bet · GS01MJU9 · 2005-04-26 00:00:00 — I samband med avverkningen fattarskogsvårdsstyrelsen beslut om att A skall ställa säkerhet för deåterväxtåtgärder som avverkningen ger anledning till. A ställer säkerhet,genomför avverkningen och säljer därefter den mark på vilken avverkningengenomförts till B innan återväxtåtgärderna vidtagits. Eftersom överlåtelsenhar skett genom försäljning blir A enligt 8 § skogsvårdslagen solidarisktansvarig med B för det fall tvingas vidtaåterväxtåtgärderna på ägaren B:s bekostnad. Eftersom A vill slippa detsolidariska ansvaret avtalar han med B i samband med försäljningen om attB skall ställa ny säkerhet för återväxtåtgärderna i stället för densäkerhet som A ställt. B gör så, och A blir fri från det solidariskaansvaret och får tillbaka sin säkerhet. Genom byte övergår sedan markenfrån B till C. Eftersom C inte ställer ny säkerhet blir B, på sammasätt som A skulle ha blivit om B inte ställt säkerhet i samband med dettidigare köpet, solidariskt ansvarig med C för återväxtåtgärderna. Omskogsvårdsstyrelsen sedan tvingas vidta återväxtåtgärderna på C:sbekostnad kan myndigheten även vända sig mot B för att få betalt, ellerutnyttja den av B ställda säkerheten. Frågan om hur kostnaden i så fallskall fördelas mellan B och C avgörs av vad B och C kommit överens omi samband med bytet.Det kan naturligtvis göras gällande att det kan uppfattas som betungandeför en ny ägare att behöva ställa säkerhet för återväxtåtgärder eftersomsäkerheten ju inte motsvaras av något motsvarande värde på fastigheten.Mot detta kan ställas att en köpare eller annan förvärvare av enskogsfastighet på vilken det föreligger skyldighet att anlägga ny skogmåste ha en ekonomisk situation som gör det möjligt för honom ellerhenne att finansiera nödvändiga återväxtåtgärder. Skogsägaren bör dåockså ha möjlighet att ställa säkerhet för dessa åtgärder. Utskottetgör därför samma bedömning som regeringen att varken en tidigare ägaresansvar eller en ny säkerhet bör innebära något problem vid de förhandlingarsom förutsätts föras mellan parterna i samband med överlåtelse av enfastighet. Förekomsten av ett solidariskt ansvar för en tidigare ägaretorde inte heller innebära några problem vid senare överlåtelser. Hurdet i praktiken skall gå till vid ställandet av en ny säkerhet från enförvärvares sida får, som regeringen anför, lösas mellan parterna genomavtal. En fördel med den föreslagna regleringen är att frågor omåterväxtåtgärder och säkerhet, med all sannolikhet, kommer attingå som en naturlig del i de förhandlingar som föregår enfastighetsöverlåtelse.Som regeringen anför kan det finnas anledning att anta att en ny ägarei de allra flesta fall kommer att ställa den säkerhet som krävs. Därmedkommer det bara att vara i något enstaka fall som en tidigare ägarekommer att stå kvar med ett ekonomiskt ansvar för återväxtåtgärdernagentemot senare ägare. I dessa fall kan förhållandet emellertid blibestående under en inte obetydlig tid. Om det i ett sådant fall, tillföljd av någon efterkommande händelse, skulle uppstå en situation därett fortsatt solidariskt ansvar skulle anses som stötande, börskogsvårdsstyrelsen ha möjlighet att befria en tidigare ägare från fortsattansvar. Utskottet vill emellertid understryka att en sådan befrielseinte påverkar eventuella avtal mellan en tidigare ägare och en ny ägareom fördelning av kostnaderna dem emellan för eventuella återväxtåtgärder.Utskottet ansluter sig till regeringens förslag att det i skogsvårdslageninförs bestämmelser om att, i de fall som säkerhet ställts för fullgörandeav återväxtåtgärder och den skogsmark på vilken åtgärderna skall vidtasöverlåts genom försäljning, byte eller gåva, den som har ställt säkerhetenär solidariskt med en senare ägare ansvarig för de kostnader somskogsvårdsstyrelsen kan få om den tvingas vidta återväxtåtgärderna påfastighetsägarens bekostnad. Det solidariska ansvaret bör upphöra ochsäkerheten återlämnas om en senare ägare ställer ny säkerhet för deifrågavarande återväxtåtgärderna