bet · GS01LU8 · 2005-01-25 00:00:00 — Att man på detta sätt anlägger ett konsumenträttsligt perspektiv när det gäller offentligrättsligt reglerade tjänster kan utifrån lagutskottets utgångspunkter inte anses annat än positivt. Med det anförda föreslår utskottet att avslår motionerna 2004/05:L291 yrkande 10, 2004/05:L331, 2004/05:L336 yrkande 4, 2004/05:L360 yrkande 5 och 2004/05:K459 yrkande 6. Utskottets förslag i korthet avslår motionsyrkanden vari förordas att konsumenttjänstlagens tillämpningsområde utvidgas. Utskottet hänvisar till pågående arbete. Jämför särskilt yttrande 2 (fp). Som redovisats närmare i föregående avsnitt är konsumenttjänstlagen i huvudsak tillämplig på hantverks- och förvaringstjänster. I rättspraxis tillämpas dock lagen i viss mån analogt även på andra tjänster som formellt sett inte omfattas av lagens tillämpningsområde (se exempelvis rättsfallet NJA 2002 s. 644). föreslog i sitt slutbetänkande (SOU 2000:29) Starka konsumenter i en gränslös värld att konsumenttjänstlagen skulle ses över i syfte att bredda lagens tillämpningsområde till att omfatta även nyttigheter såsom el, vatten, gas och telefoni. Någon sådan översyn har ännu inte kommit till stånd. Däremot har konsumentskyddet stärkts sektorsvis på en rad olika områden. Som exempel kan därvid nämnas lagen (2003:862) om finansiell rådgivning till konsumenter och konsumentskyddsreglerna i 11 kap. ellagen (1997:857). I motion 2004/05:L317 av och (båda s) anförs att konsumenttjänstlagens tillämpningsområde bör utvidgas till att omfatta elleveranser, bredband och andra Internetuppkopplingar, digitala TV-sändningar, telefoni och juridiska tjänster. I lagen bör också införas bestämmelser som innebär att en konsument i tvister som gäller fortlöpande tjänster inte bör kunna råka ut för avstängning av tjänsten så länge tvisten pågår. Sålunda bör konsumenten kunna hålla inne betalning för tjänsten genom att deponera pengar på ett särskilt konto i bank eller hos . I motionen begärs ett tillkännagivande i enlighet med det anförda. () anser i motion 2004/05:L380 att konsumenttjänstlagen bör ses över i syfte att klarlägga om lagens tillämpningsområde bör utvidgas till att omfatta tjänster som rådgivnings- och provningsverksamhet samt nyttigheter såsom el, vatten, gas, telefon och Internet. Vidare bör införas regler i lagen om att en tjänst som diskriminerar vissa användare betraktas som felaktig. I motionen begärs ett tillkännagivande härom. anordnades inom en hearing om det civilrättsliga konsumentskyddet på tjänsteområdet med företrädare för en lång rad organisationer och myndigheter. Vid hearingen diskuterades huruvida det finns anledning att bredda konsumenttjänstlagens tillämpningsområde eller om konsumentskyddet i stället bör stärkas genom sektorsvis lagstiftning. Som en uppföljning av hearingen gav in en framställning till regeringen vari förespråkas en breddning av konsumenttjänstlagens tillämpningsområde till att omfatta bl.a. telekommunikationstjänster, elleveranser, flyttjänster, motionstjänster, husbesiktningar, frisörtjänster och upplevelsetjänster. I departementspromemorian (Ds 2004:51) Den framtida konsumentpolitiken görs bedömningen att det bör initieras en översyn av det civilrättsliga konsumentskyddet inom tjänstesektorn. Översynen bör bl.a. syfta till att klarlägga om en analog i stället för direkt tillämpning av konsumenttjänstlagen skulle vara otillräcklig eller på något sätt kunna leda till rättsförluster för enskilda konsumenter. Inom ramen för detta arbete bör det, anförs det vidare, om så bedöms nödvändigt föreslås möjliga lösningar för att stärka det civilrättsliga konsumentskyddet på området. Därutöver kan nämnas att i regleringsbrevet för fick i uppdrag att genomföra systematiska studier av marknader som öppnats för konkurrens. Studierna skulle genomföras med ett tydligt konsumentperspektiv i samarbete med och övriga berörda sektorsmyndigheter. Som ett led i genomförandet av uppdraget har , samt utarbetat rapporten för