bet · GT01FiU1 · 2005-11-10 00:00:00 — En frågeställning som vi har diskuterat , som jag tycker att det ändå finns anledning att säga ett par ord om, gäller vinstdelning, men jag ska vara väldigt kortfattad i den frågan. Jag tycker att det inte har varit bra att ha löpande, årliga diskussioner om den här saken. Detta är en fråga där partierna borde kunna tala sig samman om principer som man lägger fast i lagstiftningen. Det har man lyckats med i andra länder. Det finns olika typer av tekniska lösningar på den här frågan. Så det handlar inte om att uppfinna helt nya lösningar utan mera om att sätta sig ned och försöka att komma överens om vad som kan vara en lagom uppläggning. Det vore önskvärt, inte bara för utan för hela den penningpolitiska regimen, att man lade den här frågan bakom sig. Jag har en sista fundering som är mera personlig - för detta med vinstdelning har vi ju diskuterat ganska mycket, och inom det området har direktion vid olika tillfällen intagit en position. Jag tycker att den nya ordningen med en bred penningpolitisk diskussion inom har varit väldigt bra. Jag talade tidigare om att vi har lyckats att fjärma oss från den personfixering som tidigare fanns i och som också fortfarande finns i många andra länder kring dessa frågor. Det tycker jag att vi alla har anledning att vara nöjda med. kan man fundera över en ordning där man gör sex personer gemensamt ansvariga för att driva en verksamhet praktiskt, där de i praktiken alla i viss utsträckning ska vara så att säga vd:ar i en organisation, om det är på det sättet man driver en verksamhet effektivast. Jag tror inte det, inte bara på basis av mina egna erfarenheter utan också när jag tittar mig runtom i och jämför hur olika centralbanker är uppbyggda. har vi hittat ett sätt att hantera detta i , så jag bedömer inte att det här är ett stort och akut problem på något sätt, inte alls. Det har fungerat bra med de förändringar vi vidtagit. Men om man funderar framöver, när du ändå reser frågan, tycker jag att det nästan är min skyldighet, efter att jag har varit inblandad i det här under , att notera detta problem. I en del länder är det bara en person som har det ansvaret. Det gäller till exempel , som flera av er har besökt. Andra exempel är där man, vill jag minnas, har två vice riksbankschefer som är utsedda i samråd med riksbankschefen och som har ansvar för att driva verksamheten. Sedan har man en penningpolitisk kommitté. I fall är antalet utomstående medlemmar i kommittén färre än antalet kommittémedlemmar som arbetar i banken. Men jag vill understryka att en sådan lösning inte behöver innebära att man stärker riksbankschefens ställning i förhållande till övriga när det gäller penningpolitiken. Man kan mycket väl välja att försvaga riksbankschefens ställning genom att ha flera utomstående. Men jag skulle avråda från den modell som man har i där man har nio stycken utomstående medlemmar och en riksbankschef. Om jag ska döma av min polske kollegas beskrivning tror jag att det har sina risker. Det gäller att finna en rimlig balanspunkt. Om ni har anledning att ta upp några andra frågor kring tror jag detta också är en fråga som bör utredas och där det finns skäl att göra förändringar. Ja, det var några funderingar. (): Som representant för mitt parti och för en del av väljarna - även om jag bara har en minoritetspost - vill jag personligen tacka riksbankschefen för en genuint god kommunikation med oss i finansutskottet. Jag vill också gratulera till uppdraget och medaljen, men jag är lite osäker på vilken gren medaljen gäller, men det kan vi kanske återkomma till. Jag har en kort och en lång fråga, och jag börjar med den korta frågan. Ni kom ju med en nyhet som jag tror kommer att bli mycket diskuterad. Det gäller det tekniska antagandet. Jag tror att många utanför det här rummet kommer att ställa den här frågan: gör man ett tekniskt antagande som innebär att man höjer reporäntan , inte utan . Men ändå når man inte inflationsmålet utan man ligger under