frsrdg · GT04JO1 · 2005-12-01 00:00:00 — I det fall i ett utredningsärende förelägger körkortshavaren att komma in med läkarintyg (med stöd av 5 kap. 2§ körkortsförordningen [KKF]) kan körkortshavaren inte överklaga beslut att kräva in intyg. Ett sådant beslut kan endast bli överprövat i samband med att återkallar körkortet på grund av att det efterfrågade intyget inte kommit in. I det fall i stället beslutar att förena körkortet med villkor att lämna läkarintyg (med stöd av 3 kap. 10 § körkortslagen [KKL]), kan körkortshavaren överklaga och få överprövat beslut att kräva att läkarintyg lämnas. vill här framhålla följande. Innehavet av ett körkort kan ifrågasättas, genom att det kommer in en anmälan från läkare eller polis, genom att det kommer fram omständigheter i en dom eller strafföreläggande eller om det av annan anledning finns anledning att ifrågasätta ett körkortsinnehav. har då att (skyndsamt) utreda frågan om körkortshavarens lämplighet. När det gäller ifrågasatt körkortsinnehav på grund av misstanke om att en körkortshavare inte uppfyller de medicinska kraven ingår normalt i utredningen att körkortshavaren föreläggs att lämna läkarintyg enligt 5 kap. 2§ KKF, för att styrka sin lämplighet. kan, i denna utredning av om körkortshavaren är lämplig eller inte, komma att kräva (genom att förelägga honom/henne) att flera intyg lämnas. Om det kvarstår frågetecken efter att ett begärt intyg lämnats in kan körkortshavaren föreläggas på nytt osv. till dess det står klart att körkortshavaren inte är lämplig eller det står klart att det inte finns anledning att ingripa mot körkortsinnehavet. (Utredningen är då alltså klar.) Om utredningen visar att körkortshavaren är olämplig återkallas körkortet med stöd av 5 kap. 3 § punkten 7 KKL. kan vidare, när utredningen är klar och denna har utvisat att det inte finns något hinder för körkortsinnehav, antingen besluta att ingen åtgärd vidtas avseende körkortsinnehavet eller att inget körkortsingripande skall ske men att körkortet skall förenas med villkor enligt 3 kap. 10 § KKL. I det senare fallet föreligger det alltså inget hinder mot innehavet, under förutsättning att en uppföljning sker i form av att körkortet förenas med villkor. Under utredningens gång skickar förfrågningar, i form av remisser, till konsultläkare i körkortsfrågor. Konsultläkaren gör de medicinska bedömningarna, bl.a. utifrån bestämmelserna i föreskrifter om medicinska krav för innehav av körkort, traktorkort och taxiförarlegitimation m.m. (VVFS 1996:200 ändrad genom VVFS 1998:89). Konsultläkaren är ett stöd och en hjälp för handläggare när det gäller att hantera de medicinska frågorna kring körkortsinnehav. är emellertid inte bunden av de svar och rekommendationer som konsultläkaren ger. I de tre av JO granskade ärendena 253-8344-03 enligt protokollet avser dock 253-8344-02 253-304-03 samt 253-1655-03 har remiss skickats till konsultläkaren. Två av ärendena har påbörjats som utredningsärende, dvs. körkortsinnehavet har ifrågasatts på grund av att det fanns misstanke om att körkortshavarna inte var tillförlitliga i nykterhetshänseende (i båda fall i anledning av uppgifter som framkommit i dom från allmän domstol). I det tredje ärendet har körkortshavaren meddelats körkortstillstånd med villkor om att lämna läkarintyg, men eftersom intyg inte lämnats () har körkortsinnehavet ifrågasatts. Konsultläkaren har i samtliga tre fall efter det att körkortshavarna förelagts om att komma in med intyg, dessa intyg kommit in och konsultläkaren granskat intygen kryssat i att ärendet tillstyrks för av , därefter förnyad undersökning och nytt intyg utfärdat av specialist i allmän medicin/distriktsläkare, styrkt med prover tagna (alternativt ). Mot bakgrund av vad som redogjorts ovan om hur ett ärende normalt handläggs skulle detta innebära att under förutsättning att det inte fanns anledning att ifrågasätta konsultläkarens bedömning i ärendet körkortshavaren ansågs färdigutredd och att det inte fanns anledning att