frsrdg · GT04JO1 · 2005-12-01 00:00:00 — Sådan användning, t.ex. fängselbeläggning, får emellertid inte ske slentrianmässigt utan det måste i varje enskilt fall göras en bedömning av om situationen kräver att sådana medel tillgrips. Det finns därför anledning att närmare pröva om de åtgärder som vidtogs beträffande Agiza och El Zary stod i överensstämmelse med svensk lagstiftning och, om så var fallet, om de var nödvändiga. I ärendet har kommit fram att svensk polis skyddsvisiterade Agiza och El Zary när de omhändertogs. Därefter utsattes de för en säkerhetskontroll på utförd av de amerikanska tjänstemännen. Som tidigare framgått bestod denna kontroll av i vart fall följande moment. Agiza och El Zary kroppsvisiterades, deras kläder klipptes upp och lades i påsar, deras hår genomsöktes och munhålor och öron kontrollerades. Vidare belades de med hand- och fotfängsel och ikläddes var sin overall samt fotograferades. Slutligen försågs de med löst sittande huvor utan hål för ögonen. De fördes därefter barfota ut från polisstationen till flygplanet där de lades på var sin och spändes fast med bälten. Hand- och fotfängslen samt huvorna togs inte av under transporten till . Vad gäller kroppsvisitationen kan nämnas att det av bl.a. säkerhetsskäl är ett naturligt led i polisens arbete att skyddsvisitera personer som blir föremål för omhändertaganden. Jag har därför inte någon erinran mot skyddsvisitation av Agiza och El Zary och kan också, med hänsyn till de regler och säkerhetskrav som gäller för flygtrafiken, godta att en andra kroppsvisitation skedde före ombordstigningen på flygplanet. Jag har vidare förståelse för att det med hänsyn till säkerheten ombord på ett flygplan kan finnas skäl att belägga personer med fängsel under en förpassningsresa. Jag har därför inte någon invändning mot åtgärden att belägga Agiza och El Zary med handfängsel under flygresan till . Behovet av att därutöver även använda fotfängsel framstår emellertid inte som särskilt påtagligt. Agiza och El Zary hade inte under något skede av verkställigheten satt sig till motvärn, vare sig aktivt eller passivt, eller visat någon tendens att vilja fly. De var dessutom ständigt omgivna av amerikanska, svenska och egyptiska tjänstemän i stort antal. Den enda incident som inträffade var det yttrande som El Zary fällde på flygplatsen. Åtgärden att genomsöka Agizas och El Zarys hår och kontrollera deras munhålor och öron är att betrakta som en kroppsbesiktning. Något lagstöd för att vidta en sådan tvångsåtgärd i det nu aktuella fallet finns inte. Agiza och El Zary försågs också med huvor. Ett sådant förfarande är främmande för svensk polisverksamhet, även om jag dessvärre i något enstaka fall kunnat konstatera att liknande företeelser ägt rum här i landet. Säkerhetspolisen har i sitt remissvar, i likhet med i promemorian , anfört att användande av huvor närmast är att bedöma med utgångspunkt i 10 § polislagen. Enligt min mening talar det mesta för att en sådan åtgärd inte kan hänföras till regleringen i denna bestämmelse utan i stället får anses vara oreglerad. Även om åtgärden skulle vara att bedöma enligt 10 § polislagen är det i det aktuella fallet uppenbart att den inte var ett nödvändigt led i tjänsteuppgiften (jfr och . Det är dessutom enligt min bedömning alldeles klart att förutsättningarna för våldsanvändning i punkten 7, som Säkerhetspolisen särskilt hänvisat till, inte var uppfyllda. Alltså saknades rättsligt stöd för åtgärden. I detta sammanhang kan nämnas att i FN:s allmänna principer till skydd för personer som är berövade friheten framhålls bl.a. att en frihetsberövad person inte får fråntas möjligheten att använda sina sinnen, syn och hörsel, eller att orientera sig och rum. Det förhållandet att de amerikanska tjänstemännen var maskerade föranleder inte någon annan kommentar från min sida än att, som framgår av redogörelsen för den rättsliga regleringen, detta är en åtgärd som i princip inte godtas här i landet. Det har också gjorts gällande att Agiza