bet · GS01FIU23 · 2005-05-12 00:00:00 — Det kan man naturligtvis göra på mångaolika sätt, men jag ska säga några ord om hur vi resonerade i går närvi fattade beslutet om att lämna reporäntan oförändrad. Startpunkten ärsom alltid de bedömningar som vi gör av inflationen. är detviktigt att poängtera att penningpolitiken inte bedrivs enligt någonmekanisk regel, även om det ibland har uppfattats så i diskussionen.Det finns även andra aspekter än inflationen ett och fram i tidensom man har anledning att fundera över när man fastställer räntan. Dethär är ingen nyhet, utan det har utvecklats i många tal från oss genomåren, och det finns också ett så kallat förtydligande av penningpolitikensom vi gjorde 1999, där vi talade om just detta.Det handlar framför allt om att ta hänsyn till den realekonomiskautvecklingen. Vår bedömning avspeglar att det inte alltid lönar sig attmed korta intervall röra räntan upp och ned. Det kan med den osäkerhetsom råder orsaka mer skada än nytta för den långsiktiga realekonomiskautvecklingen. Hänsyn till faktorer som vi nämner i förtydligandet togvi när vi valde att inte höja räntorna i samband medelprisuppgången - om jag ska nämna ett konkret exempel.Under fjolåret uppstod på motsvarande sätt som ett läge där deprognoser som gjordes pekade på att inflationen skulle komma att liggalågt under större delen av perioden. Det var först i slutet av periodensom man kom . Efter att ha sänkt räntan undervåren valde vi att inte sänka den ytterligare. I grunden handlade detom att efterfrågeutvecklingen i ekonomin var stark, och det är juefterfrågan som vi kan påverka. Penningpolitiken föreföll alltså ha fåtteffekt. Den här utvecklingen har, om något, förstärkts, och det framgårbland annat av att industrins investeringar nu förfaller ha börjat tafart på allvar som hushållens konsumtion förefaller att varastarkare.Med andra ord rullar hjulen i ekonomin redan i god takt, och tillväxtenär och bedöms vara högre än vad vi tror attekonomin långsiktigt klarar av. Därmed skulle en sänkning nu antagligeni praktiken innebära att vi skulle tvingas att höja räntan desto snabbarelängre fram. Argumentet handlar alltså om att försöka att undvika alltförstora svängningar i ränteläget och i den realekonomiskautvecklingen.Ytterligare en faktor som har funnits med i diskussionernarör hushållens växande skuldbörda och prisutvecklingen på bostäder. Nivet alla att risker inom det här området är någonting som ett antaldebattörer i samhället har flaggat för eller så. Denbedömning som vi har landat i är att vi inte har sett någon riktigtstor dramatik i den här utvecklingen, och den bedömningen står sig ihuvudsak, men det har undan för undan ändå blivit tydligare att kredit-och husprisutvecklingen är ett argument emot en mer expansiv penningpolitik.En räntesänkning följd av snabbare framtida höjningar skulle kunnaleda till problem via effekter på hushållens skuldsättning och konsumtionoch därmed senare i konjunkturfasen också påverka den realekonomiskautvecklingen i landet på ett negativt sätt.Den inflationsbedömning som jag redovisade tyder på en inflation i linjemed målet i slutet av den tvåårsperiod vi normalt inriktar oss på. Deresonemang jag just fört motiverar en viss försiktighet iräntepolitiken i linje med förtydligandet. Sammantaget tyckte vi att deargument som jag har fört fram talade för att man skulle lämna reporäntanoförändrad, och det var också det beslut som vi fattade.Låt mig som vanligt understryka att det här är den bedömning som vi göri dag, och den kan naturligtvis ändras om förutsättningarna förändras.Mycket kan hända, alltifrån att obalanserna i resulterar i enbredare finansiell oro, som bromsar den internationella konjunkturuppgången,till att kredit- och skuldutvecklingen i visar sig bli betydligtmer bekymmersam än vad vi har räknat med. Det kan också hända att vihar både över- och underskattat effekten på inflationen av de snabbaförändringarna som sker av konkurrenssituationen på många marknader.Påståenden i medierna om att stängt dörren för både det enaoch det andra agerandet framöver är dock som vanligt missvisande.Låt mig till slut komma med ett par mer allmänna reflexioner om devillkor som penningpolitiken verkar under och vilka förväntningar somman kan ha på den. Det finns anledning att återkomma till den frågan dåoch då mot bakgrund av den diskussion som förs.