frsrdg · GT04JO1 · 2005-12-01 00:00:00 — I en anmälan, som inkom till JO , framförde S.K. och W.K. klagomål mot kommun. Klagomålen avsåg underlåtenhet att efterforska och underrätta anhöriga om ett inträffat dödsfall samt underlåtenhet att följa upp ett ärende rörande dödsboanmälan. S.K. och W.K. I samband med begravningen av deras mor informerades de om att deras far, S.M.K., hade avlidit . Fadern avled på en av kommunens vårdavdelningar. Efter kontakter med framkom att det inte hade upprättats någon dödsboanmälan eller bouppteckning. I kommunens uppdrag till Fonus att anordna begravningen av fadern ingick att upprätta en dödsboanmälan. Det gjordes ingen uppföljning av beställningen av dödsboanmälan. Efter flera kontakter gjorde vuxenförvaltningen en dödsboanmälan. Ingen kan svara på vart faderns bohag tog vägen. När det gäller hur i kommun är organiserad inhämtades att det ålåg vuxennämnden att underrätta anhöriga om ett inträffat dödsfall och dåvarande socialnämnden att göra dödsboanmälan. sammanlades socialnämnden och arbetsmarknadsnämnden till arbetsmarknads- och integrationsnämnden. Den nya nämnden antog fr.o.m. namnet arbetsmarknads- och familjenämnden. Inledningsvis inhämtades handlingar rörande S.M.K. för tiden och framåt från vuxenförvaltningen, arbetsmarknadsförvaltningen och socialförvaltningen. Från vuxenförvaltningen begärdes särskilt journalanteckningarna från det särskilda boendet. Därefter anmodades vuxennämnden och dåvarande socialnämnden att inkomma med utredning och yttrande över vad som hade anförts i anmälan till den del det föll under respektive nämnds ansvarsområde. avgav som sitt svar ett av områdeschefen upprättat tjänsteyttrande. I yttrandet anfördes i huvudsak följande. Vid genomgång av anmälan har vuxennämnden funnit att den del som avser skyldigheten att underrätta anhörig om dödsfall ligger inom vuxennämndens ansvar. Vid den interna granskningen har vi gått igenom dokumentation i ärendet samt kontaktat berörda sjuksköterskor och biståndshandläggare. Då framkommer följande i vår handläggning av ärendet. Rutiner för underrättelse om dödsfall finns. I dessa framgår dock inte vilka skyldigheter nämnden har att underrätta anhöriga om dödsfallet när en vårdtagare som i detta fall så uttryckligt sagt ifrån all kontakt med anhöriga. Rutinerna har därmed inte kunnat ge vägledning i detta ärende. Enligt förvaltningens interna utredning har handläggare fått uppgift om att anhörig med samma efternamn som den avlidne finns. Denna uppgift har dock inte nått de som har till uppgift att underrätta anhöriga om dödsfall. De som har till uppgift att underrätta anhöriga har inte heller funnit anledning att göra egna efterforskningar om anhöriga på grund av den avlidnes uttryckliga önskan om att inte ha någon kontakt med anhöriga. I vår kommun hanteras dödsboanmälan av socialnämnden och med anledning av att patologen hörde av sig till Lotsen ca efter dödsfallet kontaktades socialförvaltningen av vuxenförvaltningens biståndshandläggare för vidare handläggning av ärendet. Bristerna i detta ärendes handläggning föranleder att vuxennämnden nu ser över gällande rutiner för underrättelse om dödsfall så att inga oklarheter om skyldigheter och ansvar råder oavsett ärendets karaktär. Den dåvarande arbetsmarknads- och integrationsnämnden avgav som remissvar en av enhetschefen utförd utredning. I utredningen anfördes i huvudsak följande. Anmälan gäller anmälarnas fars dödsfall, samt handläggning och omständigheterna kring dödsboanmälan och begravning. Fadern avled enligt uppgift från anmälarna på kommunens vårdavdelning Lotsen och kroppen överfördes därifrån till bårhuset. Ansvaret för rutiner i samband med dödsfall vid Lotsen ansvarar detta inte kommenteras i detta yttrande. Enligt den ansvarsfördelning mellan kommuns nämnder som gällde för aktuell händelse ansvarade dåvarande socialnämnden bl.a. för dödsboförvaltning enligt 18 kap. 2 § när det inte finns någon som tar hand om dödsboet och dödsboanmälan enligt 20 kap. 8a§ . Kommunens ansvar enligt 5 kap. 2 § begravningslagen då den avlidne inte efterlämnar någon som ordnar med gravsättningen låg på dåvarande arbetsmarknadsnämnden. Rutinerna för dödsboanmälan vid den aktuella tidpunkten var att det sköttes av respektive distrikt inom socialförvaltningen. Distriktet fick en anmälan antingen från anhöriga, från äldreomsorgsverksamheten, från hälso- och sjukvården eller annorledes. Efter detta beställdes själva arbetet med uppgiftsinhämtning m.m. av en av begravningsbyråerna på orten. Beställningen bevakades så att man hade koll på om en dödsboanmälan tog onormalt . När begravningsbyrån färdigställt uppgifterna fick distriktet tillbaka dödsboanmälan för undertecknande av behörig tjänsteman som sedan skickade dödsboanmälan till tingsrätten (numera skattemyndigheten). I nu aktuellt ärende saknas dokumentation över hur och när dåvarande socialförvaltningen fick reda på att det fanns en avliden som det var aktuellt att göra en dödsboanmälan på. Däremot finns en kopia på rekvisition till Fonus begravningsbyrå som undertecknades av utredaren 011219 på distrikt . Denna beställning förnekar Fonus att de har fått. /2002 övergick ansvaret för dödsboanmälan till dåvarande socialförvaltningens vuxenenhet. Det kan bero på denna organisatoriska förändring att någon uppföljning på att distrikt ej erhållit någon dödsboanmälan från Fonus ej gjorts. Utredaren blir 020103 uppringd av personal från som menar att den avlidne ej kunde ligga på bårhuset längre utan måste begravas. Utredaren tog kontakt med arbetsmarknadsförvaltningen som sedan beställde av Fonus att ombesörja en begravning, då ingen efterfrågade den avlidne. När det gäller dödsboförvaltningen så fick bitr. enhetschef på socialförvaltningens vuxenenhet reda på att lägenheten där K. bott inte var uppsagd, samt att ingen varit där för att teckna boet och se till att det blev tömt. fick assistent uppdraget av att tillsammans med honom åka till adressen. Där gick man igenom tillhörigheter, packade lite saker i en kartong för att spara. Uppdrag gick till kooperativet att packa den avlidnes tillhörigheter. Dessa magasinerades några månader för att sedan forslas bort. eller kom en son till den avlidne på besök till . Tre söner fanns i livet till den avlidne men hade inte fått reda på sin fars bortgång. Detta förmedlades dem när deras mor hade avlidit. Vid mötet med överlämnades en del av den avlidnes tillhörigheter som hade sparats i en kartong. En dödsboanmälan är sedermera gjord först . Det pågår en översyn av gällande rutiner beträffande kommunens ansvar i samband med dödsfall varvid bristerna i detta ärende kommer att beaktas. S.K. och W.K. yttrade sig över remissvaren. Till yttrandet fogades registerutdrag m.m. ingav som komplettering till sitt remissvar Riktlinjer för underrättelse om dödsfall som hade fastställts . Kompletterande upplysningar inhämtades från , medicinskt ansvarig sjuksköterska i kommun. I ett beslut anförde JO följande. trädde en ny socialtjänstlag (2001:453), SoL, i kraft. I förevarande ärende behandlas händelser och omständigheter som ägde rum socialtjänstlagen (1980:620) var gällande. Jag har emellertid valt att här hänvisa till den nya socialtjänstlagen, som i de avseenden som behandlas inte har inneburit någon ändring i sakligt hänseende. hade beviljats bistånd till ett boende på Lotsen, ett hem för korttidsboende, dit han överfördes från . Upplysningarna från ger vid handen att det är ett sådant boende som avses i 5 kap. 5 § andra stycket SoL (förutvarande 20 § socialtjänstlagen [1980:620]). Varje kommun skall enligt 18 § hälso- och sjukvårdslagen (1982:763), HSL erbjuda en god hälso- och sjukvård bl.a. åt dem som bor i en sådan boendeform. I 1 § HSL stadgas följande. Med hälso- och sjukvård avses i denna lag åtgärder för att medicinskt förebygga, utreda och behandla sjukdomar och skador. Till hälso- och sjukvården hör även sjuktransporter samt att ta hand om avlidna. Bestämmelsen i 1 § första stycket HSL om att omhändertagande av