och säkerheten godkänns av skogsvårdsstyrelsen.Som uppmärksammas i propositionen kan det uppstå andra situationer därdet framstår som stötande att låta det solidariska ansvaret kvarstå. Omdet finns särskilda skäl bör därför även i annatfall kunna besluta att en tidigare ägares ansvar för återväxtåtgärdernaskall bortfalla.Sammanfattningsvis ansluter sig utskottet till regeringens förslag samtföreslår att godkänner vad utskottet anfört om det solidariskaansvaret för återväxtåtgärder. Därmed anser utskottet att syftet medmotionerna MJ10 (fp) yrkande 1 och MJ508 (fp) yrkande 25 får ansestillgodosett. Berörda motionsyrkanden bör därmed inte föranleda någonytterligare åtgärd från sida.Förutsättningar för krav på säkerhetUtskottets förslag i korthetUtskottet föreslår att antar regeringens förslag om säkerheti vissa fall för återväxtåtgärder och avslår ett motionsförslag (fp) omett generellt krav på säkerhet.Jämför reservation 1 (fp).PropositionenRegeringen anser att det finns anledning att skärpa reglerna om i vilkafall säkerhet skall få krävas. I fortsättningen bör säkerhet bara fåkrävas om det, förutom att det skall vara fråga om en avverkning avstörre omfattning som föranleder kostsamma återväxtåtgärder, skäligenkan befaras att åtgärderna annars inte blir vidtagna. Mot denna bakgrundföreslår regeringen att en skogsvårdsstyrelse skall få kräva säkerhetför återväxtåtgärder av en skogsägare bara om det skäligen kan befarasatt åtgärderna annars inte blir vidtagna.MotionenI motion MJ10 (fp) tas frågan upp om ett generellt krav på säkerhet(yrkande 2). Eftersom det är av vikt att människor behandlas likaförordar motionärerna en mer generell metod än regeringen, dvs. medschablonbelopp som reserveras . Fördelen medett schablonbelopp är att osäkerhet då inte behöver råda om vad somgäller för den enskilde skogsägaren. Härigenom stimuleras bl.a. snabbåterplantering. En nedre gräns bör sättas för arealernas storlek, ochdet är viktigt att systemet blir så enkelt och obyråkratiskt som möjligt.Skogsstyrelsen bör få i uppdrag att utforma regler om sådana schabloner- utformade så att reglerna inte negativt påverkar små skogsägare.Utskottets ställningstagandeAv propositionen framgår att skogsvårdsstyrelserna tillämpar bestämmelsernaom säkerhet olika, och på sätt som i korthet kan beskrivas som engenerell och en selektiv metod. Den generella metoden innebär att säkerhetkrävs av alla skogsägare som vill avverka över en viss areal, och attstorleken på säkerheten sätts i relation till avverkningens omfattningoch kostnaderna för åtgärderna. Den selektiva metoden innebär att manframför allt tar hänsyn till skogsägarens trovärdighet, tidigareavverkningar och eventuella tidigare brister när det gäller återväxtåtgärder.Motiveringen för den generella metoden är att villbehandla alla lika och inte göra några personutredningar. Motiveringenför den selektiva metoden är att inte vill visamisstroende mot skötsamma skogsägare som bedriver ett långsiktigtskogsbruk genom att avkräva dem säkerhet som en metod för att komma tillrätta med missförhållanden. I likhet med regeringen har utskottetförståelse för båda metoderna men anser det inte försvarbart att tillämpningenav samma bestämmelse på ett så avgörande sätt skiljer sig åt mellanolika skogsvårdsstyrelser. Av propositionen framgår vidare att Skogsstyrelseni ett beslut (dnr 1120/03 3.30) ändrat sin tidigarepraxis om när säkerhet bör krävas och uttalat att det, förutom att detskall röra sig om en avverkning av större omfattning som föranlederkostsamma återväxtåtgärder, även skall "föreligga någon omständighetsom ger anledning till antagande att det i det enskilda fallet föreliggeren risk för att erforderliga återväxtåtgärder inte skall bli vidtagna".Med hänsyn härtill, och den utvidgning av skogsvårdslagens (1979:429)bestämmelser om ansvar för återväxtåtgärder som föreslagits i föregåendeavsnitt, anser regeringen att det finns skäl att överväga om det behövsen precisering av i vilka fall som säkerhet bör få