det även givet ett sådant tekniskt antagande. Det tror jag kommer att bli mycket diskuterat, så det är nog lika bra att svara på den frågan redan här . Det var den korta frågan. Den långa frågan är lite komplicerad. Jag har suttit och funderat ut en bra fråga, och därför blev den lite lång. Vid rörlig växelkurs blir penningpolitiken viktigare än annars för tillväxt och sysselsättning. Om staten stimulerar ekonomin genom att öka utgifterna ökar ju upplåningen. En ökad upplåning leder till ökad efterfrågan på kronor, och det leder till högre räntor. Så är det. Oavsett vad tycker om det så blir det på det viset. En del säger att det inte är någon idé att ha en aktiv finanspolitik för då kommer bara att höja räntan. Men det finns någon annan som kommer att göra det. Marknaden kommer ju att höja räntan. Så är det med rörlig växelkurs. Då får marknaden en väldigt stor kraft. Det är inte alla som tänker på det, men då är det marknadskrafterna som slår till. Höga räntor bromsar tillväxt och släcker ut statens försök att stimulera ekonomin. Så blir det ju. Men finns det då inte skäl att just vid rörlig växelkurs när marknaden är så stark ge ett vidare uppdrag än att bara bekämpa inflation och behålla ett stabilt penningvärde? riksbank är ju oberoende. Man har just ett sådant vidare uppdrag: tillväxt, sysselsättning och ett stabilt penningvärde. Man har alltså tre grenar att tävla i - tävlar väl i fem eller sju grenar, men har tre grenar att tävla i, så det blir något slags penningpolitikens . Är det inte rimligt att just vid rörlig växelkurs ge ett vidare uppdrag, precis som i ? Vi i finansutskottet har varit i . Det var den långa frågan. Riksbankschefen : när flera stycken av er har tagit upp den där artikeln där jag fått det högsta betyget måste jag säga att jag inte heller vet exakt vad det är för gren. Ni får väl läsa och reflektera över de olika bedömningar som görs. Det är inte riktigt uppenbart för mig heller faktiskt vad det är som belönas. Men det är klart att som motvikt mot en del annat som har sagts här i landet kan det kännas trevligt i alla fall. Det var inte alltid jag förstod det heller. När det gäller din senare fråga uppfattar jag läroboken på samma sätt som du. Men då är frågan om vi borde ha ett vidare uppdrag. är det lyckligtvis så att jag var i och höll ett tal om penningpolitiken i och i där jag försökte att reda ut just den där frågeställningen. Enkelt uttryckt är min inställning, inte minst efter det seminarium som jag var med om i , att det är på väg att utvecklas en konsensus i centralbanksvärlden om hur man driver penningpolitik, mera nu än . Det har alltid skett en utveckling över tiden. En del startar, som , med det duala mandat, som de brukar kalla det för, men det är egentligen tre saker som man nämner. startade med en helt annan tradition, och några länder började med inflationsmål. Det var ganska stora skillnader så sent som när jag började arbeta med penningpolitiken . Men mer och mer jobbar alla tydligt med att göra prognoser. Alltfler publicerar också prognoserna, men inte alla , inte Federal Reserve till exempel. Alltfler producerar vidare någon typ av protokoll eller redogörelse från sina diskussioner. Jag tror att det råder en bred enighet om att det som är den svåra frågan är hur man gör en avvägning, som vi pratade om tidigare, mellan inflationen, den reala ekonomin och den finansiella stabiliteten. I fall beskriver man det här som en kontinuerlig serie avvägningar. Varje möte präglas av en ny situation, och de här sakerna ställs emot varandra på ett fördomsfritt sätt. Vi beskriver frågeställningen som att vi utgår från vår inflationsbedömning, och vi gör de korrigeringar som vi anser motiverade i förhållande till inflationsbedömningen. Men vad vi faktiskt gör är i princip samma sak, fast vi beskriver det på två olika sätt. Jag tror egentligen inte att penningpolitiken i det här landet skulle bli på ett annorlunda sätt om det vore så att man hade ett annat mandat. Mina medarbetare hade gjort