besluta om ett körkortsingripande under förutsättning att körkortet förenades med villkor om uppföljning i form av läkarintyg. Emellertid har ordinarie rutiner inte följts (dvs. att ärendet överlämnas till annan handläggare som beslutar om villkor, efter det att körkortshavaren kommunicerats). Anledningen torde vara att handläggarna av dessa ärenden (det rör sig om två olika handläggare) varit oerfarna och inte lämnats tillräckligt tydliga instruktioner om rutinerna i förevarande typ av ärende, samt att den remiss som skickar till konsultläkaren, och även får svar från konsultläkaren på, är otydlig i sin utformning. Eftersom handläggaren självständigt handlägger ärendet fram till dess att ett beslut om återkallelse fattas, har inte någon annan varit inblandad och kunnat ta upp saken med respektive handläggare. För att säkerställa att problemet inte uppstår igen har följande åtgärder vidtagits: Konsultläkarremisserna har fått ny, och tydligare utformning. En genomgång har gjorts i samband med ett arbetsgruppsmöte av rutinerna i förevarande typ av ärende. När samtliga åtgärder som har bedömts vara nödvändiga för utredningen av ett ärende har vidtagits och beredningen kan sägas vara färdig skall myndigheten på grundval av utredningen avgöra ärendet genom ett beslut. Utgångspunkten för bedömning i de nu aktuella ärendena var att körkortsinnehav förutsätter att varaktig nykterhet kan verifieras. Även om så inte är fallet är det dock möjligt att medge fortsatt innehav av körkort om omständigheterna i övrigt med styrka talar för en god prognos. I en sådan situation måste självfallet följa upp och ompröva om nämnda krav kommer att kunna uppfyllas eller om det finns skäl att på nytt överväga om ett körkortsingripande skall ske. har föreskrivit inom vilka intervall omprövning skall ske (se 12 kap. 10 § föreskrifter om medicinska krav för innehav av körkort, traktorkort och taxiförarlegitimation m.m.). Som också har anfört sker uppföljningen genom att det fortsatta körkortsinnehavet med stöd av 3 kap. 10 § körkortslagen förenas med villkor. Konsultläkaren har, till synes i överensstämmelse med föreskrifter, föreslagit fortsatt körkortsinnehav med villkor att komma in med nytt läkarintyg. Om det inte fanns skäl att frångå konsultläkarens bedömning borde ha avslutat respektive ärende enligt konsultläkarens tillstyrkan. Att i stället utfärdade ett nytt föreläggande medförde bl.a. att körkortshavarna fråntogs möjligheten att få behovet av ytterligare utredning prövat i högre instans. Av yttrande framgår att handläggningen inte har skett enligt tillämpliga rutiner. Ärendet avslutas med den kritik som ligger i det sagda. Kritik mot en kommunstyrelse för underlåtenhet att genomföra en detaljplan och att följa tillsynsmyndighets rekommendationer (Dnr 12-2002) och B.L., som representanter för (föreningen) och fastighetsägare i Helenevik, framförde i en anmälan till JO klagomål mot . Klagomålen avsåg att kommunen inte hade vidtagit åtgärder för att möjliggöra passage längs i enlighet med en detaljplan som hade fastställts av regeringen . Enligt föreningen nonchalerade kommunen tillsynsmyndigheterna och gällande lag på ett flagrant sätt. Av anmälan och bifogade handlingar framgick bl.a. följande om bakgrunden till klagomålen. Kommunfullmäktige i beslutade att anta ett förslag till ändring och utvidgning av stadsplanen för ett område. Planförslaget innebar bl.a. att en del av tomtmarken för två fastigheter närmast skulle tas i anspråk som allmän plats, park. Syftet med planen i denna del var att det skulle kunna anläggas en strövstig utmed stranden. fastställde planförslaget i nu nämnt avseende. Efter överklagande av de två berörda fastighetsägarna fastställde regeringen beslutet. Föreningen har därefter utan framgång begärt att kommunen skulle ställa i ordning marken för strövstig. Sedan föreningen begärt att i som tillsynsmyndighet skulle pröva kommunens skyldighet att genomföra detaljplanen, redogjorde i ett beslut för gällande