och El Zary inne i omklädningsrummet skulle ha tvångsmedicinerats per rectum med något lugnande medel och även försetts med blöjor innan de kläddes i overall. De nu hörda befattningshavarna vid , inbegripet de båda som följde med till omklädningsrummet, har emellertid uppgett att de varken på plats iakttog eller i efterhand upplystes om att så skett. Deras berättelser lämnar emellertid utrymme för att en sådan åtgärd kan ha vidtagits utan att Säkerhetspolisens personal noterat det. För att tvångsmedicinering ägde rum talar de uppgifter som El Zary lämnat till och den anteckning som säkerhetspolismannen gjorde i loggen över verkställigheten, Troligen erhöll AGIZA och EL ZARY något lugnande från läkaren i samband med avfärden. Säkerhetspolismannen har uppgett att anteckningen var en spekulation från hans sida men han har inte, enligt min uppfattning, kunnat lämna någon rimlig förklaring till vad den spekulationen i så fall grundades på. Jag tvingas likväl konstatera att utredningen inte med säkerhet har kunnat klarlägga om en så ingripande åtgärd som tvångsmedicinering förekommit eller inte. Detsamma gäller påståendet att de båda männen försågs med blöjor. Den osäkerhet som således råder på denna punkt är, som jag ser det, en följd av de brister som funnits i hur insatsen organiserades från Säkerhetspolisens sida. Eftersom svensk polis inte ens noga övervakade de åtgärder som de utländska tjänstemännen vidtog, har det inte varit möjligt att i efterhand belägga eller avfärda påståenden om tvångsmedicinering. Även om utredningen alltså inte kunnat klarlägga hur det förhållit sig i detta avseende, vill jag nämna att tvångsmedicinering är ett sådant påtvingat kroppsligt ingrepp som avses i 2 kap. 6 § RF och som alltså kräver lagstöd för att vara tillåtet. Något sådant stöd finns inte i polislagen. I förarbetena till lagen framhålls särskilt att det aldrig kan vara en försvarlig metod i ett samhälle av vår typ att polisen skulle betvinga människor med psykofarmaka eller andra mediciner för att verkställa en viss tjänsteåtgärd. Metoder av detta slag bör inte kunna härledas från polislagen utan betraktas som otillåtna. Vidare uttalades att detta inte utesluter möjligheten att en domstol med stöd av den allmänna regeln om nöd i skulle kunna anse det försvarligt att en polisman i ett exceptionellt fall har gett en människa medicin mot hennes vilja i en akut nödsituation (prop. 1983/84:111 s. 92 f.). Tvångsmedicinering i ett fall som det förevarande skulle således vara olaglig. Det finns vidare anledning för mig att pröva om behandlingen av Agiza och El Zary under verkställigheten varit förenlig med förbudet mot tortyr och mot omänsklig eller förnedrande behandling i bl.a. . Jag vill i den frågan först framhålla att det såväl av tortyrkonventionen som av praxis rörande den åtskillnad som i artikel 3 i görs mellan tortyr och annan otillåten behandling framgår att begreppet tortyr har reserverats för fall av uppsåtligt tillfogande av allvarlig smärta eller svårt lidande i syfte att bl.a. framtvinga information från någon eller för att bestraffa eller skrämma denne (se t.ex. avgörande i målet mot ). Jag anser för min del att den behandling som Agiza och El Zary fick utstå i och under färden till inte kan vara att betrakta som tortyr. För att ett handlande på annat sätt skall stå i strid med artikel 3 i har ansett att behandlingen, när hänsyn tagits till samtliga omständigheter som t.ex. den tid under vilken behandlingen pågått, dess effekter på offrets fysiska eller mentala hälsa liksom offrets ålder och hälsotillstånd, måste ha uppnått en viss svårhetsgrad (se t.ex. dom i målet mot ). När det särskilt gäller frågan om en behandling varit att anse som förnedrande har domstolen beaktat om dess syfte varit att förnedra personen i fråga liksom behandlingens påverkan på den utsattes personlighet. Det måste, när behandlingen förekommit i samband med ett frihetsberövande, vara fråga om en kränkning som går utöver den förnedring som ett