konsumenterna av konkurrensutsatta marknader - telemarknaden, som överlämnades till regeringen . I rapporten föreslås bl.a. att konsumenttjänstlagens tillämplighet på kommunikationsrelaterade tjänster bör bli föremål för överväganden. I regleringsbrevet för fick i uppdrag att göra en summering av de erfarenheter man gjort och att lämna förslag till åtgärder på området för framtida studier. Uppdraget redovisades i rapporten konkurrensutsatta marknader - en erfarenhetssummering (PM 2004:20). I regleringsbrevet för har fått i uppdrag att analysera förekomsten och behovet av konsumentinformation på konkurrensutsatta marknader. Uppdraget skall redovisas . Utskottet konstaterar att det pågår och har aviserats arbete som ligger väl i linje med önskemålet om en utvidgning av konsumenttjänstlagens tillämpningsområde. Utskottet förutsätter att spörsmålet kommer att övervägas inom ramen för det kommande arbetet utan något formellt tillkännagivande från sida. Vad gäller övriga frågor som tas upp i motionerna i fråga om felreglerna i konsumenttjänstlagen och möjligheten att vid tvist deponera betalning utgår utskottet från att regeringen, om det skulle visa sig att det föreligger behov av lagstiftning på området, tar erforderliga initiativ utan något formellt tillkännagivande från sida i saken. Med det anförda föreslår utskottet att avslår motionerna 2004/05:L317 och 2004/05:L380. Utskottets förslag i korthet avslår en motion med krav på en översyn av konsumentköplagen. Utskottet ser inte något behov av den begärda översynen. I motion 2004/05:L228 av () framhålls att konsumentköplagen innehåller en omvänd bevisbörda, vilket medför att lagen under vissa omständigheter kan missbrukas till konsumentens fördel. Detta måste, menar motionären, förhindras. Enligt vad som anförs i motionen behövs det en översyn av konsumentköplagen så att en rimligare jämvikt i fråga om bevisbörda uppnås mellan köpare och säljare. I motionen begärs ett tillkännagivande härom. Utskottet erinrar om att det av allmänna processrättsliga regler följer att det är konsumenten som har bevisbördan för att en vara är felaktig i konsumentköplagens mening och att felet är ursprungligt, dvs. att det förelåg redan vid leveransen. Som påpekas i motionen gäller dock i vissa situationer en omvänd bevisbörda vad gäller frågan om ett fel är ursprungligt eller ej. Sålunda föreskrivs i 20 a § konsumentköplagen att ett fel, som visar sig från leveransen skall anses ha funnits vid avlämnandet, dvs. vara ursprungligt, om inte annat visas eller detta är oförenligt med varans eller felets art. Bestämmelsen trädde i kraft och genomför i svensk rätt artikel 5.3 i det s.k. konsumentköpsdirektivet (prop. 2001/02:134, bet. Direktivet är tvingande i detta avseende. Den av motionären förespråkade ändringen kräver således en ändring av direktivet. Utskottet ser inte något skäl att förorda att regeringen inom EU skall driva en sådan linje. Inte heller i övrigt bör motionen föranleda någon åtgärd. Med det anförda föreslår utskottet att avslår motion 2004/05:L228. Utskottets förslag i korthet avslår en motion med krav på lagstiftning om information vid ändring av avtalsvillkor under pågående avtalstid. I motion 2004/05:L332 av () anförs att det har blivit allt vanligare att man som konsument måste godkänna avtal eller får besked om att avtalsvillkor har ändrats. Att konsumenterna får mindre tid att sätta sig in i betydelsen av dessa avtalsvillkor som man mer eller mindre är tvungen att godta för att få tillgång till en viss vara eller tjänst är, menar motionären, ett allvarligt problem. Motionären anser att det bör införas en ordning som innebär att samtliga avtal med tillhörande villkor, som är längre än en viss textmassa eller med en teckenstorlek under en viss storlek, skall ha ett versionsnummer eller datum för senaste ändring för att vara giltiga. Gränsen för avtalets omfattning för att tillämpa kravet på versionsnotering av avtal skall, anser motionären vidare, vara strängare i fråga