lagstiftning och anmodade kommunen att ställa i ordning den aktuella allmänna platsmarken för avsett ändamål. Föreningen vände sig därefter till kommunens byggnadsnämnd med begäran om ingripande. Nämnden beslutade , med hänvisning till att bestämmelserna i 10 kap. (1987:10), PBL, inte torde kunna tillämpas i ärendet, att inte ingripa mot kommunen. Efter överklagande upphävde , genom beslut , beslut och lämnade ärendet åter till nämnden. uttalade bl.a. följande. I likhet med anser att nämndens skyldighet att ingripa med stöd av 10 kap. PBL endast gäller vid överträdelse av bestämmelser om byggande. Bestämmelsen i 6 kap. 26 § PBL om skyldighet för kommunen att iordningställa allmän platsmark kan inte anses vara en bestämmelse om byggande. skyldighet enligt 11 kap. 1 § femte punkten PBL att övervaka efterlevnaden av denna lag och med stöd av lagen meddelade föreskrifter är däremot inte begränsad till bestämmelser om byggande. Det innebär, såvitt är av intresse i detta fall, att nämnden har en skyldighet att vaka över att kommunen fullgör den skyldighet som enligt PBL kan åligga kommunen att genomföra en detaljplan och, om finner att kommunen brister i detta avseende, verka för att kommunen avhjälper bristen. kan alltså inte låta bli att fullgöra sin tillsynsuppgift under hänvisning till att kommunens underlåtenhet inte kan hänföras till någon av de åtgärder som regleras särskilt i 10 kap. PBL. I samma beslut, i sin egenskap av tillsynsmyndighet över plan- och byggnadsväsendet i länet, uttalade följande. har som tillsynsmyndighet i ett beslut erinrat om dess skyldighet enligt 6 kap. 26 § PBL att iordningställa och upplåta den allmänna platsmark det nu är fråga om, så att den kan användas för avsett ändamål. har understrukit att denna skyldighet redan inträtt och att kommunen inte efter eget godtycke kan välja tidpunkt för att genomföra planen i detta hänseende. Kommunen anmodades mot denna bakgrund att före utgången av redovisa vilka åtgärder kommunen vidtagit för att genomföra planen. Kommunen har i ett svar till meddelat att kommunen inte tänker vidta åtgärder för att göra stranden tillgänglig i enlighet med gällande detaljplan. finner det högst anmärkningsvärt att kommunen på detta sätt medvetet trotsar gällande lag. Kommunen har genom detaljplanen mot berörda fastighetsägares bestridande tilltvingat sig rätt men också skyldighet att anordna en passagemöjlighet för allmänheten utmed stranden. Om kommunen av ekonomiska eller andra skäl numera ändrat uppfattning och inte längre vill anordna passagemöjligheten bör kommunen i de former som lagen föreskriver pröva om detaljplanen skall ändras på denna punkt. Genom det plansamråd m.m. som då skall ske, ges de boende i området möjlighet att ge sin syn på behovet av passagemöjligheten utmed stranden. De fastighetsägare som svävar i ovisshet om de skall nödgas avstå en del av sin mark för gångpassagen i enlighet med nuvarande plan får dessutom, som resultat av planförfarandet, ett besked i denna fråga. begärde svar från kommunen i planändringsfrågan. Med anledning av vad uttalat beslutade , med hänvisning till 6 kap. 26 § PBL, att uppmana att besluta om genomförande av detaljplanen alternativt att ändra planen i den del som berör strandområdet inom fastigheterna i fråga. Kommunstyrelsen uttalade därefter i ett yttrande till den 7mars 2001 att styrelsen vidhöll sitt tidigare ställningstagande i saken. Kommunstyrelsen i anmodades att yttra sig över vad som framförts i anmälan. Styrelsen uttalade följande. Anmälarnas redovisning av vad som förevarit i ärendet är i princip korrekt liksom de handlingar som bifogats anmälan. Vad frågan i grunden gäller är kommunens skyldighet att iordningställa allmän platsmark i enlighet med antagen detaljplan genom tvångsinlösen av del av fastighet. Kommunstyrelsen har i denna fråga avgett tre yttranden till , , och . är tillsynsmyndighet över plan- och byggnadsväsendet och kommunens myndigheter beaktar naturligtvis med största respekt den