ett jättebra utkast till tal, så i den mån talet jag höll är bra beror det helt på dem, apropå någon som sade att resultat inte bara beror på chefen. De hade lagt in ett stycke där de gjorde tankeexperimentet att om det vore så att man tog hela gänget från och satte in det i och tvärtom, skulle politiken då verkligen bli så särskilt annorlunda? Deras slutsats var att penningpolitiken antagligen inte skulle bli så annorlunda, utan vi jobbar på ungefär samma sätt. Det är historiska skäl till att vi har formulerat målen på olika vis. Det finns också, vilket förtjänar att påpekas och som jag pratade lite om i talet, en diskussion i där flera ledande företrädare för Federal Reserve driver linjen att de faktiskt borde ha ett explicit inflationsmål. Bland annat en man som heter , som av tidningarna lyfts fram som kandidat - därmed inte sagt att det blir han - för att efterträda , driver den linjen. Han har starkt argumenterat för ett inflationsmål. Vad är då skälet? Han säger att hade man det, skulle inflationsförväntningarna stabiliseras bättre än vad de gör och att det skulle ge Federal Reserve större möjlighet att agera på ett flexibelt sätt. Genom att binda sig hårdare skapar man sig paradoxalt nog i realiteten en större flexibilitet. De har inte haft samma stabilitet i sina inflationsförväntningar som vi har haft. (): Jag har ett slags följdfråga. har stora underskott men god tillväxt och hög sysselsättning jämfört med . I har vi mindre tillväxt, sämre tillväxts- och sysselsättningsläge och ett fast mål för inflation. Jag vill ta upp den stora risk som finns för ett dollarras med tanke på de extrema obalanserna i den amerikanska ekonomin. Tillväxten där är för mycket baserad på stora underskott. Från transatlantisk och ekonomisk synpunkt borde vi ha ett slags konvergens här. Det är ju det riksbankschefen talar om. borde alltså strama åt och stimulera ekonomin ur rent nationalboksekonomisk synvinkel. säger riksbankschefen att går åt vårt håll. Och varför inte tro på riksbankschefens ord? Det är väl lämpligt. Riksbankschefen säger egentligen här att vi i går lite grann åt håll. Det är min tolkning av vad riksbankschefen säger. Men skulle man då inte kunna skriva in detta? Frågan kan riksbankschefen inte svara på, inser jag. Det blir fel, för riksbankschefen kan inte göra den typen av politiska uttalanden i sin nuvarande ställning. Men det är lätt att dra slutsatsen att man skulle ha kunnat ändra uppdraget och att det ändå inte skulle leda till någon skillnad. Det är faktiskt min tolkning av vad riksbankschefen sade. Men jag inser att sådant kan jag inte ställa frågor om, för det blir fel för riksbankschefen. Man kan i så fall dra slutsatsen att även om Riksbanksfullmäktige fattade de formella besluten, eftersom politikerna står bakom penningpolitiken, skulle det inte bli någon skillnad. Jag vill i stället, riksbankschefen, ställa en kort fråga. Om vi hade haft en högre sysselsättning, skulle det ha blivit andra beslut. Men vid ett tekniskt antagande om hundra procents höjning av reporäntan ligger dock inflationen under målsättningen. Det är inte konstigt, kommer många att tycka. Hur ska man förklara hundra procents höjning utan att målet nås, utan man ligger långt under? Jag tror inte heller att det är eller räntan som styr sysselsättningen. Jag tror inte att det ens är politikerna som styr sysselsättningen, men vi bidrar i olika riktningar. Jag vill gärna ha ett svar på den korta frågan, snälla. Riksbankschefen : Jag talade om en utveckling i likartad riktning när det gäller frågan hur man bedriver penningpolitik. Det uppfattar jag delvis som ett resultat av en intellektuell process som har pågått där också akademiker har varit inblandade i stor utsträckning. Vi har helt enkelt lärt av varandra och förstår också bättre hur olika centralbanker agerar. Det är tydligare för oss alla nu att vi jobbar på ett ganska snarlikt sätt. Jag tycker själv att det har funnits oerhört mycket att lära av till exempel förhållningssätt i olika