristen. I remiss till polismyndigheten begärdes upplysningar och yttrande över -orsaken till den långa handläggningstiden i ett stort antal ungdomsären- den och till de problem som synes ha uppkommit med handläggningen av dessa ärenden och -vilka åtgärder som polismyndigheten vidtagit och eventuellt avser att ytterligare vidta för att komma till rätta med de långa handläggningstiderna och den uppkomna situationen. I sitt remissvar anförde polismyndigheten (länspolismästaren ) i huvudsak följande. I polisområde utreds ungdomsbrott vid det närpolisområde inom vars område den unge är bosatt. De poliser som arbetar inom respektive närpolisområde har kännedom om de ungdomar som bor där och har ett naturligt samarbete med skola och socialtjänst samt med den ungdoms- verksamhet som bedrivs inom området. var föremål för stora personalned- skärningar avseende poliser. Nedskärningarna drabbade främst närpolis- verksamheten och har, tillsammans med den under senare delen av 1990- talet ökande asocialiteten bland ungdomarna, inneburit ökad ar- betsbelastning för ungdomsutredarna inom polisområdet. Den ökade ar- betsbelastningen har medfört att flera utredningsmän har blivit sjuk- skrivna. Problem har uppstått med att klara de lagstadgade tidsfristerna för ungdomsärenden. Polisledningen, både på områdes- som myndighetsnivå, har varit medve- ten om problemet och har vidtagit ett antal åtgärder för att komma tillrät- ta med svårigheterna. Försök har gjorts att förbättra arbetsmiljön. Admi- nistrationen av utredningsverksamheten inom närpolisverksamheten har centraliserats i syfte att frigöra utredningsresurser som personal från andra utredningsenheter har kommenderats till arbetet med ung- domsutredningar. Insatser har fortlöpande gjorts för att nyrekrytera ut- redningspersonal till arbetet med ungdomsutredningar. och genomfördes riktade insatser för att nedbringa balanserna. kommenderades ytterligare personal från den övriga utredningsverksamheten för att handlägga ung- domsutredningar. Åtgärden hade dock en begränsad effekt bl.a. på grund av personalomsättning och en stor tillströmning av nya ärenden. Polis- ledningen beslutade därför att genomföra ett program för att arbeta av balanserna, även med förstärkning av perso- nal från andra polisområden. med dessa åtgärder uppdrog länspolismästaren åt kommis- sarien att utreda utredningsverksamheten avseende ung- domsbrottsligheten i polisområde . Utredningen utmynnade i ett förslag att bedriva ett projekt i polisområdet med syf- te att utveckla nya utredningsmetoder för en ökad effektivitet med bibe- 2 004 /0 5:JO1 Projektet påbörjades och skall pågå till . är medveten om att det har förekommit långa hand- läggningstider i ungdomsutredningar och att de tidsfrister som anges i 4 § LUL inte vid alla tillfällen har kunnat följas. Uppföljningen av ärendena i närpolisområdena har inte heller varit tillräcklig. Det kan nämnas att i är dock detta inte ett problem bara för polis och åklagare utan även för , som har fått kritik av för att man inte klarar av att utreda alla de ungdomsärenden som kommer från poli- sen (se artikel i ). är en brottsbelastad stad, särskilt vad avser brott begångna av unga lagöverträdare. Ungdomsbrottsutredarna upplever ärendena som särskilt svårhanterliga och arbetsamma. Flera faktorer påverkar arbetet. Många av de ungdomar som begår brott är första eller andra gene- rationens invandrare och behärskar det svenska språket dåligt. För att ett förhör skall kunna genomföras behövs ofta tolk. Det är ytterst sällan den misstänkte är frihetsberövad. Utredarna har en ambition att vid det första förhörstillfället med den misstänkte inte bara kalla utan även se till att få medverkan av inblandade parter, föräldrar, och försvarare. Att uppfylla det krav lagen ställer på snabb handläggning kan ibland vara svårt att förena med de krav lagen ställer i övrigt. arbetar intensivt med att komma till rätta med de långa handläggningstiderna och det finns en stor tilltro till det nu på- gående ungdomsutredningsprojektet. Projektet har varit fram- gångsrikt på så sätt att balansen av ungdomsärenden har minskat från 372 till 329 ärenden inklusive spaningsärenden och ärenden som avses i 31 § LUL. Endast i ett fåtal av de ärenden som handläggs har tidsfristen överskridits och i den mån detta har skett be- döms särskilda omständigheter föreligga, t.ex. att den misstänkte är efter- lyst eller att denne inte inställer sig för delgivning enligt 23 kap 18 § RB. Av de ärenden som nämns i promemorian från JO är flertalet slutredovisade. Kommentarer kring enskilda ärenden finns i bilaga till detta yttrande (här utelämnad, se dock nedan; JO:s anmärkning). Det kan slutligen tilläggas att polismyndigheten har beslutat en brottsförebyggande strategi för ungdomsbrott i syfte att komma till - rätta med ungdomskriminaliteten. har även för avsikt att ta initiativ till ett intensifierat samarbete mellan berörda parter i sam- hället för att med gemensamma ansträngningar åstadkomma en reducer- ing av brottsligheten bland ungdomar. Som framgått av remissvaret kommenterades i bilagan till polismyndighetens yttrande de enskilda ärenden som togs upp i JO:s promemoria. I merparten av dessa ärenden hänvisade polismyndigheten till hög arbetsbelastning som förklaring till den långa handläggningstiden. I några fall hänvisades emeller- tid till andra omständigheter, t.ex. att det hade handlat om en omfattande utredning eller att det hade tillkommit ytterligare brottsmisstankar. I ett beslut anförde chefsJO bl.a. följande. 