uppfattning som i olika ärenden ger till känna. I detta enstaka fall har emellertid kommunen en annan uppfattning än . Kommunen saknar möjlighet få sakfrågan prövad genom att överklaga tillsynsmyndighetens beslut. Som kommunstyrelsen redovisat i sina yttranden finns det utrymme för tolkning av lagtexten. har inte närmare kommenterat kommunens argument i den delen. Såvitt kommunen känner till föreligger inget prejudicerande domstolsavgörande som kan ge vägledning för tolkningen. Kommunstyrelsen vill betona att det från kommunens sida inte är fråga om något medvetet trots mot gällande lag. Kommunstyrelsen anser att den har fog för sin uppfattning men kommer naturligtvis att, om JO:s bedömning så föranleder, ompröva sitt ställningstagande. Kommunstyrelsen erinrar om att kommunstyrelsens tidigare ställningstaganden har kunnat överklagas genom laglighetsprövning och att beslutens lagenlighet därigenom torde ha kunnat prövas. Avslutningsvis önskar kommunstyrelsen påpeka, även om det kan sakna relevans för JO:s prövning, att berörda fastighetsägare och boende inom det aktuella planområdet motsatt sig ett genomförande av detaljplanen i aktuell del. Dessa åsikter har emellertid inte fått samma massmediala utrymme som de åsikter som medlemmarna i den angränsande representerar. Föreningen gavs tillfälle att yttra sig över remissvaret. I ett slutligt beslut i tillsynsärendet beträffande genomförande av detaljplanen uttalade bl.a. följande. Genomförandetiden för detaljplanen löpte ut . Området kring det nu aktuella strandavsnittet, som alltså enligt planen utlagts som allmän platsmark, var bebyggt i enlighet med planen. Skyldighet har således inträtt för kommunen att iordningställa och upplåta strandområdet för allmänheten. Kommunens underlåtenhet att göra detta strider mot . Såväl som har i sin egenskap av tillsynsmyndigheter, efter anmälan från enskilda, uppmanat kommunen att fullgöra sin skyldighet att i berörd del genomföra planen. Som ett alternativ för kommunen har erinrat om möjligheten för kommunen att ändra detaljplanen, för den händelse det skulle visa sig att kommunen av ekonomiska eller andra skäl ändrat uppfattning i markanvändningsfrågan. Kommunen har emellertid, som framgått ovan, vare sig beslutat genomföra planen eller inleda ett arbete för att ändra den. ger inte som tillsynsmyndighet några sanktionsmedel för att säkerställa att kommunen följer lagen. Efter de överläggningar och den omfattande skriftväxling, som skett i detta ärende, bedömer det för sin del vara utsiktslöst med vidare åtgärder för att nå rättelse. har enligt den allmänna uppsikten över plan- och byggnadsväsendet i riket. Ärendet visar att det råder okunnighet om de skyldigheter som en kommun har till följd av ett huvudmannaskap för de allmänna platserna i en detaljplan. vill mot denna bakgrund uppmärksamma på det informationsbehov som föreligger. Även vid en kommande översyn av förtjänar frågan att beaktas. I beslut anförde JO följande. Det aktuella området är bebyggt i enlighet med den detaljplan som vann laga kraft genom regeringens beslut . Genomförandetiden för planen har gått ut. Kommunen är huvudman för de allmänna platserna inom planen. Strandområdet på de två privatägda fastigheterna, som i detaljplanen har lagts ut som allmän platsmark, har av kommunen inte upplåtits för allmänt begagnande. Kommunstyrelsen har i remissvaret, som förklaring till att detaljplanen inte genomförts i berört avseende, hänvisat till sina yttranden i tillsynsärende. I yttrandet uttalades bl.a. följande. Enligt 6 kap. 26 § , PBL, skall kommunen efter hand som bebyggelsen färdigställs i enlighet med planen ställa i ordning gator och andra allmänna platser för vilka kommunen är huvudman så, att platserna kan användas för avsett ändamål. Med allmänna platser avses i PBL områden som är allmänt tillgängliga för gemensamt behov inom planområdet eller inom ett större område. Kravet på upplåtelse enligt 6 kap. 26 § PBL förutsätter därför att området är allmänt