om avtal som ingåtts via dator eller liknande än för avtal som ingåtts för hand på papper. I samma motion tas även upp frågan om information vid ändring av avtal under pågående avtalstid, i synnerhet försäkringsavtal. För att underlätta för konsumenterna och förbättra konkurrensen bör det, anser motionären, införas en ordning som innebär att vid ändring av avtal som är större än en viss textmassa skall det anges i ändringsbeskedet vilka villkor i avtalet som ändrats. Då skulle det räcka för konsumenten att jämföra den nya och tidigare avtalstexten i stället för att försöka hitta ändringen genom att läsa hela det nya och gamla avtalet. I motionen begärs tillkännagivanden om att regeringen skall återkomma till med förslag till lagstiftning i enlighet med vad som anförts i motionen (yrkandena 1-3). Vad först gäller frågan om att i lag införa ett ogiltighetssanktionerat krav på angivande av versionsnummer eller datering av avtal av viss omfattning erinrar utskottet om att det i hemförsäljningslagen tidigare fanns en liknande civilrättslig påföljd vid brister i informationslämnande. Sålunda var konsumenten inte bunden av avtalet om näringsidkaren inte fullgjort sin informationsskyldighet avseende konsumentens ångerrätt. Denna bestämmelse upphävdes i samband med att hemförsäljningslagen ersattes av lagen (2000:274) om konsumentskydd vid distansavtal och hemförsäljningsavtal (prop. 1999/2000:89, bet. I den då aktuella propositionen anfördes bl.a. - utan erinran från sida - att ogiltighetsregeln i hemförsäljningslagen var ett avsteg från vad som normalt gäller. Vidare tedde det sig främmande att låta ett avtal bli ogiltigt enbart av det skälet att ena parten inte har informerat motparten om dennes rättigheter enligt lag. Ett motsvarande synsätt kan, enligt utskottets mening, anläggas i fråga om den av motionären föreslagna ogiltighetsregeln. Utskottet kan således inte ställa sig bakom förslaget. När det sedan gäller spörsmålet om information vid ändring av avtalsvillkor har utskottet ingen annan uppfattning än motionären vad gäller vikten av tydlig information då villkor ändras under pågående avtalstid. Brister därvidlag torde dock normalt kunna angripas med stöd av marknadsföringslagen och i tvist kunna leda till att ett ändringsvillkor inte kan göras gällande mot den enskilde konsumenten. Något behov av den generella regel som föreslås i motionen kan därför inte anses föreligga. Det lämpliga i en sådan generell lagstiftning för alla slags avtal kan också diskuteras. I motionen tas särskilt sikte på frågan om information vid ändring av försäkringsvillkor under pågående avtalstid. Utskottet påminner om att den till av regeringen överlämnade propositionen med förslag till ny försäkringsavtalslag (prop. 2003/04:150) innehåller bestämmelser om vilken information som skall lämnas vid villkorsändring under avtalstid. Den nu pågående behandlingen av propositionen bör inte föregripas genom något uttalande från sida. Med det anförda föreslår utskottet att avslår motion 2004/05:L332. Utskottets förslag i korthet bör avslå motionsyrkanden som gäller utformningen av resegarantisystemet. Jämför reservation 11 (m, fp, kd, c). Den första resegarantilagstiftningen, lagen om ställande av säkerhet vid sällskapsresa till utlandet, trädde i kraft (prop. 1967:106, 3LU42, rskr. Lagen ersattes av den nu gällande resegarantilagen (1972:204) (prop. 1972:92, bet. NU30, rskr. Resegarantilagen har till syfte att ge konsumenter på reseområdet ett skydd mot förluster som en researrangörs betalningsinställelse eller betalningsoförmåga kan medföra. För att åstadkomma detta skydd skall de företag som anordnar eller förmedlar resor som omfattas av resegarantilagen ställa säkerhet för sin verksamhet hos Kammarkollegiet. Om inte Kammarkollegiet medger annat skall säkerheten bestå av en betalningsutfästelse, utfärdad av bank eller försäkringsbolag, som fullgörs vid anfordran. Säkerheten skall motsvara ett reseföretags totala ekonomiska åtaganden gentemot