avseenden och det sätt på vilket närmar sig frågorna. Från finns det för er som är intresserade av det här ett väldigt bra, kort inlägg av min brittiske kollega där han kommenterar arvet från på ett sätt som jag helt håller med om. Det handlar väldigt mycket om att vara öppen för förändringar i verkligheten. Man ska basera sitt arbete på god ekonomisk teori. Men man ska inte slaviskt följa modeller och tro att det är modellerna som är verkligheten. Hade han inte gjort på det sätt som han gjorde 1996-1997 hade han inte heller kunnat gå före i bedömningarna av produktiviteten till exempel. Det handlar också om, som jag var inne på, att se penningpolitik som ett sätt att inte bara mekaniskt följa ett inflationsmål utan att också värdera olika typer av andra risker, att försöka undvika de riktigt dåliga utfallen, om jag får uttrycka mig så, snarare än att alltid ligga alldeles perfekt på målet. Hur stor frihet man har att ta hänsyn till sysselsättningen beror ytterst på hur trovärdig inflationsmålsregimen är, hur säkra ekonomins olika aktörer är på att klarar av det här i det långa loppet. Ju mer säkra de är, desto större handlingsfrihet har man, oberoende av vilka mål man har satt upp för verksamheten. Din första fråga höll jag på att tappa bort. Att inflationen utvecklas så pass försiktigt som den gör i den här bedömningen beror på en kombination av en god produktivitetsutveckling och ett förhållandevis lågt internationellt pristryck. I båda dessa avseenden tror vi, som jag sade, att utvecklingen blir mer problematisk från inflationssynpunkt. Vi ser ju framför oss hur inflationen går upp, men vi ser inte att den går upp dramatiskt. Det blir upp till andra att framöver fundera över exakt vilka penningpolitiska konsekvenser man ska dra av detta. Vi har inte velat precisera hur vi ser på den framtida ränteutvecklingen mer än vad jag gjorde inledningsvis och mer än vad som görs i pressmeddelandet, där vi konstaterar att den här banan är en möjlig bana bland flera när det gäller att nå inflationsmålet framöver. När det gäller utvecklingen i ett lite längre perspektiv - och jag vill understryka att jag frigör mig från det närmaste penningpolitiska perspektivet så att det inte blandas ihop på något sätt i tidningsreferat och annat - har jag och flera av mina kolleger vid upprepade tillfällen betonat att det här ränteläget är ett mycket lågt ränteläge. Det är väsentligt för hushållen, när de funderar över utvecklingen framöver, att de beaktar att i länder som haft låg inflation brukar räntorna röra sig ungefär mellan och . Man bör alltså rimligen ha en beredskap att hantera räntenivåer i det intervallet. Det är vad vi säger till bankerna, och det är vad jag skulle vilja råda alla hushåll som funderar på att låna pengar. Ordföranden: riksbankschefen vilja utveckla det en gång till? Det är inte därför att jag har någon motsatt uppfattning utan därför att jag tror att det som riksbankschefen sade i de två sista meningarna är oerhört viktigt. Riksbankschefen : Det finns en diskussion, som vi har varit inne på här med jämna mellanrum, om att huspriserna har stigit mycket. Vi har inte gjort bedömningen att detta är alarmistiskt i sig. När man lägger in olika förklaringsfaktorer som har med befolkningsutvecklingen, ränteläget och annat att göra kan man förstå att vi har fått den här prisutvecklingen. Det är inte som på aktiebubblan, då man fick sträcka modellerna väldigt långt för att kunna förklara vad som pågick. Men i bedömningarna ligger den mycket låga räntan med. Skulle verkligheten förändras snabbare än vad vi själva och andra bedömare har föreställt sig, riskerar vi att få en annorlunda ränteutveckling. Då är det inte säkert att de här prisnivåerna är motiverade längre. Att vi intresserar oss för den här frågeställningen beror främst på att vi kan se att det finns möjliga framtida förlopp där vi får en svagare ekonomi, som kan understrykas ytterligare av en försvagning av huspriserna. Det är eventuella konsekvenser för produktion