tillgängligt, vilket i sin tur i förevarande fall förutsätter att området löses in. Enligt 6 kap. 17 § PBL får kommunen lösa mark som enligt en detaljplan skall användas för allmänna platser för vilka kommunen är huvudman. Bestämmelsen innehåller ingen skyldighet för kommunen att lösa sådan mark. Skyldigheten för en kommun att lösa mark för allmän plats framgår av 14kap. 1 § PBL. Denna skyldighet förutsätter enligt bestämmelsen att fastighetsägaren begär inlösen, vilket ytterligare styrker att kommunen inte har någon inlösenskyldighet. Av intresse i sammanhanget är också att åtminstone en berörd markägare motsätter sig att inlösen sker. Enligt kommunstyrelsens uppfattning innebär inte bestämmelsen i 6 kap. 26 § PBL en absolut skyldighet för kommun att lösa in och upplåta alla markområden som i planen anges som allmän plats. Även vid plangenomförandet måste en avvägning mellan allmänna och enskilda intressen kunna ske. Kommunen måste ha möjlighet att i enlighet med proportionalitetsprincipen och med hänsyn till sakliga skäl även göra bedömningar vid plangenomförandet. Därvid måste kommunen kunna pröva detaljplanens syfte, behovet av genomförandet, enskildas intresse, kostnader m.m. Bestämmelsens huvudsyfte är att förhindra att rätten till bebyggelse förhindras eller försvåras till följd av att gator och andra allmänna platser inte upplåtes. Ordet bebyggelse har i bestämmelsen fått en mycket framträdande position genom att plangenomförandet direkt kopplas till denna. I det aktuella fallet har inte någon bebyggelse förhindrats eller försenats genom att det aktuella området inte upplåtits till allmänt begagnande. Rubriken vissa allmänna platser m.m. antyder också att kommunens skyldighet inte avser alla allmänna platser, vilket stöder kommunstyrelsens tolkning. Av intresse i sammanhanget är även att PBL inte anvisar några sanktionsregler gentemot kommunen. Rimlighetsskäl talar också för att bestämmelsen inte avser att föreskriva någon absolut skyldighet att genomföra detaljplan i alla dess bestämmelser. Genomförande av en detaljplan sker , varunder förhållandena kan förändras i många avseenden. En strikt tillämpning av upplåtelseskyldigheten skulle kunna få oöverskådliga konsekvenser. I det aktuella fallet har med hänsyn till markägarnas intressen och svårigheten att utnyttja marken för avsett ändamål, kommunen bedömt att inlösen ej skall ske. Kommunstyrelsens uppfattning är sammanfattningsvis att det saknas tillräckliga skäl att begära inlösen av ifrågavarande markområde, att upplåtelse för allmänt ändamål därmed får avvakta samt att inlösen- eller upplåtelseskyldighet lagligen inte föreligger. Det är enligt PBL kommunerna som har det avgörande inflytandet över användningen av mark och vatten inom kommunen. Kommunerna skall i sin planering göra en sammanvägning av olika anspråk på mark och vatten. Regleringen av markens användning och av bebyggelsen inom kommunen sker genom främst detaljplaner. Bestämmelserna om detaljplan och de rättsverkningar som är knutna till en sådan plan bygger på att planen tillgodoser ett allmänt intresse som kommunen står som garant för. Enligt 6 kap. 26 § andra stycket PBL skall kommunen efter hand som bebyggelsen färdigställs i enlighet med planen ställa i ordning gator och andra allmänna platser för vilka kommunen är huvudman så, att platserna kan användas för avsett ändamål. Före genomförandetidens utgång skall platserna upplåtas till allmänt begagnande inom områden som har bebyggts i enlighet med planen. Inom områden som efter genomförandetidens utgång bebyggs i enlighet med planen skall allmänna platser upplåtas till allmänt begagnande efter hand som bebyggelsen färdigställts. I proposition 1985/86:1 uttalas beträffande frågan om upplåtande av gator och andra allmänna platser bl.a. följande (s. 221 resp. 658): F.n. är kommunen i princip skyldig att till allmänt begagnande upplåta gator och andra allmänna platser efter hand som bebyggelsen färdigställs inom ett område med