Även om utvecklingen i sedan omläggningen av stabiliseringspolitikeni har varit anmärkningsvärt god har det - som vii efterskott har konstaterat - inte hindrat inflationen från att periodvisavvika ganska mycket från målet. Inte heller har det varit möjligt attförhindra att produktionen och sysselsättningen fluktuerat en del iekonomin. Jag tror att det är viktigt att ha klart för sig att dettamed största säkerhet även kommer att visa sig vara oundvikligt.Då och då sker det snabba förändringar i ekonomin och inflationen somman inte kan förutse eller parera fullt ut på kort sikt. Ingen centralbankkommer därför att kunna styra inflationen och konjunkturen till alladelar över tiden.Vad vi kan åstadkomma är att vi kan säkra en låg inflation, som överett antal år ligger tämligen väl i linje med inflationsmålet. Därmedtror jag också att vi kan ge goda förutsättningar för en stabilefterfrågeutveckling i ekonomin. Det här bör i sin tur kunna bidra till attmildra svängningarna i den konjunkturellt betingade delen av arbetslösheten,även om sambandet mellan efterfrågeutvecklingen och arbetslösheteninte alltid behöver vara speciellt stark, vilket är just det som hargällt på senare tid.Avslutningsvis: Det är angeläget att penningpolitiken diskuteras ochutvärderas, men det är också viktigt att diskussioner om den ekonomiskapolitiken och utvecklingen som helhet utgår från en realistisk syn påvad som är möjligt att åstadkomma. Därmed ökar man möjligheterna tillatt denna diskussion ska leda fram till en så bra penningpolitik sommöjligt. Tack så mycket.Ordföranden: Då tackar vi riksbankschefen för denna föredragning. Somjag sade tidigare tar vi nu en kort paus.Ordföranden: övergår till frågestunden och jag lämnar först ordettill , Socialdemokraterna.Bo Bernhardsson (): Ordförande! Tack till riksbankschefen för ettintressant och pedagogiskt anförande! Jag ska hålla mig kvar vid fråganom ansvaret för sysselsättningen, naturligtvis inte för att Riksbankenensam bär ansvaret men utgångspunkten är ändå att har ettvisst ansvar för sysselsättningsutvecklingen. Skälet till att hålla sigkvar vid den diskussionen är ganska självklart, nämligen att svenskekonomi i de flesta andra avseenden är unikt stark. Vi har goda offentligafinanser jämfört med andra EU-länder och EMU-länder, vi har en lönebildningsom fungerar väl och så vidare. Det är motivet för att fokusera påarbetslösheten och sysselsättningen.Jag har också förstått, senast vid föredragningen , att riksbankschefenerkänner att åtminstone i det korta perspektivet har ettansvar för sysselsättningsutvecklingen, beroende på hur man lyckas medpenningpolitiken. När vi träffades vid förra tillfället var jag inne pådet och ställde en fråga. Jag fick då, som jag uppfattade det, ettmedgivande av att om man missar chanser att stimulera ekonomin i detkorta perspektivet så biter sig arbetslösheten fast. Vi får sådanaeffekter att långtidsarbetslösheten biter sig fast i onödan för vissagrupper. Jag uppfattade det som att vi var ganska överens om det förragången.Om vi nu är överens om att det i det korta perspektivet finns ett sådantansvar, kan vi då inte säga att det, bedriver enpenningpolitik som är okej men marginellt felaktig, finns ett systemfel?Om man i det korta perspektivet, år , hamnar fel blir det långsiktigt felaktigt verkande politik som får negativa effekter försysselsättningen. Det är mitt första påstående som jag skulle vilja hakommentarer till.Den andra frågeställningen handlar om gårdagens räntebeslut. Frågan ärhur riksbanksdirektionen har resonerat när man har avfärdatKonjunkturinstitutets krav på lägre ränta. har, inte minstde , varit bättre på