krävas.Som regeringen anför bör, vid bedömningen av när en skogsvårdsstyrelseskall få fatta beslut om säkerhet enligt 36 § skogsvårdslagen, hänsyntas till hur bestämmelsen är utformad. Enligt ordalydelsen är säkerhetenen betalningssäkring för det fall en skogsvårdsstyrelse tvingas vidtaåterväxtåtgärder på en försumlig skogsägares bekostnad. Att så sker äremellertid utomordentligt ovanligt, om det över huvud taget förekommer.I praktiken har säkerheten i stället kommit att fungera som ettpåtryckningsmedel på en skogsägare att vidta nödvändiga återväxtåtgärder.Som nämnts i föregående avsnitt gör sig behovet av säkerhet gällandenär det gäller fastighetsägare som kan förväntas ha för avsikt att efteren avverkning överlåta fastigheten utan att ha vidtagit nödvändigaåterväxtåtgärder. Andra exempel på situationer där det bör vara motiveratatt kräva säkerhet är om en skogsägare misskött återväxtåtgärder eftertidigare avverkningar, eller om har kännedom om enskogsägares tidigare verksamhet, vilken ger anledning att anta attåterväxtåtgärder inte kommer att bli vidtagna om inte säkerhet ställs.Det kan bl.a. röra sig om en ägare som tidigare utövat en helt annanform av verksamhet under mindre godtagbara förhållanden, t.ex. varitföremål för upprepade konkurser eller underlåtit att betala skatt. normala fall av skogsinnehav, där ägaren kan förväntas behålla sinfastighet och där det i samband med avverkningen inte finns något somtalar för att återväxtåtgärder inte kommer att vidtas, är enligt utskottetsmening behovet av säkerhet inte lika påkallat. I sådana fall torde, fördet fall återväxtåtgärder inte skulle vidtas, de möjligheter tillförelägganden och vite som en skogsvårdsstyrelse har enligt 35 §skogsvårdslagen normalt vara tillräckliga för att förmå skogsägaren att vidtanödvändiga åtgärder. Mot att kräva säkerhet i de sistnämnda fallen talarenligt utskottets mening också det förhållandet att en skogsägare enligtskogsvårdslagen inte är tvingad att återplantera förrän efteravverkningen.Mot bakgrund av det ovan anförda anser utskottet i likhet med regeringenatt det finns anledning att skärpa reglerna för de fall i vilka säkerhetskall kunna krävas. Som regeringen föreslår bör säkerhet bara kunnakrävas om det är fråga om en avverkning av större omfattning som föranlederkostsamma återväxtåtgärder och det skäligen kan befaras att åtgärdernaannars inte blir vidtagna. Utskottet tillstyrker därmed lagförslaget idenna del och avstyrker motion MJ10 (fp) yrkande 2.Krav på förvärvstillstånd före avverkningUtskottets förslag i korthetUtskottet föreslår att antar regeringens förslag såvitt avser10 a § skogsvårdslagen (1979:429) om krav på förvärvstillstånd föreavverkning. Därmed avstyrker utskottet motioner (fp, kd) om avslag påpropositionen i denna del om att kravet inte skall avse s.k. friområdenoch om förslag till ändring i 10 § om säkerhet i vissa fall föråterväxtåtgärder och om ett generellt krav på säkerhet.Jämför reservation 2 (fp).PropositionenEn bestämmelse föreslås införas i skogsvårdslagen (1979:429) som innebäratt, i de fall där det krävs tillstånd enligt jordförvärvslagen vidförvärv av fastighet, avverkning inte får påbörjas av förvärvaren förränsådant tillstånd meddelats. Om det finns särskilda skäl bör skogsvårdsstyrelsenfå medge undantag från kravet på tillstånd.Vidare föreslår regeringen att den skall kunna dömas till ansvar somuppsåtligen eller av oaktsamhet påbörjar en avverkning innan förvärvstillståndmeddelats enligt jordförvärvslagen i de fall där sådant tillstånd krävs.MotionernaEnligt motion MJ10 (fp) bör krav på förvärvstillstånd före avverkninginte införas. Eftersom motionärerna anser att jordförvärvslagen böravskaffas motsätter de sig även det här aktuella kravet på förvärvstillstånd(yrkande 3). Förslag till ändring av 10 § skogsvårdslagen efterlyses imotion MJ504 (kd). Syftet med lagändringen skall vara att förhindraoansvarigt skogsbruk i form av s.k. klipperi, och det bör bl.a. övervägasom fastigheten kan tas som säkerhet