stadsplan. Gatan skall då vara slutligt iordningställd till en standard som motsvarar ortens sed. Gatukostnadsreglerna är emellertid utformade så att skyldighet att betala gatukostnader uppkommer så snart gatan kan användas för avsett ändamål. För att dessa bestämmelser bättre skall stämma överens föreslår jag att kommunen efter hand som bebyggelsen färdigställs skall vara skyldig att ställa i ordning gator och andra allmänna platser endast till en sådan standard att de kan användas för avsett ändamål. Skyldigheten att slutligt ställa i ordning allmänna platser i enlighet med detaljplanen och ortens sed bör vara fullgjord före genomförandetidens slut. Gator och andra allmänna platser skall alltså i princip utföras i enlighet med detaljplanen. Någon kontroll av detta i den formen att gatuarbeten skall kräva lov föreslår jag dock inte. Som jag har framhållit kan man utgå från att kommunen genom samråd och på annat lämpligt sätt ser till att planbestämmelserna följs. Kommunstyrelsen har, som framgått, under de år som gått sedan detaljplanen vann laga kraft ansett sig ha stöd i PBL för att inte genomföra den del av planen som är i fråga i ärendet. Styrelsen har åberopat bl.a. att det inte föreligger någon ovillkorlig skyldighet för kommunen att lösa den mark som avses. Vidare har hävdats att kommunen vid plangenomförandet måste kunna pröva syftet med planen, behovet av genomförandet, enskildas intresse, kostnader m.m. När kommunen, som i detta fall, har huvudmannaskapet för gator och andra allmänna platser enligt en detaljplan ligger ansvaret för plangenomförandet i sådana områden på kommunen. Det får förutsättas att kommunen redan vid utarbetandet av en detaljplan noga har övervägt såväl syftet med planen som de övriga aspekter som kan vara aktuella. Vad som har kommit fram i ärendet föranleder följande uttalande av mig. Det kan till en början enligt min mening inte anses rimligt att kommunstyrelsen efter det att genomförandetiden för planen gått ut hänvisar till att man i stort sett är osäker om behovet av de bestämmelser som den antagna planen innehåller. Lagstiftaren har utgått ifrån att kommunen i egenskap av huvudman självmant ser till att planbeslut följs. Kommunens skyldigheter i detta hänseende enligt 6 kap. 26 § PBL har av befunnits vara otvetydiga. Såväl som har i deras egenskap av tillsynsmyndigheter uppmanat kommunen att fullgöra sin skyldighet att i berörd del genomföra planen. har också erinrat om möjligheten för kommunen att ändra detaljplanen, för den händelse det skulle visa sig att kommunen av ekonomiska eller andra skäl ändrat uppfattning i markanvändningsfrågan. JO:s granskning är inte avsedd att föregripa eller ersätta den prövning som har skett i ordinarie ordning och jag finner med hänsyn till detta inte anledning att ta ställning till om bedömning varit riktig i sak. Enligt min mening står det dock klart att kommunen med anledning av beslut haft att vidta åtgärder i enlighet med beslutet. Kommunstyrelsens underlåtenhet att verka härför förtjänar enligt min mening kritik. Vad som har förekommit i ärendet kan ge anledning till förtydligande lagstiftning och vara av intresse i samband med den översyn av plan- och bygglagstiftningen som görs av (M 2002:05). Jag översänder därför en kopia av detta beslut till , . En kopia av beslutet skickas också till som enligt PBL har den allmänna uppsikten över plan- och byggnadsväsendet i landet. Initiativärende mot en nämnd rörande ett uppdrag som stadsarkitekt. Bland annat fråga om uppdraget varit förenligt med föreskrifterna om överlämnande av förvaltningsuppgift (Dnr 2816-2003) meddelade JO ett beslut med följande innehåll. Vid min inspektion av i kommun (JO:s dnr 325-2003) observerades följande (punkten 3.10 i protokollet). Mellan kommun och arkitekt , AB hade och träffats skriftliga avtal som gällde för var sin period. De var för kommunens motpart undertecknade av . I avtalen angavs att åtog sig att genom AB upprätthålla stadsarkitektfunktionen inom kommun.