att göra prognoser. Jag har redan delvisfått svaret. säger att även om man tidigare, historisktsett, hade följt så hade skillnaderna varit marginella.Man har egentligen gjort delvis samma bedömningar. Jag skulle vilja hamera svar på det, inte så mycket om historien utan varför man i gårdagensbeslut inte sänkte räntan.Jag ska koppla på ytterligare en fråga. Om man misslyckas med den delav stabiliseringspolitiken som ansvarar för, vad har då detpolitiska systemet i övrigt för åtgärder att sätta in för att försökata igen förlorad mark?Riksbankschef : Jag kan till att börja med säga att jagockså uppfattade att du och jag hade ungefär samma syn, när vi resoneradeom det här , på vilka möjligheter som penningpolitiken har ochockså att det finns risker med en arbetslöshet som ligger kvar och bitersig fast.Vad man kan vänta sig av är att vi ska göra så bra prognosersom det är möjligt. Vi kan i efterskott, som jag har sagt, konstateraatt det i en del avseenden hade varit möjligt attbedriva en något mer expansiv penningpolitik. Vi vet det , med deninformation vi har. Men jag tycker att man bör vara lite försiktig medordet ansvar i det sammanhanget. Man kan inte rimligen ställa kravetatt vi ska se saker som ingen annan ser eller att vi ska se runt hörnet,så att säga. Den relevanta frågan är vad det hade varit möjligt ochvad det inte hade varit möjligt att se sedan.Jag har försökt närma mig den frågan genom att titta på vad andra sågvid den tidpunkten. Jag tror att det är ungefär så långt man kommer.Jag tror att det är viktigt att se att den omläggning av stabiliseringspolitikensom har skett - som inte är något misslyckande utan som har gett enhögre BNP-tillväxt, en bättre reallöneutveckling och så vidare efterkriserna - inte kommer att göra det möjligt för oss att alltid fångaupp förändringar som sker i den ekonomiska utvecklingen. Därmed gliderjag egentligen över på sista fråga.Jag tittade på sysselsättningsutvecklingen i Förenta staterna.Man talar ofta om att de bedriver penningpolitik på ett annat sätt,ett mer flexibelt sätt. I den svenska debatten lyfts det ibland framsom ett efterföljansvärt exempel. I procentuella termer föll sysselsättningeni mer från toppen till botten i den här svackan än vadden gjort i . Det är alltså inte så att vi på något sätt är unika.Vi har inte hittat någon mirakelmedicin som gör att vi kommer attundvika konjunktursvängningar, förändringar i efterfrågan och sysselsättningenvare sig i eller i andra länder.När det gäller politiken i övrigt, vad den kan och inte kan göra, trorjag att det finns ett utrymme för en arbetsmarknadspolitik, både därföratt det är stora skillnader mellan regioner och yrkeskategorier ochdärför att det finns behov av att hjälpa människor att röra sig från endel jobb till andra, erbjuda utbildning och så vidare. Det är naturligtvisviktigt att reflektera över den politikens uppläggning, så att denfungerar på ett effektivt sätt. Men jag tror absolut att det finns ettutrymme för arbetsmarknadspolitiska åtgärder.Däremot skulle jag vara skeptisk till massiva förändringar i finanspolitikensinriktning av konjunkturmässiga skäl. All historisk erfarenhet visaratt det inte fungerar. Det är bland annat därför som omläggningen avstabiliseringspolitiken i västvärlden skedde för 20 år sedan.Den mellersta frågan har att göra med beslutssituationen . EftersomBo tog upp det vill jag börja med att säga att Konjunkturinstitutetunder , i vissa avseenden, har gjort bättre bedömningarän oss och i andra avseenden sämre. Vi har gjort en utvärdering avUND1X-prognoserna, som är de som vi själva normalt inriktar politiken på.Enligt de bedömningar vi kan göra har vi gjort dem på ett bättresätt än under den aktuella perioden.De - i och för sig små - skillnader i synen på politiken som funnitsförefaller mig ha varit en följd av att vi kanske har varit liteförsiktigare med räntepolitiken snarare än av skillnader i beslutsunderlagen.Det kanske inte är så konstigt. Jag pratade med någon här utanför överkaffet om