avlidna hör till hälso- och sjukvårdens ansvar tillkom genom en ändring av HSL som trädde i kraft . I förarbetena (prop. 1991/92:152 s. 12) konstaterades att de åtgärder som skall vidtas i anslutning till en människas död är ett naturligt led i hälso- och sjukvårdsverksamheten och att omhändertagandet av de avlidna i praktiken regelmässigt utgör en integrerad del av den offentliga hälso- och sjukvården. Utvidgningen av hälso- och sjukvårdsbegreppet är generell och det görs således inte någon skillnad på om ett dödsfall sker på eller utanför en sjukvårdsinrättning. Enligt 29 § första stycket HSL skall det inom hälso- och sjukvården finnas någon som svarar för verksamheten (verksamhetschef). Verksamhetschefen skall, enligt 2 § 1 förordningen (1996:933) om verksamhetschef inom hälso- och sjukvården, ansvara för att någon närstående underrättas när en patient avlider. avled på ett sådant kommunalt boende som avses i 5 kap. 5 § andra stycket SoL. Därigenom har ytterst verksamhetschefen för hälso- och sjukvården, för vilken vuxennämnden i sin tur svarar, varit ansvarig för att någon anhörig till S.M.K. underrättades om dödsfallet. Någon underrättelse kom inte att ske. Ett skäl därtill har uppgivits vara att S.M.K. hade förklarat att han motsatte sig kontakt med de anhöriga. Det är en önskan som personalen har haft att respektera. S.M.K:s vilja i det hänseendet har emellertid inte inverkat på skyldigheten att underrätta de anhöriga om dödsfallet. Med hänsyn till att bristerna i ärendets handläggning har föranlett vuxennämnden att se över och ändra rutinerna för underrättelse om dödsfall nöjer jag mig den kritik som ligger i det anförda. I 18 kap. 2 § (ÄB) regleras vården av den dödes egendom tills denna kommer under förvaltning av samtliga delägare såsom sägs i 1 § eller blir föremål för särskild förvaltning enligt 19 kap. ÄB. Stadgandet lyder som följer. Till dess att egendomen har tagits om hand av samtliga dödsbodelägare eller av den som i annat fall har att förvalta boet, skall egendomen, om den ej står under vård av förmyndare, syssloman eller annan, vårdas av delägare som sammanbodde med den avlidna eller annars kan ta hand om egendomen. Den som har tagit hand om egendomen skall genast underrätta övriga delägare om dödsfallet och, om det behövs god man för någon delägare, göra anmälan hos överförmyndaren enligt 11 kap. . Vad som har sagts om delägare gäller också efterlevande make som inte är delägare. Finns det inte någon som sålunda tar hand om den dödes egendom, skall medlem av hushållet som den döde tillhörde, hyresvärd eller annan som är närmast till det ta hand om egendomen samt tillkalla delägare eller anmäla dödsfallet till socialnämnden. Då anmälan skett eller förhållandet på annat sätt blir känt, skall socialnämnden, om det behövs, göra vad som enligt första stycket åligger delägare. För kostnaderna med anledning av detta har kommunen rätt till ersättning av boet. I 20 kap. 8 a § första och andra styckena ÄB stadgas följande. Räcker den dödes tillgångar eller, när han efterlämnar make, tillgångarna jämte hans andel i makens giftorättsgods inte till annat än begravningskostnader och andra utgifter med anledning av dödsfallet och omfattar tillgångarna inte fast egendom eller tomträtt, behöver bouppteckning inte förrättas, om dödsboanmälan görs till av socialnämnden. Dödsboanmälan skall vara skriftlig och innehålla den dödes fullständiga namn ( ) samt intyg, utvisande att beträffande tillgångarna föreligger fall som avses i första stycket. I anmälan skall även dödsbodelägares namn och bostadsadresser anges, om uppgifterna kan inhämtas utan avsevärd tidsutdräkt. Dödsboanmälan bör göras efter dödsfallet. Den skall förvaras hos skattemyndigheten. Det ankommer således i första hand på delägarna i dödsboet att ta hand om den avlidnes egendom och ombesörja bouppteckning. Undantag från skyldigheten att förrätta bouppteckning inträder om en dödsboanmälan sker. Nämndens ansvar för såväl boets förvaltning som upprättande och