frihetsberövande oundvikligen är förenat med (se t.ex. dom i målet mot ). Det kan särskilt nämnas att domstolen i det nu nämnda avgörandet ansåg att det förhållandet att under en flygtransport från till av säkerhetsskäl försågs med ögonbindel och belades med handfängsel inte innebar en kränkning av artikel 3 i . Jag anser likväl att den behandling som Agiza och El Zary sammantaget fick utstå, från det att de kläddes av genom att kläderna klipptes upp och de försågs med huvor på till dess att de, alltjämt försedda med huvor och fängsel, fastspända vid madrasser anlände till , måste karakteriseras som förnedrande. Det kan inte uteslutas att behandlingen, även om den huvudsakligen må ha motiverats av säkerhetsskäl, också kan ha haft till syfte att förnedra. Enligt min uppfattning kan det därför ifrågasättas om inte verkställigheten genomfördes på ett sätt som utgjorde en kränkning av artikel 3 i . Oavsett hur det förhåller sig med den saken, står det i vart fall klart att verkställigheten kom att genomföras på ett inhumant och därmed oacceptabelt sätt. Jag har tidigare konstaterat att det saknades rättsligt stöd för att låta de amerikanska tjänstemännen vidta myndighetsåtgärder på svensk mark. Säkerhetspolisen borde därför, som jag redan framhållit, ha reagerat när krav ställdes på att en säkerhetskontroll skulle genomföras. Som framgått förhöll sig emellertid företrädare för Säkerhetspolisen passiva i denna fråga. De befattningshavare som var närvarande på blev därför överrumplade av kontrollens innebörd. Jag kan av det skälet och med hänsyn till att kontrollen genomfördes mycket snabbt ha förståelse för att de närvarande säkerhetspoliserna inte gjorde någon analys av de vidtagna åtgärdernas rättsenlighet. De borde emellertid, även utan en sådan analys, ha insett att det fanns skäl att ingripa mot den inhumana behandling som Agiza och El Zary utsattes för. Vissa andra omständigheter kan antas ha bidragit till att Säkerhetspolisen lät det inträffade passera. För det första fanns det inte någon utpekad insatschef på flygplats. Det fick till följd att ingen av de där närvarande svenska befattningshavarna vilka samtliga befann sig i en relativt underordnad tjänsteställning upplevde sig vara ytterst ansvarig för verkställigheten. Också har påtalat denna brist. Det kan inte uteslutas att ett befäl i relativt hög tjänsteställning kunde ha påverkat skeendet. uppvisade i stället de svenska säkerhetspoliserna en påtaglig undfallenhet inför de amerikanska tjänstemännen. Den otydliga organisationen från svenskt håll kan också ha bidragit till att de amerikanska tjänstemännen inte ansåg sig behöva informera Säkerhetspolisen närmare om vad som skulle komma att ske. För det andra går det inte att bortse från att de närvarande säkerhetspoliserna kan ha känt sig pressade av att de visste att regeringen beslutat om omedelbar verkställighet och att det från bl.a. sida bedömts angeläget att verkställigheten skulle ske som beslutet fattades. Det är främst mot denna bakgrund som jag, om än med viss tvekan, valt att stanna vid de kritiska uttalanden som förekommer i detta beslut. Det har förekommit uppgifter i den allmänna debatten enligt vilka det inträffade skulle ha utgjort en av de första amerikanska fångtransporterna i jakten på förmodade terrorister efter , och att de amerikanska tjänstemän som deltog ingick i ett specialkommando som genomförde s.k. extraordinary renditions. Med detta begrepp avses närmast det förhållandet att personer som misstänks vara terrorister i hemlighet och utan lagstöd förs till vissa med samarbetande stater för att där förhöras under brutala former. I t.ex. . Hersh, of Command The Road from 9/11 to , 2004, sägs om händelserna på bl.a. att American operatives participated in what amounted to the kidnapping of two Egyptians (s. 53). Min uppfattning är att verkställigheten av Agiza och El Zary inte kan betraktas som en sådan transport. Det är viktigt att komma ihåg att Säkerhetspolisen bedrev visst spanings- och