att jag har observerat att mina medarbetare - som har enrådgivarroll - är piggare på att "köra" räntan upp och ned än vibeslutsfattare. är i det här avseendet i en parallellsituation. De har en hög ekonomisk kompetens. De gör sina utredningar,men de behöver inte ta konsekvenserna av sina råd. Vi väljer att varalite försiktigare. Så har det varit under de här tio åren. Det kanskeär naturligt och till och med klokt.Vi tror inte att en sänkning av reporäntan med 25 punkter - eller 50punkter eller vad man kan vilja föreslå - i det här läget skulle ha såsärskilt stora effekter när ekonomin redan är på väg snabbt uppåt. Vitror att det skulle leda till att man tvingas höja räntan igen litesnabbare. Kanske kan man räkna sig fram till att det kan bli dags atthöja räntan eller någonting i den stilen, om man sänkerlite mer nu.Jag tror att de flesta beslutsfattare i ekonomin genomskådar en sådanmanöver. Det påverkar inte de långa räntorna, utan det är de kortareräntorna som skulle gå ned lite extra . Vi känneren tvekan inför att det skulle få mer än en mycket marginell effekt påsysselsättningen.I den andra vågskålen ligger dessutom en del oro kring hushållensskuldsättning och bostadsprisutvecklingen, som jag var inne på tidigare.Vi observerade ju att bostadsprisutvecklingen, enligt vissa index ivarje fall, föreföll dämpas lite . När sedan räntornafortsatte ned finns det vissa tendenser till att den har accelereratigen på senare tid.När man väger de olika faktorerna emot varandra är det alltså sammantagetinte så starka skäl som talar för att ändra reporäntan.Jag vill dock understryka att mycket kan hända. Det som är relevant idet här speciella sammanhanget är naturligtvis om man tror att efterfråganviker. Det finns inga tecken på det . Men om det skulle vara så skulledet se ganska annorlunda ut. Då skulle de argument som vi tycker talarför försiktighet nu - de två argument jag lyfte fram - falla.När det sedan gäller om det är ett systemfel därför att vi har kommitlite lägre med inflationen berörde jag den frågeställningen tidigare.Jag uppfattar det absolut inte på det sättet. Vad som har inträffat äratt det har skett förändringar i den internationella ekonomin. Det harockså skett förändringar i den svenska ekonomin som är överraskande föross alla. De är positiva, bra i grund och botten. Många varor har blivitbilligare. Produktiviteten har blivit bättre. Reallönerna har stigit.Detta har genererat ett inflationsutfall som är aningen lägre över denhär perioden än vad vi eftersträvar.Ingen jag har stött på förutsåg den här utvecklingen. Man kan gå tillbakaoch titta på de bedömningar som gjordes i samband med 90-talskrisen omvad man kunde förvänta sig av den här regimen. Jag skulle bli väldigtförvånad om det var någon som sade att man kunde förvänta sig attinflationen skulle ligga så som den gjort.Som jag ser det är det ett i grunden bra resultat som den härpolitikförändringen har åstadkommit.Jag vill understryka att det i det sammanhanget inte bara handlar ompenningpolitik utan också i allra högsta grad om de ramar för politikensom har satts i övrigt, med ett ramverk kring finanspolitiken, och ocksåandra delar av den politik som har bedrivits.Bo Bernhardsson (): Jag kanske redan har fått svar, i det sista. Detfinns ju de som tar diskussionen ett steg till, som menar att inflationsmåletborde omprövas och att det är för snävt satt. Kan du kommentera det?Riksbankschef : Den seriösa delen av den diskussionen -eller hur jag nu ska beskriva det - utgår ofta från en artikel som skrevsav ett par amerikanska ekonomer , varav en heterAkerlof och senare fick ekonomipriset till minne. Det harsedan gjorts en del svenska försök att repliera på den analysen, blandpå för Ekonomisk Forskning. Det är värtatt notera att den artikeln har fått ett särskilt stort genomslag hosdem som varit emot idén med inflationsmål.Grundidén med det resonemang som förs i artikeln handlar om att det medlåg inflation blir svårare att åstadkomma tillräckliga förändringar