ingivande av dödsboanmälan aktualiseras således endast under vissa i ÄB närmare angivna förhållanden. En följd av att S.M.K:s anhöriga inte underrättades om dödsfallet genom vuxennämndens försorg blev att dödsbodelägarna inte kunde fullgöra sina uppgifter. Enligt remissvaret saknas dokumentation över hur och när dåvarande socialförvaltningen fick reda på att det fanns en avliden som det var aktuellt att göra en dödsboanmälan på. har undertecknat en till Fonus gjord beställning av en dödsboanmälan. I remissvaret har inte närmare berörts anledningen till eller vilka överväganden som föregick beställningen. Mot bakgrund av att det primära ansvaret för dödsboförvaltningen åvilar dödsbodelägarna och att huvudregeln är att bouppteckning skall förrättas, borde det ha legat närmast till hands att kontakta de anhöriga och underrätta dem om förhållandena. Det kan i sammanhanget finnas anledning att påpeka att det framstår som oklart vilken omfattning uppdraget till Fonus var avsett att ha, t.ex. om uppdraget avsåg endast inhämtande av registeruppgifter eller om det ingick att på annat sätt utreda om förutsättningarna för att göra en dödsboanmälan var uppfyllda. Oavsett hur det förhöll sig med uppdragets omfattning, har det under givna förhållanden ålegat nämnden att bevaka att uppdraget fullgjordes. Inte ens sedan nämnden av hyresvärden fått vetskap om att S.M.K:s lägenhet inte var uppsagd, följdes uppdraget till Fonus upp. Nämndens hantering i dessa avseenden är inte acceptabel. Den organisatoriska förändring som ägde rum /2002 utgör inte någon godtagbar förklaring till de brister i handläggningen som har påvisats. Med hänsyn till den översyn som har skett av rutinerna beträffande ansvar i samband med dödsfall, avstår jag från vidare uttalanden. Vad som i övrigt har anförts föranleder inte någon ytterligare åtgärd eller något uttalande från min sida. Lagen med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU) Fråga bl.a. om en socialnämnds beslut att flytta ett barn, som vårdades enligt LVU, från ett familjehem till ett annat grundades på en tillräckligt omsorgsfull utredning (Dnr 94-2003) Genom dom förordnade Länsrätten i län, såvitt här är i fråga, att pojken M., född , skulle beredas vård med stöd av 1 och 2 §§ lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU). syster var vid tiden för beslutet om LVU-vård inte beredd att som familjehem ta emot M. Pojken placerades hos I.R. som uppgavs vara hans farmor. Sedan det hade framkommit att I.R. inte var M:s farmor beslutade (sociala utskottet) i kommun att M. skulle placeras i familjehemmet D. beslutade nämnden att M. skulle omplaceras och att den biologiska familjen skulle utredas för uppdrag som familjehem. beslutade nämnden att placeringen av M. i familjehemmet D. skulle avslutas möjligt samt att M. skulle placeras hos sin moster . och hennes sambo, , som hade förklarat sig vara beredda att ta emot honom. Familjehemsföräldrarna, makarna , överklagade omplaceringsbeslutet och yrkade att nämndens beslut att flytta M. från deras hem skulle upphävas. De yrkade även inhibition av nämndens beslut. Länsrätten i län, som fann att makarna hade talerätt, beslutade att bifalla deras yrkande om inhibition (mål nr 2924-02). Nämnden överklagade länsrättens beslut till Kammarrätten i . beslutade nämnden att M. inte längre skulle beredas vård med stöd av LVU. beviljades bistånd enligt socialtjänstlagen (2001:453) i form av placering i familjehemmet V.K. Medgivande lämnades till V.K. att ta emot M. för vård och fostran i sitt hem. Nämnden beslutade även om en umgängesplan som innebar att M. skulle ha umgänge med modern och övrig släkt i sin mosters hem till , med återlämning hos makarna . Sedan kammarrätten hade erfarit att nämnden hade beslutat att upphäva LVU-vården avskrevs kammarrättens mål rörande frågan om inhibition. M:s offentliga biträde och ställföreträdare överklagade nämndens beslut om såväl omplacering av M. som upphörande av vården enligt LVU samt yrkade inhibition av