utredningsarbete, att utredde männens asylansökningar och, framför allt, att regeringen med stöd av utlänningslagen beslutade att avslå Agizas och El Zarys ansökningar om uppehålls- och arbetstillstånd och att de båda männen skulle avvisas till sitt hemland. Det var alltså inte fråga om att amerikanska agenter på egen hand förde bort de båda männen. Vid internationellt polisiärt samarbete är det viktigt att beakta de rättsliga aspekter och begränsningar som finns. Det är uppenbart att Säkerhetspolisen inte tillräckligt väl övervägde vilka svårigheter som kunde vara förenade med att anta det amerikanska erbjudandet. Jag har i beslutet redogjort för de betydande bristerna i Säkerhetspolisens handläggning av verkställighetsärendet. Enligt min uppfattning är den mest påfallande bristen den genomgående passivitet som Säkerhetspolisen uppvisade. Denna brist, tillsammans med den omständigheten att det inte fanns någon utpekad insatschef på flygplats, medförde som jag ser det att Säkerhetspolisen förlorade kontrollen över händelseutvecklingen. Jag har också framhållit att Agiza och El Zary kom att behandlas inhumant. Jag vill understryka att en sådan behandling är främmande för svenskt polisarbete och inte kan tolereras. Utländska tjänstemän som biträder svensk polis här i landet är i princip inte berättigade att utöva våld och får inte använda tvångsmedel. Om utländska tjänstemän likväl vidtar sådana åtgärder eller, som i förevarande fall, går så långt som till att handla på ett sätt som inte är godtagbart enligt vår rättsuppfattning skall den svenska polisen se till att åtgärderna avbryts. Jag anser att Säkerhetspolisen i detta fall således borde ha avbrutit förfarandet. Verkställigheten hade i så fall bort kunna genomföras med det flygplan som var berett till avfärd påföljande dags morgon. Jag finner slutligen skäl att kommentera vad säkerhetspolismännen anfört i yttranden som getts in till JO. De ger i viktiga avseenden inte uttryck för självkritisk reflexion. Enligt deras uppfattning hade t.ex. Säkerhetspolisen kontroll över verkställigheten. Dessutom har säkerhetspolismannen uppgett att verkställigheten av Agiza och El Zary inte var så långtgående att den utsatte de berörda för mer obehag än vad som kan anses nödvändigt utifrån den tjänsteåtgärd som skulle verkställas. Jag finner denna brist på ett eget kritiskt förhållningssätt oroväckande, särskilt i en verksamhet som präglas av slutenhet och brist på insyn. Jag noterar med tillfredsställelse att å sin sida uttalat att det för honom är främmande att anlita utländska luftfartyg med utländsk säkerhetspersonal på det sätt som skett i ärendet. Jag utgår från att Säkerhetspolisen vidtar kraftfulla åtgärder för att undvika en upprepning av det inträffade. Som framgår av remissvaret har också redan ett arbete med omorganisering av verksamheten, förstärkning av den interna kontrollen och utbildning påbörjats. Till detta kommer utfärdade föreskrifter och allmänna råd på området. Med den synnerligen allvarliga kritik som jag finner anledning att rikta mot Säkerhetspolisen avslutas ärendet. Kritik med anledning av behandlingen av en intagen i samband med en transport (Dnr 3763-2003) I en anmälan till JO framförde M.K. klagomål i olika avseenden mot behandlingen av honom i samband med en transport från anstalten Kumla till anstalten . Klagomålen avsåg bl.a. visst övervåld, okvädningsord och anbringande av fängsel bakom ryggen. Anmälan remitterades till Kriminalvårdens Transporttjänst för yttrande. I remissvaret anförde myndighetschefen bl.a. följande. Aktuell transport börjar på anstalten då Transporttjänstens S43 kör M.K. till anstalten Kumla. Från Kumla ska fordon G11 köra vidare till anstalten . I G11 arbetar för dagen transportörerna P.W. (transportledare), B.S. Fordonen i Transporttjänstens regi är med plats för åtta personer. Inredningen är ombyggd och mellansätet och det bakre sätet är avskilt med en mellanvägg som går från golvet ända upp till taket. Förarsätet och mellansätet