ilönerelationerna i en ekonomi, kan man säga. Det är det som leder Akerlofmed flera till slutsatsen att ett eventuellt inflationsmål borde varahögre än 2 procent.Vi har kommit ned till en låg inflation i . Vi har fått enlönebildning som alla säger fungerar bättre än den gjorde tidigare.Senast var det , i sin utvärdering. Vi har alltidtagit en stor del av den anpassning som krävs. Vi har fått en lönebildningsom fungerar. Då kan jag inte se något skäl till att den analysen skullevara intressant längre. Möjligen var den intressant ,när man satte upp inflationsmålet. Men då var problemet att det hadeorsakat bekymmer om vi hade valt en annan inflationstakt än omvärlden.Parentetiskt kan jag säga att jag faktiskt har resonerat med Akerlofsjälv när han var här och tog emot priset. Han drar inte alls de slutsatsersom ekonomerna på FIEF drar av hans bedömning. Han skulle om jag förstodhonom rätt inte argumentera för att vi skulle ändra inflationsmål här,på basis av den analys han en gång gjorde.Mikael (): Herr ordförande! I den tillbakablickande delen avriksbankschefens anförande gavs ett gott betyg till agerandeunder gången tid. Utan att ge mig in för djupt i betygssättningen kanjag avslöja att jag delar riksbankschefens uppfattning att banken ihuvudsak har agerat på ett rimligt sätt givet det beslutsunderlag manvid varje tillfälle har haft. Det hindrar inte att vi har en ganskaintensiv debatt om penningpolitiken.Vi noterar också att riksbanksledningen tydligt vid de här utfrågningarna,som är ett uttryck för den debatten, välkomnar att vi har ett öppetoch aktivt meningsutbyte kring bankens politik. Det har vi också haftpå senare tid med aktörer som generaldirektör ochLO:s chefsekonom.Jag tror att det är bra om den öppna debatten om penningpolitiken kanske utan interventioner från ledamöter av regeringen, på det uttryckligasätt som till exempel arbetsmarknadsminister gjorde förnågon tid sedan när han var ute med direkta uppmaningar om beslutsfattandetill . Även om riksbankschefen kommer att förneka det är detklart att den typen av interventioner i värsta fall riskerar att varakontraproduktiva och försena ett beslut om räntesänkning, just därföratt banken måste visa att den inte tar order av regeringen.Min slutsats av det blir att det vore bra om regeringen ägnade mer omsorgåt den finanspolitik man har ansvaret för än den penningpolitik maninte har ansvaret för.I kommentarerna till det beslut som togs i går finns ett inslag av attvi nu inte ska sänka räntan därför att vi då måste höja den desto mersenare. Det är inte någon alldeles ny argumentationslinje, utan den harförekommit tidigare. Jag skulle ändå vilja be om någon kommentar kringdetta.Det framgår ganska tydligt, både av anförande, pressmeddelande ochinflationsrapport, att bedömningen för är attUND1X-inflationen kommer att ligga lågt. Det är först mot slutet av den härtvåårsperioden som man förväntar sig att ligga på målet. Det leder tillfrågor kring var i prognoshorisonten man ska lägga tyngdpunkten. Jagföreställer mig att man under det närmaste året har hyggliga möjligheteratt göra välgrundade prognoser medan prognoserna tenderar att bliosäkrare och osäkrare ju längre bort i tiden man kommer.Man får intrycket att det som kan förväntas hända om två tillmätsstor betydelse i bankens bedömning jämfört med vad som kan hända underdet närmaste året. Det vore bra om riksbankschefen kunde göra någonkommentar kring detta.Vid sidan om bedömningen av inflationen görs iinflationsrapporten och pressmeddelandet en hänvisning till två andraomständigheter som så att säga finns med i beslutsunderlaget. Den enaomständigheten är det förhållandet att det låga ränteläget har blåst upphushållsupplåning och huspriser. Den andra är den expansiva ekonomiskapolitiken. Jag inser att det kan vara svårt att både ställa frågor ochge svar om detta.Givet att vi , i det ganska starka konjunkturläget, har en expansivfinanspolitik och kraftiga underskott, och det finns de av oss sombefarar en ny utgiftskarusell när