besluten. Länsrätten beslutade (mål nr 33-03) dels att inte uppta familjehemsföräldrarnas talan i fråga om LVU-vårdens upphörande till prövning, dels att bifalla M:s ställföreträdares yrkande om inhibition av nämndens beslut om LVU-vårdens upphörande. Länsrätten förordnade att LVU-vården av M. skulle fortsätta till dess länsrätten slutligt hade prövat frågan. Länsrätten beslutade i målet om det överklagade omplaceringsbeslutet (mål nr 2924-02) att bifalla familjehemmet D:s samt M:s ställföreträdares yrkanden om interimistiskt beslut och förordnade att M. skulle flytta tillbaka till familjehemmet D. och vistas där till dess länsrätten hade prövat frågan slutligt. Länsrätten förordnade att beslutet skulle gälla . Nämnden yrkade att länsrätten skulle avvisa överklagandena i målen under åberopande av att nämndens beslut om omplacering av M. från ett familjehem till ett annat och om LVU-vårdens upphörande inte kan överklagas. Länsrätten avslog genom beslut nämndens yrkande. Kammarrätten beslutade (mål nr 294-2003) att inte tillerkänna de tidigare familjehemsföräldrarna, makarna , ställning som parter i målet rörande interimistisk placering av M. i nytt familjehem. Kammarrätten beslutade vidare att upphäva länsrättens beslut i följd varav M. skulle kvarstanna hos sin moster . i avvaktan på att länsrätten skulle ta ställning slutligt i målet. Genom dom upphävde länsrätten nämndens beslut att avsluta LVU-vården och förordnade att vården enligt 1 och 2 §§ LVU av M. skulle bestå (mål nr 33-03). Eftersom kammarrätten hade gjort bedömningen att makarna saknade talerätt och då M:s ställföreträdare hade återkallat talan rörande omplaceringsbeslutet avskrev länsrätten målet avseende omplacering av M. från familjehemmet D. till familjehemmet V.K. (mål nr 2924-02). I en anmälan till JO framförde makarna klagomål mot och dess förvaltning angående handläggningen av barnavårdsärendet. De anförde bl.a. följande. M. placerades hos dem . De fick beskedet att det skulle bli en långvarig placering. fick de dock ett kort telefonmeddelande från gruppledaren vid kommundelsförvaltningen. Hon underrättade dem om att nämnden hade beslutat att M. skulle flyttas till ett nytt familjehem, sin moster och morbror. tog sitt beslut hade fyra oberoende barnpsykologer tillfrågats rörande sin uppfattning om förflyttning av en tvååring som har bott halva sitt liv i ett familjehem. Samtliga fyra hade svarat bestämt nej, dvs. att barnet inte skulle flyttas. Barnpsykologerna ansåg att det krävdes mycket starka skäl för att flytta ett barn i den åldern efter en så lång placering. Detta till trots beslutade nämnden att M. skulle omplaceras. Makarna överklagade beslutet till länsrätten och yrkade inhibition. som M. skulle flyttas beviljade länsrätten inhibition. överklagade dock beslutet. hade socialnämnden ett extra sammanträde där man beslutade att LVU-vården skulle upphöra och att M. skulle erhålla en placering med stöd av socialtjänstlagen hos mostern. Detta möjliggjorde förflyttning av M. oavsett länsrättens uppfattning. De fick information om händelseutvecklingen via länsrätten. Nämnden lämnade däremot inte någon information i saken. Nämnden hade bestämt att M. skulle ha umgänge med modern hos mostern fr.o.m. t.o.m. . Makarna tyckte att det var med , men lämnade M. som det var bestämt. ringde modern och meddelade att M. inte skulle komma tillbaka till dem utan stanna hos mostern tills modern kunde ta hem honom. Makarna tog kontakt med socialjouren och meddelade vad som hade inträffat men inget hände. De fick inte kontakt med någon ansvarig tjänsteman förrän , . ringde då och konstaterade att mostern och morbrodern hade handlat egenmäktigt men att det fick vara på det sättet och att M. skulle stanna hos mostern. Mostern och morbrodern var i stort sett främlingar för M. Han hade varit hos dem endast . M. fick således ingen inskolning hos mostern och inget avslut hos makarna visade inte någon förståelse eller empati för makarna och deras två andra familjehemsplacerade barn. De