är avskilt med en liknande vägg. I sin anmälan riktar M.K. kritik i huvudsak mot en av transportörerna, T.A., och i anmälan påtalas bl.a. viss grad av övervåld, verbala okvädningsord samt anbringande av fängsel bakom ryggen. Efter visitation på Kumla ber T.A. ska sätta sig längst in på mellansätet, allt i enlighet med tillämpade rutiner. runt bilen för att sätta sig vid ratten. befinner sig vid sidan av bilen. Då M.K., efter att ha blivit ombedd, inte vill flytta från mittensätet tappar T.A. tålamodet och höjer rösten som han försöker mota över M.K. till det innersta sätet. gör motstånd genom att vara aktivt passiv och tumult uppstår. kommer till undsättning och gemensamt får de ut M.K. Tillsammans får alla tre transportörerna anbringat handfängsel med M.K:s händer sammankopplade bakom ryggen och får sedan in honom längst bak i bilen. Transporten påbörjas och under loppet av sitter M.K. fängslad med händerna bakom ryggen till dess att man stannar vid en bensinstation i . Handfängslet ändras och sammankopplas i stället med M.K:s båda händer fram. Midjefängsel används för att fixera handfängslet som anbringats på M.K., till ett annat handfängsel som finns monterat på ett bälte runt midjan. även beläggas med bilbälte. Transporttjänstens uppfattning är, efter att ha hört de tre transportörerna, att händelseförloppet gått till i princip så som M.K. beskriver det i sin anmälan. Transporttjänsten menar att T.A. borde ha försökt att verbalt lösa situationen än vad han gjorde innan tvångsåtgärder vidtogs. T.A:s förklaring till att det snabba beslutet om tvångsåtgärder vidtogs var att han vid visitationen uppfattade M.K. som en bråkig person. En möjlig förklaring till T.A:s agerande är att jobbet som transportör innebär att många beslut grundade på snabba personbedömningar måste fattas. Transporttjänstens kritik riktar främst in sig på T.A:s snabba agerande och inte mot beslutet om att använda fängsel i sig. Transporttjänsten menar vidare att P.W., som transportledare, fattade fel beslut om att fortsätta transporten då M.K. anbringats med fängsel med händerna sammankopplade bakom ryggen. Fängsel får endast anbringas bakom ryggen i undantagsfall för att betvinga våldsamt motstånd och ska upphöra då behovet inte längre kvarstår. Situationen utspelade sig inom skalskyddat område och Transporttjänsten menar att P.W. borde ha fattat beslut att antingen be personalen på om hjälp eller om möjligt själva ändra fängsel till hand- och midjefängsel utanför bilen innan färden påbörjades. borde aldrig ha satts i bilen med händerna sammankopplade bakom ryggen. Inte heller T.A. går fri från kritik eftersom beslutet fattades i samspel mellan T.A. Vad gäller de verbala okvädningsorden och övrigt agerande från T.A:s sida får ett sådant uppförande aldrig accepteras hos en kriminalvårdsanställd. Transporttjänsten riktar kritik enligt ovanstående gentemot T.A. för deras agerande i situationen. gavs tillfälle att kommentera remissvaret men hördes inte av. I beslut anförde JO följande. Enligt 42 § andra stycket lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt får, om det är nödvändigt av säkerhetsskäl, den intagne beläggas med fängsel vid förflyttning inom anstalten samt vid transport eller annan vistelse utanför anstalten. Närmare bestämmelser om användningen av fängsel har meddelats i föreskrifter och allmänna råd om transportverksamhet m.m. (KVVFS 2002:7). Enligt dessa föreskrifter får transportledaren besluta om att använda fängsel endast i de fall anledning uppkommer under pågående transport. Åtgärden får inte bestå längre än som bedöms erforderligt i varje enskilt fall (17 §). Med utgångspunkt från omständigheterna i det enskilda fallet får den intagne således beläggas med fängsel vid transport utanför anstalten. Det saknas normalt möjlighet för mig att pröva sådana ställningstaganden i bedömningsfrågor. Det som framkommit i ärendet ger mig emellertid anledning att ifrågasätta beslutet att använda fängsel bakom ryggen under transporten. För