vänsterkartellens budgetförhandlingarnu stundar, kunde det vara intressant att höra om riksbankschefen, utanatt trampa rakt in i minfältet, kunde säga någonting om vad den expansivaekonomiska politiken betyder för handlingsutrymme.Ordföranden: om utgiftsexpansion vore nog bättre att ställa tillmig, som ska budgetförhandla, än till riksbankschefen. Men det fårriksbankschefen avgöra.Mikael (): Herr ordförande! Just det var ingen fråga.Riksbankschef : Den första frågan först: Vi har valt attta vår utgångspunkt i en ganska preciserad formulering av hur vi bedriverpenningpolitik, mer än de allra flesta centralbanker. Vi har sagt attvi normalt i första hand inriktar politiken på inflationen ett-två årfram i tiden.Den , till exempel, talar om att man inriktarpolitiken på medellång sikt. De flesta centralbanker har formuleringarav den typen. Det innebär att de i allmänhet blickar lite längre framåtän vi gör. Det vågar jag påstå efter samtal med dem i olika sammanhang.Vi har alltså normalt vårt fokus i ett lite kortare perspektiv än påandra håll. Vi har inte ändrat den formuleringen. Men vi har sagt ossatt det finns anledning att fundera, från tid till annan, på var manlägger tyngdpunkten.I det här fallet tycker jag att om vi hade haft en situation med så låginflation som vi nu ser framför oss och en större osäkerhet kringkonjunkturutvecklingen, den allmänna efterfrågan, hade det funnits starkareskäl att ta hänsyn till den låga inflationen på kort sikt. För säkerhetsskull ska jag kanske säga att jag nu talar bara för mig själv. Det ärinte någon diskussion som vi hade i går, på vårt penningpolitiska möte.Jag brukar inte här i detalj ge mig in i diskussioner om olika typer avfinanspolitiska åtgärder som man kan eller bör vidta i detalj, det vetni. Två saker är väsentliga för penningpolitiken när det gällerfinanspolitiken. Den ena är att finanspolitiken har effekter på den allmännaefterfrågan. Det är det konjunkturella perspektivet. Den andra är attfinanspolitiken i landet är så stabil att den inte orsakar allvarligastörningar i handlingsutrymmet för penningpolitiken. På det senare sättetvar det . Då var handlingsutrymmet starkt begränsatav att det fanns en oro för att finanspolitiken inte skulle kunna redaupp de bekymmer som fanns, att finanserna helt enkelt inte var hållbara.Jag har varit i den lyckliga situationen att det senare problemet harvarit marginellt sedan jag kom till . Det fanns redanett ordentligt ramverk. Finanspolitiken var utformad på ett sådant sättatt man inte har haft anledning att uppfatta att den påtagligt begränsadepenningpolitikens manöverutrymme.När jag var här påpekade jag att det inte är alldeles enkeltatt se hur målet om överskott över konjunkturcykeln ska uppnås underde närmaste åren. Den reflexionen kvarstår när man tittar i de underlagni har fått. I inflationsrapporten ser ni att vi beräknar att överskottetblir , 2007. Det är sannolikt på toppenav konjunkturuppgången. Osäkerheten är stor, men jag håller fast vidden bedömning jag har gjort.När det gäller det konjunkturella perspektivet lägger vi in denfinanspolitik vi uppfattar att man bedriver i våra bedömningar. Den liggeralltså till grund för våra bedömningar. Inflationsprognosen är utformadmed hänsyn till vår bästa uppskattning av finanspolitiken, som den justnu ser ut helt enkelt.Karin (): Jag tänkte fortsätta ungefär där . Det vi håller på med här blir skärningspunkten mellan penningpolitikoch annan ekonomisk politik. Uppgiften är bland annat att utvärderahur bra ni har skött ert jobb , den delen av denekonomiska politiken som ni har hand om. Man kan tala om vad man hadebort veta och konstatera att det hade varit annorlunda. Men med det manvisste var det inte så mycket annat att göra, och det är vi väl överensom.Det är uppenbarligen så att importpriserna utvecklar sig enligt ettannat mönster än de mer enkla handlingsreglerna som innebär att närefterfrågan ökar stiger priserna på ungefär samma saker. Då kan manbehöva justera räntan för att dämpa lite.