för kostnader på grund avåterväxtåtgärder(yrkande 7).I motion MJ11 (kd) begärs att regeringen ser över möjligheterna attgenom lagändringar minska den ekonomiska utsattheten för säljare avskogsmark. Reglerna bör gälla även för s.k. friområden där förvärvstillståndinte krävs.Utskottets ställningstagandeSom anförs i propositionen finns det inte några regler som för närvarandehindrar att en förvärvshandling vid ett förvärv av en skogsfastighet ärutformad så att den nye ägaren får avverka skog, trots att förvärvstillståndinte har beviljats. Om förvärvstillstånd sedan nekas blir förvärvet,som angetts i föregående avsnitt, ogiltigt och fastigheten återgår tillöverlåtaren. Som regeringen anför har dessa förhållanden ibland utnyttjatsför att genomföra avverkningar trots att köpet sedan blir ogiltigt,vilket leder till ekonomisk skada för överlåtaren. För att förhindrasådana ageranden bör, i de fall där det krävs förvärvstillstånd enligtjordförvärvslagen (1979:230), en avverkning inte få påbörjas av den nyeägaren förrän förvärvstillstånd har meddelats. Utskottet delar såledesregeringens uppfattning härvidlag.I likhet med regeringen vill utskottet emellertid framhålla att, ävenmed en sådan bestämmelse, möjligheter att förhindraavverkning i praktiken är kopplad till anmälan och ansökan om tillståndtill föryngringsavverkning. Annan avverkning kommer normalt inte tillskogsvårdsstyrelsens kännedom. Utskottet anser det ändå rimligt attinte tillåta någon typ av avverkning innan förvärvstillstånd lämnats.Somregeringen anför bör den föreslagna ändringen normalt inte leda tillnågra olägenheter av betydelse för fastighetsmarknadens parter. I enstakafall kan dock olägenheter uppstå av ettlantmäteri- eller jordförvärvsärende. Om det i ett sådant fall genom annanutredning är klarlagt att förvärvstillstånd kan beviljas och attförvärvaren visat att han eller hon har stor nytta av att avverkningentidigareläggs bör, som regeringen anför, i särskildafall kunna medge undantag från kravet på tillstånd.Sammanfattningsvis innebär det anförda att utskottet tillstyrkerregeringens förslag i denna del och avstyrker motionerna MJ10 (fp) yrkande3 och MJ11 (kd). Därmed får syftet med motion MJ504 (kd) yrkande 7 ansestillgodosett utan någon ytterligare åtgärd.Brukningsenhetens storlekUtskottets förslag i korthetUtskottet ansluter sig till regeringens bedömning att skogsvårdsstyrelsenpå begäran av skogsmarkens ägare bör få möjlighet att i vissa fall medgeundantag från 12 § skogsvårdslagen (1979:429) om avgränsning avbrukningsenhet. Därmed avstyrker utskottet två motionsyrkanden (fp) omreglering av virkestillgången samt om en översyn av 12 § skogsvårdslagenmed hänvisning till uppdrag.Jämför reservation 3 (fp).PropositionenRegeringen gör bedömningen att på begäran avskogsmarkens ägare får möjlighet att medge undantag från regeln i 12 §skogsvårdslagen (1979:429) om avgränsning av brukningsenhet om dennakan antas medföra betydande svårigheter att planera skogsbruket. Ettsådant beslut får inte medföra olägenhet av betydelse för råvaruförsörjningen,sysselsättningen eller miljön.MotionenVikten av smidighet i skogsvårdsstyrelsernas tillämpning av reglernaför tillvaratagande av stormfällt virke framhålls i motion MJ10 (fp).Det är enligt motionärerna oerhört viktigt att skogsvårdsstyrelsernakan medge undantag från avgränsning av brukningsenhet (yrkande 4).Behovet av en översyn av 12 § skogsvårdslagen betonas. Motionärerna anseratt motiveringen i propositionen är tvivelaktig och framhåller att detär marknadens och inte politikernas ansvar att kortsiktigt regleraavverkning för att över enskilda år utjämna virkestillgången och tryggaindustrins råvarubehov och sysselsättningen i industrin och skogsbruket(yrkande 5).Utskottets ställningstagandeSedan lång tid tillbaka har det funnits regler om ransonering förskogsbruket för att säkerställa en viss jämnhet i virkesavkastningen. Defrämsta motiven för detta har varit en önskan att trygga sysselsättningenoch industrins råvaruförsörjning. Genom