resenären. Varje företag svarar således för sig självt. Säkerheten får tas i anspråk för att betala tillbaka pengar som betalats för en resa som omfattas av garanti enligt lagen och som blir inställd eller av annan anledning inte blir av. När det gäller resor som har påbörjats men inte slutförts får säkerheten tas i anspråk för resenärens uppehälle under resan, återresa och skälig ersättning för de förmåner resenären gått miste om genom att resan avkortats. Kammarkollegiet får, om särskilda skäl föreligger, efterge krav på säkerhet. De resor som omfattas av resegarantilagen är paketresor enligt lagen (1992:1627) om paketresor. För att utgöra en paketresa måste ett arrangemang bestå av transport och inkvartering eller någon av dessa tjänster i kombination med en annan turisttjänst som utgör en väsentlig del av arrangemanget men som inte är direkt knutet till transport eller inkvartering. Genom en ändring i resegarantilagen, som trädde i kraft (prop. 2001/02:138, bet. LU24), utvidgades skyldigheten att ställa säkerhet till att även omfatta den som annat än tillfälligtvis säljer eller marknadsför dels resor som består av separata transport- och inkvarteringstjänster som sammantagna uppvisar väsentlig likhet med en paketresa, dels resor som består av transporter och utbildningsvistelser med inkvartering i form av boende i en värdfamilj, även om inkvarteringen är kostnadsfri. Resegarantilagen och paketreselagen genomför i svensk rätt rådets direktiv /314/EEG av om paketresor, semesterpaket och andra paketarrangemang, det s.k. paketresedirektivet. Bestämmelser om ställande av säkerhet finns i artikel 7, där det föreskrivs att den arrangör eller återförsäljare som är part i avtalet skall visa att han, i händelse av obestånd, har tillräcklig säkerhet för återbetalning av erlagda belopp och hemtransport av konsumenten. Som framgår ger artikel 7 inte några direkta anvisningar om vilka medel den nationella lagstiftaren skall använda för att vid genomförandet av direktivet uppnå det konsumentskydd som direktivet föreskriver. Runtom inom EU har också olika tillvägagångssätt använts för att implementera direktivet i denna del. Det går att urskilja fyra metoder, nämligen säkerhetskonstruktionen, som innebär att resenärernas anspråk tillgodoses genom utnyttjande av individuella betalningsutfästelser, fondkonstruktionen, där resenärernas anspråk hanteras av en obligatorisk eller frivillig fond som är kollektivt finansierad av reseföretagen, försäkringskonstruktionen, som innebär att resenärernas anspråk hanteras av den som har meddelat en försäkring eller liknande arrangemang till förmån för resenärerna och slutligen förvaltarkonstruktionen, vilken går ut på att resenärernas anspråk tillgodoses genom utnyttjande av penningmedel som resenärerna har deponerat hos tredje man. Det förekommer även kombinationer av dessa olika system. Enligt vad som anges i kommissionens strategi för konsumentpolitiken 2002-2006 hade kommissionen för avsikt att lägga fram förslag till ändringar i direktivet i syfte att uppdatera det och att stärka konsumentskyddet på området. Något förslag har ännu inte presenterats. I motion 2004/05:L337 av m.fl. (fp) framhålls att resegarantisystemet bör finnas kvar som en viktig del av konsumentskyddet. Den nuvarande lagstiftningen är emellertid, menar motionärerna, mycket betungande, särskilt för små reseföretag. Det finns andra system som är mindre betungande och mer konkurrensneutrala. Dessa alternativ bör, anförs det, övervägas i syfte att uppnå en lagstiftning som bättre tillgodoser de mindre researrangörernas intressen. I motionen begärs ett tillkännagivande om att regeringen skall låta utreda alternativa lösningar för resegarantisystemet (yrkande 3). () anser i motion 2004/05:L347 att den nuvarande utformningen av resegarantisystemet drabbar svenska småföretagare i resebranschen orättvist, eftersom de måste få fram orimliga belopp för att finansiera sin säkerhet. Detta är, menar motionären, ett allvarligt