sitt agerande i den delen kan T.A. inte undgå allvarlig kritik. Kriminalvårdstjänstemäns befogenhet att bruka våld för att genomföra en tjänsteuppgift regleras i 24 kap. 2 § . I paragrafens första stycke föreskrivs följande. Rymmer den som är intagen i kriminalvårdsanstalt eller som är häktad, anhållen eller annars berövad friheten eller sätter han sig med våld eller hot om våld till motvärn eller gör han på annat sätt motstånd mot någon under vars uppsikt han står, då denne skall hålla honom till ordningen, får det våld brukas som med hänsyn till omständigheterna kan anses försvarligt för att rymningen skall hindras eller ordningen upprätthållas. Detsamma skall gälla, om någon annan än som har nämnts gör motstånd i ett sådant fall. Paragrafen är tillämplig även vid s.k. passivt motstånd av intagen. Även i andra situationer än de där rätten till våldsanvändning uttryckligen reglerats torde det vara förutsatt att visst våld får användas för att lösa en tjänsteuppgift. Våld får emellertid tillgripas endast när tjänsteuppgiften inte kan lösas på annat sätt. Endast sådant våld som kan anses försvarligt med hänsyn till omständigheterna får brukas (se JO 1993/94 s. 148). M.K:s klagomål om hur han har blivit behandlad och tilltalad i samband med den aktuella tranporten har vunnit stöd av utredningen. Särskilt T.A:s handlande är enligt min mening utomordentligt anmärkningsvärt. Jag har övervägt att gå vidare i saken men har slutligen stannat vid den här uttalade mycket allvarliga kritiken. Häktespersonals bemötande mot en offentlig försvarare (Dnr 1030-2004) hävdade i en anmälan, som kom in till JO , att han blivit illa bemött av häktet personal. Han anförde därvid bl.a. följande. Han biträdde som offentlig försvarare en klient, E.K. Denne var för rättegångarna, med visst uppehåll för placering i häktet , intagen i häktet . I det sistnämnda häktet gällde särskilda tider för bl.a. advokatbesök. Detta medförde att han nekades att träffa sin klient samt att han inte innan huvudförhandlingen i hovrätten fick tillfälle att lämna in de kläder till E.K. som denne avsåg att bära. Han tilläts inte heller att överlämna E.K:s kläder till den personal som beledsagade honom vid huvudförhandlingen. I efterhand fick han vetskap om att häktet hade avsatt särskild tid för honom att lämna in kläderna. Något meddelande om denna möjlighet lämnades emellertid inte till honom trots att häktet hade hans mobiltelefonnummer. De särskilda tider som gällde för besök försvårade även utredande polismäns arbete. Dessa har berättat att de mitt under ett pågående förhör tvingats att avbryta eftersom besökstiden var slut. Häktespersonalen försvårade också hans telefonkontakter. Eftersom han ofta befinner sig i rättegång eller på diverse häkten, hade han främst telefonkontakter med sin klient via sin mobiltelefon. Denna ordning var godkänd av häktets säkerhetschef. Trots detta vägrade häktespersonalen ibland att låta honom kommunicera med sin klient, varför han fick påkalla hjälp från säkerhetschefen för att få önskad kontakt. vägrade personal på häktet t.o.m. att medverka till att utreda om han tidigare hade medgivits att få kommunicera med sin klient på mobiltelefon. Anmälan remitterades till . I remissvaret anförde , genom rättsvårdsinspektören , i huvudsak följande. På häktet tillåts intagna motta besökare enligt särskilda tider, se bilaga. En reglering av besökstiderna är nödvändigt av ordnings- och säkerhetsskäl samt med beaktande av personella resurser. Samtliga advokater i förevarande mål har informerats om möjligheten att vid behov besöka klienterna även på andra tider. De har även upplysts om att sådana önskemål bör tillställas häktet med viss framförhållning på sätt att personalens arbetsscheman i möjligaste mån kan anpassas därefter. Besök utanför ordinarie tider har i inget fall förnekats advokat när sådant önskemål framställts i rimlig tid. Det finns även möjlighet till besök efter häktets öppettider utan varsel, om förhållandena medger detta.