skogspolitiska beslut(prop. 1978/79:110, bet. 1978/79:JoU30, rskr. 1978/79:387) infördesbegreppet brukningsenhet. I propositionen konstaterades att det finnsstarka skäl för en fortsatt ransonering av den äldre skogen och attkravet på ransonering bör ställas på varje brukningsenhet. Med brukningsenhetskall i regel avses en och samma ägares skogsinnehav inom en kommun.Vid en prövning av i vad mån avsteg från denna regel skulle tillåtasmåste hänsyn framför allt tas till en jämn sysselsättning i skogsbruket.En uppdelning av skogsmarksinnehavet inom en kommun eller en sammanföringav mark inom två eller flera kommuner borde följaktligen få ske bara omdet är lämpligt med hänsyn till sysselsättningsunderlaget inom olikaarbetskraftsområden.Sedan bestämmelsen om undantag från regeln om avgränsning av brukningsenhetinfördes i skogsvårdsförordningen (1993:1096) har sysselsättningeninom skogsbruket förändrats avsevärt. sysselsatteskogsbruket ca 50 000 personer; är antalet ca 20 000 personer.Till skillnad från arbetar de anställda inom skogsbruket numeraofta över stora områden. Förändringarna innebär att någon skillnad isysselsättningshänseende beroende på avgränsningen av brukningsenheterknappast kan påvisas. Enligt har av den orsaken någonprövning grundad på det kriterium för undantag från regeln om avgränsningav brukningsenhet som anges i 14 § första stycket skogsvårdsförordningeninte skett under senare år.I likhet med regeringen anser utskottet att det även i fortsättningenär av största vikt att industrins råvarubehov och därmed ocksåsysselsättningen tryggas både i industrin och i skogsbruket. En förutsättningför detta är att skogsbruket kan planeras rationellt. En effektivnaturvård, t.ex. genom landskapsekologisk planering, förutsätter ocksåofta planering över kommungränser. Mot denna bakgrund delar utskottetregeringens uppfattning att skogsvårdsförordningen bör ändras så att,på begäran av skogsägaren, undantag från regeln om avgränsning avbrukningsenhet skall kunna medges om huvudregeln i 12 § skogsvårdslagen(1979:429) om brukningsenhet kan antas medföra betydande svårigheteratt planera skogsbruket. Undantagen får dock inte medföra olägenhet avbetydelse för råvaruförsörjningen, sysselsättningen eller miljön. Detanförda innebär att utskottet avstyrker motion MJ10 (fp) yrkande 4 iden mån motionsyrkandet inte kan anses tillgodosett.När det gäller motion MJ10 (fp) yrkande 5 om översyn av 12 § skogsvårdslagenhänvisar utskottet till uppdrag att utvärdera och seöver skogspolitiken. Uppdraget skall slutredovisas senast den 31 december2005 (dir. 2004:70 och 2004:139). I avvaktan härpå föreslår utskottetatt motionen i denna del lämnas utan vidare åtgärd från sida.Högsta tillåtna areal för föryngringsavverkningUtskottets förslag i korthetUtskottet anser, i likhet med regeringen, att någon ändring inte börgöras av skogsvårdslagens (1979:429) och skogsvårdsförordningens(1993:1096) regler om högsta tillåtna areal som får föryngringsavverkas påen brukningsenhet. Mot den bakgrunden avstyrker utskottet en motion(fp) om en tillfällig minskning av högsta tillåten brukningsenhet frånhögst 1 000 ha till högst 500 ha.PropositionenFör att ransoneringsreglerna skall kunna bli ett verkligt effektivtmedel mot s.k. exploaterande avverkningar anser regeringen att myckettalar för att skogsvårdslagens (1979:429) och skogsvårdsförordningens(1993:1096) regler skulle behöva omfatta även enheter med en areal under500 ha. Om även sådana brukningsenheter skall omfattas av ransoneringsreglernaskulle emellertid också vissa, avsevärt större, negativa effekter uppstå.Med hänsyn härtill anser regeringen att någon ändring inte bör görasav skogsvårdslagens och skogsvårdsförordningens regler om högsta tillåtnaareal som får föryngringsavverkas på en brukningsenhet.MotionenEnligt motion MJ10 (fp) bör föreskrifterna för högsta tillåtna brukningsenhet,dvs. enheter större än 1 000 ha, ändras till brukningsenheter störreän 500 ha. Härigenom garanteras större långsiktighet