och sysselsättning i ett längre perspektiv som gör att i första hand håller ett öga på de här sakerna. Då är det viktigt, tycker jag, att göra klart för hushållen att det här är ett väldigt lågt ränteläge. Vi har bara en ränta som vi kan kontrollera. Det förtjänar att påpekas. Jag skulle gärna ha två: en för huspriserna och en för aktiviteten i ekonomin och inflationen. Men finns det bara en. Då har vi en avvägning att göra. Sedan får andra fundera över vad det finns för andra typer av åtgärder att vidta för att dämpa husprisutvecklingen. Det är en frågeställning som också ni i finansutskottet kan ha anledning att fundera över. Vi diskuterar med bankerna olika typer av åtgärder som de vidtar för att kanske till och med driva på utlåningstakten. Det är ytterst de som får ta ansvaret för det, men vi kan ändå ifrågasätta en del, och har gjort det, i den utvecklingen. Vi har dock ingen direkt tillsyn i dessa delar. Vi kan bara prata med dem om saken. Men ni har också inflytande över skattesystem och annat. (): Jag vill tacka riksbankschefen för en intressant föredragning och för ett gott jobb . När det gäller den sista frågan tycker jag att det är både intressant och viktigt att understryka den riskfaktor som finns i huspriserna och den höga hushållsbelåningen. Jag skulle vilja ställa en fråga kring en annan riskfaktor eller osäkerhetsfaktor. Det gäller oljepriset. Ni lyfter fram oljepriset som en stor osäkerhet, och ni har reviderat upp oljepriset , om jag uppfattat det rätt, från ungefär 45 till per fat jämfört med den bedömning som ni gjorde . Det är intressant att det kanske är per fat mer jämfört med regeringens bedömning i sin finansplan. Men den frågan behöver inte riksbankschefen utveckla. Det som är intressant är hur bedömningen av oljepriset påverkar inflation och tillväxt. Ni skriver att oljeberoendet i flertalet industriländer är bra mycket mindre nu än för sedan. Men det är fortfarande högt. Det är viktigt att understryka. Då är min fråga: Finns det skäl för oss att nu börja titta på en strategi för att minska oljeberoendet? Vad man kan se är att de ökade oljepriserna är mycket efterfrågestyrda. Det är alltså en resursfråga. köper upp olja som inte ens kommer ut på marknaden. Indierna och kineserna kommer att vilja bli med bil precis som vi. Då handlar det om ett helt annat efterfrågetryck än vad vi ser . Då är frågan: Finns det skäl att inleda en strategi för att minska oljeberoende för att inte hamna i en sådan situation att en möjlig tillväxt i dämpas? Riksbankschefen : Låt mig börja med att lägga på en bild. Oljepris och inflation i och OECD-området USD respektive årlig procentuell förändring Källor: International och . Jag tror att jag möjligen visade den i går. Den visar på ett väldigt övergripande plan att när det gäller inflationseffekterna befinner vi oss, förefaller det, i en lite annorlunda värld än , i alla fall hitintills. Som ni ser har oljepriserna stigit mycket dramatiskt. har inflationen i västvärlden på det hela taget legat still. Jag tror att det ytterst har att göra med de penningpolitiska regimer som vi nu har. Människor litar på att vi klarar låg inflation. Men som jag också sade har det smugit sig in en ökad oro när det gäller inflationen i . Några av oss pratade om det här under kafferasten. Och jag kan väl säga att så länge som man känner sig trygg med att en oljeprisuppgång inte påverkar inflationsförväntningarna är den penningpolitiska handlingsfriheten relativt stor. Men den oro som har smugit sig in i är att uppgången i deras inflation, inklusive oljepriser, också börjar påverka inflationsförväntningarna. Marknaden har också prisat in högre räntor i än vad man gjorde . Vi har varit väldigt lyckligt lottade , därför att vi har fått en inflation som har varit så låg av andra skäl. Trots den kraftiga oljeprisökningen, som förstås också drabbar oss, har inflationen legat under målet, så hela problematiken med förväntningar och risk för att prishöjningarna ska föras vidare in i lönebildning