hot mot turistnäringen. Ett alternativt system för resegarantier måste därför utredas. Utgångspunkten kan därvid, anförs det, vara de fondlösningar som finns i vissa länder. Alla aspekter med en EU-harmonisering bör också tas upp. I motionen begärs ett tillkännagivande om behovet av att snabbt utreda ett alternativt system för resegarantier. I motion 2004/05:L360 av m.fl. (kd) anförs att resegarantisystemets utformning starkt kan ifrågasättas. Motionärerna understryker att de små reseföretagen måste betala relativt sett högre avgifter för säkerheterna än de stora charterbolagen. Detta snedvrider konkurrensen, försvårar nyetableringen inom branschen och får negativa konsekvenser för konsumenterna genom högre priser samt sämre utbud och service. Motionärerna påpekar att regeringen ännu inte har tagit initiativ till någon utvärdering av resegarantisystemet. En sådan utvärdering, där särskilt de mindre reseföretagens situation beaktas, bör nu komma till stånd. I motionen begärs ett tillkännagivande härom (yrkande 6). Frågan om den närmare utformningen av resegarantisystemet har varit föremål för överväganden vid ett flertal tillfällen under . Sålunda tillsattes en utredning, , med uppgift att se över resegarantilagen. Bakgrunden var den kritik som garantisystemet hade utsatts för, bl.a. att systemet var ekonomiskt betungande för reseföretagen. I sitt betänkande, Ny resegarantilag (Ds H 1980:7), föreslog utredningen ändrade former för ställande av säkerhet. För att minska de totala säkerheterna och därmed kostnaderna för systemet föreslog ett garantisystem med säkerheter i form av dels en individuell del för varje företag, dels en kollektiv del. För den kollektiva delen föreslogs att en statlig fond skulle inrättas som skulle finansieras med avgifter från reseföretagen. förslag om ändringar i garantisystemets uppbyggnad genomfördes inte. Regeringen ansåg att det inte var lämpligt med ett system där staten ytterst skulle kunna tvingas till ekonomiska insatser. Vidare ansåg man från både principiella och praktiska utgångspunkter att det inte var lämpligt att vid sidan av ett system med individuella säkerheter bygga ut administrationen med en ny statlig fond (prop. 1984/85:214). hade ingen annan uppfattning (bet. LU 1985/86:2). tillsattes inom dåvarande en arbetsgrupp med uppgift att se över resegarantilagen. I uppdraget ingick att lägga fram ett förslag till garantisystem som skulle vara enkelt att administrera, konkurrensneutralt och ge konsumenterna en hög skyddsnivå till låga kostnader. Uppdraget redovisades i promemorian Nya former för resegarantier (Ds 1994:109). Som alternativ till det gällande systemet diskuterade arbetsgruppen en kombination av individuell och gemensam säkerhet i form av en fond samt olika typer av försäkringar. Vidare diskuterades en uppmjukning av garantisystemet så att garantier skulle kunna ställas på flera olika sätt. Arbetsgruppen kom fram till att en kombination av individuell och gemensam säkerhet i form av en fond var lämpligast. Förslaget innebar att en individuell säkerhet skulle ställas med av alla arrangörer av paketresor och återförsäljare av utländska arrangörers paketresor. Vidare skulle arrangörer och återförsäljare betala in ett belopp per resa till en gemensam fond. Fondmedlen skulle enligt förslaget tas i anspråk endast om den individuella säkerheten inte räckte till. Mot bakgrund av de synpunkter som framkom vid remissbehandlingen av arbetsgruppens promemoria gjordes inom en bearbetning och komplettering av förslaget. Det nya förslaget innebar dels att det skulle ställas en individuell säkerhet motsvarande den grundsäkerhet som fanns enligt gällande system, dels att en gemensam säkerhet skulle byggas upp genom avgifter från arrangörer och återförsäljare beräknad på den tilläggssäkerhet som fastställdes enligt gällande system. Förslaget övervägdes av regeringen i proposition 1995/96:182 Stärkt konsumentskydd i resegarantilagen. Regeringen konstaterade att det fanns skäl såväl