i skogsbruket, ochransoneringsreglerna skulle kunna bidra till att motverka möjligheternaför de oseriösa aktörerna att utföra exploaterande avverkningar (yrkande 6).Utskottets ställningstagandeNär det gäller större skogsinnehav och för att främja en jämnåldersfördelning av skogen får, enligt 11 § skogsvårdslagen (1979:429),regeringen, eller den myndighet som regeringen bestämmer, föreskriva atthögst en viss andel av en brukningsenhets skogmarksareal får avverkasunder . I fråga om övriga skogsinnehav får sådanaföreskrifter innebära att avverkning inte får ske i sådan utsträckning än hälften av brukningsenhetens produktiva skogsmarksareal kommeratt bestå av kalmark och yngre skog.På brukningsenheter större än 50 ha skogsmark får, enligt 12 §skogsvårdsförordningen (1993:1096), föryngringsavverkningen inte ske i sådanutsträckning att mer än hälften av brukningsenhetens produktivaskogsmarksareal kommer att bestå av kalmark och skog . Detsammagäller brukningsenheter på 50 ha eller mindre som genom fastighetsbildninghar bildats eller tillförts mark från en enhet större än 50 ha och mindreän har förflutit därefter. För brukningsenheter större än 1 000ha gäller ytterligare begränsningar enligt föreskrifter.Som utskottet redogjort för tidigare i betänkandet kom Skogsstyrelsenden in till med ett revideratförslag till ändringar i skogsvårdslagen och skogsvårdsförordningen, isyfte att motverka exploaterande fastighetsförvärv. Skogsstyrelsenföreslår bl.a. att möjligheterna att utfärda föreskrifter ändras frånatt gälla brukningsenheter större än 1 000 ha till brukningsenheterstörre än 500 ha.I likhet med regeringen kan utskottet ansluta sig till Skogsstyrelsensbedömning att en skärpning av skogsvårdslagens ransoneringsregler skullekunna bidra till att motverka möjligheterna för de oseriösa aktörernaatt utföra exploaterande avverkningar. Som anförs i propositionen skulleemellertid en sådan regeländring även innebära ett antal negativaeffekter. Avverkningsmöjligheterna för ett stort antal skogsägare skullepåverkas eftersom ransoneringsregler skulle innebära betydande inskränkningari skogsägarens rätt att disponera sin fastighet, som industrinsvirkesförsörjning kortsiktigt skulle kunna påverkas negativt. En skogsägareskulle även kunna bli tvungen att spara skog som utifrån belägenheteller värdetillväxt vore lämplig att avverka. En sådan regeländringskulle också kräva ökade resurser för tillsyn.Som regeringen framhåller finns det dessutom mycket som talar för atten ändring av ransoneringsreglerna, för att verkligen bli ett effektivtmedel mot s.k. exploaterande avverkningar, skulle behöva omfatta ävenenheter som har en areal under 500 ha. Om även sådana brukningsenheterskall omfattas skulle emellertid de nämnda negativa effekter somdet föreliggande förslaget kan föra med sig bli avsevärt större. Medhänsyn till det anförda anser utskottet i likhet med regeringen attSkogsstyrelsens förslag inte bör genomföras. Med det anförda avstyrksmotion MJ10 (fp) yrkande 6.Internationellt skogssamarbeteUtskottets förslag i korthetUtskottet gör samma bedömning som regeringen i fråga om straffansvaretvid bl.a. handel med skogsvårdsmaterial. Med hänvisning till Skogsutredningensuppdrag avstyrker utskottet en motion (fp) om betydelsen av ettgenerationsperspektiv i internationellt skogsvårdsarbete.Jämför reservation 4 (fp).PropositionenEnligt regeringens bedömning bör någon ändring i fråga om straffansvarför den som bryter mot sådana föreskrifter om produktion av, handel medoch införsel av skogsodlingsmaterial som meddelats med stöd av 7 § andrastycket skogsvårdslagen (1979:429) inte göras . Regeringen avser attåterkomma i frågan vid ett senare tillfälle.MotionenFrågan om skogsavverkningar utomlands tas upp i motion MJ10 (fp).Motionärerna anser att regeringen bör verka för generationsperspektiveti skogsbruket också i det internationella skogssamarbetet. Detta bör bl.a. uppmärksammas i de biståndsinsatser som görs inom miljö-, skogsbruks-och demokratiområdena.