har över huvud taget inte varit aktuell i vårt fall. Men problematiken är däremot aktuell också i euroområdet, där man har legat lite över sitt mål och därmed måste bevaka detta närmare. När det gäller den första delen av din fråga är bedömningen, som jag sade i inledningen, att vi inte räknar med att det här får några särskilt dramatiska effekter på vare sig efterfrågan eller prisutvecklingen. Men det är en stor källa till osäkerhet. Det är ingen tvekan om det. Sedan frågade du hur man ska se på det här på . Jag är ju ingen expert på oljemarknaden. För övrigt är det väl inget jobb som har blivit så devalverat som att vara "expert" på oljemarknaden , så man kan nog vara glad att man inte har haft det som profession. Den allmänna uppfattningen var att priset skulle vara per fat. Jag hörde ingen som drev linjen att priset skulle gå mycket per fat. Men som ni såg på bilden jag visade ligger priset nu plötsligt på . tror alla experter att det inte kommer att gå längre ned än till i stort sett. Man frågar sig vad som egentligen har hänt. Ärligt talat vet jag inte riktigt. Jag tror att man ska vara ganska skeptisk till de nya bedömningarna. Klart är att det finns väldigt många oljefyndigheter i världen som är brytbara på de här prisnivåerna. Som jag visade i ett diagram har produktionen ökat en del, och säkert kommer produktionen att kunna öka mycket mer om de här priserna ligger kvar. Möjligen är det så att de som fattar investeringsbesluten i de stora oljebolagen inte själva tror på de höga priserna. Det kan vara en förklaring till att produktionen inte riktigt har kommit i gång. Men det finns också andra skäl. Det är till exempel svårt av miljöskäl att få acceptans för att bygga raffinaderier. Det har jag hört av min amerikanska kollega, av min kanadensiska kollega och av min franska kollega. Alla talade om att de hade försökt på olika ställen men att det inte hade visat sig möjligt att få bygga raffinaderier. Sedan vet vi ju alla att det i rent fysisk mening finns en begränsad mängd olja. Sammantaget är det därför rimligt att föreställa sig att priserna över tiden kommer att sjuka något från dagens högre nivåer, för att antagligen gradvis öka igen på mycket lång sikt, om det inte dyker upp helt nya alternativ eller om man väldigt kraftigt bygger ut alternativ till oljeanvändningen. Utan att ha en bestämd uppfattning om hur man bör göra framöver kan jag ändå konstatera att vi under de gångna 30-35 åren har vidtagit en hel del åtgärder i som gör att vår relativa oljeanvändning har minskat mer än i andra länder. Det handlar naturligtvis både om utbyggnad av alternativa energikällor, framför allt för el, och om att vi har haft höga skatter och liknande som har hållit tillbaka konsumtionen. Det är klart att det har gjort det lättare för oss i den nuvarande situationen. Om jag inte minns fel sker av världens oljeanvändning i bilar i - bara för att ge något slags perspektiv på detta. Det är klart att det också gör att risken för effekter på inflationen och efterfrågan i det här läget är större i . (): Det har varit här . Jag har en fråga som vi inte har berört, och den har att göra med det låga ränteläget. Det är ju till fördel för de allra flesta men till nackdel när det gäller huspriser och annat. Men det ger också vissa problem när det gäller de finansiella systemen. Vi har i utskottet blivit uppvaktade och fått redogörelser av olika aktörer. Vi har också följt i medierna, där hon deklarerar att livbolagens finansiella styrka har försvagats på grund av den låga räntan. Jag skulle vilja höra hur riksbankschefen ser på det låga räntelägets betydelse för den finansiella stabiliteten. Riksbankschefen : Det har förekommit en internationell diskussion kring frågan om varför framför allt de långa reala räntorna har hamnat så långt ned. Teorierna varierar lite grann. Världens finansiella marknader är väldigt integrerade. Då bör den reala räntan styras av det globala sparandet i förhållande till den globala investeringsaktiviteten.