hade fått besked om att det rörde sig om en lång placering som skulle upphöra endast om modern rättade till sig. De hade uppfyllt vad som hade ålagts dem när det gällde umgänge. hade endast ett umgänge ställts in och det var på grund av att M. var sjuk. De hade också tvingats att flytta umgänget . I övrigt hade allt fungerat enligt de överenskommelser som hade gjorts. Makarna ifrågasatte varför handläggaren hade fråntagits ärendet och varför de inte hade fått någon ny kontakt därefter. Vidare ifrågasatte de nämndens beslut att omplacera M. och undrade varför nämnden inte hade lyssnat på förvaltningens uppfattning. Enligt makarna D:s uppfattning hade nämnden inte satt M. och hans bästa i fokus. Anmälan remitterades till Väster i kommun för utredning och yttrande. Som sitt remissvar lämnade nämnden ett av enhetschefen och gruppledaren undertecknat yttrande. I remissvaret anfördes följande. M.L., numera K., född , placerades i familjen . Han placerades med stöd av LVU. hade kommun en organisation med kommundelar, där den kommundel där M. var aktuell hade en särskild rättsenhet knuten till kommundelen, där utredningar som kunde tänkas leda fram till tvingande åtgärder handlades. Därav förekommer de olika anteckningarna som här överlämnas till JO. sökte efter ett familjehem i trakten i enlighet med moderns önskan. Planeringen var att hon skulle behandlas för sina missbruksproblem på behandlingshemmet , beläget i . Därvid skulle hon kunna ha en nära och tät kontakt med sin son som vid placeringsdatumet var . Ingen av kände sig nöjda med familjehemmet. De kände sig nedvärderade och ovälkomna till familjehemmet. Nedlåtande kommentarer har fällts avseende främst modern. Kommundelens politiska utskott krävde stor insyn i ärendet och pekade på att ytterligare stöd måste ges till modern för att umgänget med sonen skulle kunna komma att utökas. Modern sökte själv ofta en egen kontakt med ordföranden i den politiska nämnden och framförde klagomål till henne, både gällande handläggaren på , liksom klagomål på familjehemmet. Det sociala utskottet ålade handläggaren att ordna med en speciell telefon till familjehemmet så de lättare kunde nås per telefon av M:s anhöriga. Som familjehemmet mycket riktigt skriver i sin anmälan till JO, beslutade politikerna i det sociala utskottet att , frånta den ordinarie handläggaren på kommundelen fortsatt handläggning i ärendet. Det sociala utskottet beslutade att fortsatt handläggning av ärendet skulle ske på rättsenheten. Sociala utskottet poängterade att riktningen i handläggningen skulle vara att återföra M. till sitt biologiska nätverk. I enlighet med moderns önskemål skulle en hemskolning ske till M:s moster. Modern har insikt i vad som gäller sin egen begränsade förmåga att själv klara av att ta hand om sonen. Detta samtycke till fortsatt vård av M. i mosterns hem bedömdes som trovärdigt, varför sociala utskottet beslutade att LVU skulle upphöra. för beslutet om LVU levde modern tillsammans med den man som då ansågs vara pappa till M. Moderns förhållande med denna man som innehöll missbrukssamvaro med våldsinslag, bidrog till att ett samtycke till frivillig vård i familjehem för M. då inte kunde bedömas som trovärdigt. Paret är separerade. Med tidigare kännedom om moderns uppfattning om och hennes vilja till ett samarbete, kunde nu hennes samtycke till fortsatt vård av sonen i familjehem i det egna nätverket, bedömas som trovärdigt. Som kommentar till familjehemmets uppgifter om att inte avhörts till dem, måste detta påstående dementeras. Familjehemmet har haft kontakt med, tyvärr olika tjänstemän från kommun, i samband med julhelgen 2002. kontaktade familjen direkt efter sin julledighet och ställde sig till förfogande för familjen. Familjen avböjde dock detta erbjudande. Handläggarna har bett familjen att hälsa på M. i sitt nuvarande hem i syfte att mildra svårigheter för M. i samband med hans inskolning i sitt nya hem. Familjehemmet har svarat att något sådant är inte aktuellt från deras sida.