för som mot den föreslagna lösningen. Vid en avvägning av de synpunkter som framkommit i ärendet stannade regeringen dock till slut för att inte föreslå någon ändring av systemet. Regeringen förklarade emellertid att man avsåg att följa utvecklingen inom resebranschen och att man var beredd att på nytt överväga garantisystemet om det behövdes. Sådana överväganden kom till stånd inom ramen för arbete. Uppdraget redovisades i betänkandet (SOU 1999:140) Ett nytt resegarantisystem. Utredningen analyserade det nuvarande systemet, övervägde alternativa lösningar och kom fram till att den gällande säkerhetskonstruktionen även fortsättningsvis borde vara huvudalternativet. Utredningen pekade i det sammanhanget på vissa problem som var förknippade med en fondlösning, bl.a. risken att fonden snabbt skulle tömmas på medel vid ett stort reseföretags konkurs och att en fondlösning skulle kunna komma att innebära ett ökat ekonomiskt åtagande för staten. Utredningens förslag behandlades i proposition 2001/02:138 Utökad resegaranti för konsumenter. Enligt regeringens uppfattning hade det inte framkommit någon omständighet som utgjorde skäl för att lägga fram något förslag till ändring av garantisystemet. I samband med riksdagsbehandlingen av propositionen framfördes kritik från flera organisationer för mindre företag inom resebranschen mot den nuvarande utformningen av resegarantisystemet. Organisationerna förordade införandet av någon form av fondlösning i stället för den nuvarande säkerhetslösningen. Utskottet konstaterade i sitt av godkända betänkande 2001/02:LU24 att de framförda synpunkterna låg utanför det då aktuella lagstiftningsärendet, varför dessa mer principiella och övergripande frågor inte kunde bli föremål för närmare överväganden. Utskottet utgick dock från att regeringen i ett kommande uppföljnings- och utvärderingsarbete rörande de då aktuella lagändringarna skulle beakta den framförda kritiken och synpunkterna, särskilt i frågan om nuvarande resegarantisystem skulle missgynna de mindre researrangörerna. avstyrkte utskottet i det av godkända betänkandet 2003/04:LU8 ett antal motionsyrkanden med samma inriktning som de nu aktuella. Utskottet utgick därvid från att ändringar i resegarantilagen skulle bli föremål för en utvärdering och att de spörsmål som togs upp i de då aktuella motionerna därvid kom att aktualiseras utan något formellt tillkännagivande från sida. Enligt utskottets mening krävdes dock att lagstiftningen varit i kraft något eller för att en utvärdering skall vara meningsfull. Tiden var således ännu inte mogen för en närmare och principiell utvärdering. När nu utskottet än en gång har att behandla motionsyrkanden om resegarantisystemets utformning vidhåller utskottet alltjämt den uppfattning som kom till uttryck . Tiden kan emellertid vara mogen för den av motionärerna efterfrågade översynen. Utskottet förutsätter att en sådan översyn kommer till stånd utan något formellt tillkännagivande från sida. Motionerna 2004/05:L337 yrkande 3, 2004/05:L347 och 2004/05:L360 yrkande 6 bör därför avslås. Konsumentskydd vid köp av resor Utskottets förslag i korthet avslår en motion som gäller konsumentskyddet vid köp av resor. Utskottet hänvisar till pågående beredningsarbete. I motion 2004/05:L271 av och (båda s) anförs att konsumentskyddet vid köp av resor är betydligt sämre än vid köp av varor. Detta gäller exempelvis vid förseningar. Motionärerna anser att lagstiftningen bör ändras så att en konsument vid såväl persontrafik som varutransport har rätt till ersättning vid förseningar. I motionen begärs ett tillkännagivande i enlighet med vad som anförts om ett förstärkt konsumentskydd vid köp av resor. tillkallade regeringen en särskild utredare med uppgift att utvärdera de långsiktiga effekterna för konsumenterna, näringslivet, arbetsmarknaden och samhällsekonomin av de regelreformeringar som gjorts inom tele-, el-, post-, inrikesflyg-, taxi- och järnvägsmarknaderna (dir. 2003:151). Utredningen antog namnet .