2 004 /0 5:JO1 Enligt 23 kap. 4 § andra stycket (RB) skall en förundersök- ning bedrivas så skyndsamt som omständigheterna medger. Av flera skäl har det emellertid ansetts angeläget att förundersökningar som gäller brott som begåtts av ungdomar bedrivs med särskild skyndsamhet. Sådana brott är ofta ett tecken på en begynnande negativ utveckling för den unge. Det är bl.a. därför särskilt viktigt att tiden mellan brottet och reaktionen inte blir alltför lång. Sambandet mellan brottet och reaktionen måste stå klart för den unge (se prop. 1994/95:12 s. 26). Det kan vidare nämnas att regeringen så sent som i budgetpropositionen för uttalat att ungdomsbrottsligheten är en högt prioriterad fråga och att en av huvuduppgifterna för kriminalpolitiken är att förhindra att barn och ungdomar rekryteras till en kriminell livsstil (prop. 2002/03:1, utgiftsområde 4, Rättsväsendet, s. 26). För att lagföringen av ungdomar skall ske snabbt har det i lagen med sär- skilda bestämmelser om unga lagöverträdare införts ett särskilt skyndsam- hetskrav och en tidsfrist vad gäller handläggningen av ungdomsärenden hos polis och åklagare. En förundersökning mot den som inte har fyllt och som gäller brott för vilket det är föreskrivet fängelse skall bedrivas med särskild skyndsamhet. Förundersökningen skall avslutas och beslut i åtalsfrågan fattas så snart det kan ske och senast för delgivning av brottsmisstanke enligt 23 kap. 18 § första stycket RB. Tidsfristen får överskridas endast om det är nödvändigt med hänsyn till utredningens beskaffenhet eller andra särskilda omständigheter (4 § LUL). Bestämmelsen ger således utrymme för att i undantagsfall överskrida den föreskrivna sexveckorsfristen. I fråga om när ett sådant överskridande får ske har i förarbetena angetts följande. Fristen får överskridas endast om det är absolut nödvändigt, t.ex. om det är fråga om en mycket omfattande brottsut- redning såsom vid ligabrottslighet med många misstänkta och ett stort antal brott som är svårutredda. Vidare nämns det fallet att man under förundersök- ningens gång upptäcker nya brott som den unge misstänks för eller att den unge under det att förundersökningen pågår begår nya brott. Ett annat exem- pel är att det är nödvändigt att genomföra tekniska undersökningar som tar . Det förhållandet att det för tillfället råder brist på utredningspersonal eller att andra uppgifter anses böra ges företräde innebär däremot inte att fristen får överskridas. Utredningen skall slutföras så snart det kan ske, vilket innebär att hela tidsfristen får utnyttjas endast om det är nödvändigt. I många fall bör det vara möjligt att besluta i åtalsfrågan än den stad- gade tidsfristen (se prop. 1994/95:12 s. 96 f.). Som framgår av utredningen kunde vid granskningen av ungdomsärendena i konstateras att handläggningen i vissa ärenden inte syntes ha bedri- vits i enlighet med det särskilda skyndsamhetskrav som föreskrivs i 4 § LUL men framför allt att den s.k. sexveckorsfristen hade överskridits i ett stort antal ärenden. I vissa ärenden var det fråga om omfattande utredningar med t.ex. flera misstänkta gärningsmän och i några ärenden fanns det någon annan godtagbar 2 004 /0 5:JO1 förklaring till att brottsutredningen drog ut . I dessa fall har jag själv- fallet inte någon erinran mot handläggningstiden. Som förklaring till de långa handläggningstiderna i merparten av ung- domsärendena har polismyndigheten emellertid endast hänvisat till hög ar- betsbelastning, vilket i sin tur medfört hög sjukfrånvaro och rekryteringspro- blem. Jag har förståelse för att arbetssituationen har varit mycket ansträngd för ungdomsutredarna. Brist på utredningspersonal utgör emellertid, som framgått, inte något godtagbart skäl för att överskrida den lagstadgade sexveckorsfristen. Enligt min mening är det alltså helt oac- ceptabelt att sexveckorsfristen har överskridits i så många ungdomsärenden som varit fallet. Utredningen ger vid handen att polisledningen uppmärksammats på de problem som funnits beträffande ungdomsut- redningarna vid polisområde . Vissa åtgärder vidtogs också . Effekten av dessa uppges emellertid ha blivit begränsad. Mot den- na bakgrund kan det givetvis på goda grunder ifrågasättas om inte polismyn- digheten tidigare än som skett borde ha vidtagit mera kraftfulla åtgärder för att försöka komma till rätta med de långa handläggningstiderna i ungdoms- ärendena. Jag konstaterar att det under tiden september 2003februari 2004 pågått ett särskilt projekt i polisområde med syfte att utveckla nya arbetsmeto- der för en ökad effektivitet med bibehållen rättssäkerhet avseende ungdoms- brottsligheten. Jag förutsätter att polismyndigheten utvärderar projektet och, om så erfordras, vidtar ytterligare åtgärder för att förbättra den brottsutredan- de verksamheten. Det kan sammanfattningsvis konstateras att polismyndigheten förtjänar allvarlig kritik för de långa handläggningstiderna av ungdomsärendena vid polisområde .