bet · GS01KU20d2 · 2005-01-01 00:00:00 — Först anmäls det här ärendet formellt för i samband med ett sammanträde. Att utse en kommissionär är kanske ett av de viktigaste beslut som fattas och en av de viktigaste möjligheterna för oss att kunna påverka Europeiska unionen. Låt mig ställa en principiell fråga till statsministern: det verkligen rimligt att vi har en ordning där det sker formellt samråd efter det att det har skickats ut ett pressmeddelande om vem som ska bli ny svensk EU-kommissionär? Statsminister : Jag tror att det vi samråder omkring är hela listan på kommissionen som Barroso lägger fram, och det finns en svensk kommissionär i den gruppen. Det är någonting annat än det vi pratade om förut. Vilken svensk som ska vara i gruppen är regeringens beslut, men före det regeringsbeslutet är det samråd med övriga partier som inte ingår i regeringen, dock icke med . kommer in när vi väl får ett ärende som ska avgöras i europeiska organ. Det gäller när hela listan presenteras, och det sker . Det är två skilda förfaringssätt som jag tycker är ganska lätta att förstå. (): Men i realiteten blir det ju så att det enda tillfälle då det formellt görs en avstämning av vad svenska partier tycker konkret i den här frågan är i samband med att detta tas upp i . Då är min fråga: Är det en rimlig ordning att det är möjligt att påverka valet av kommissionär först så sent i processen, när allt i praktiken redan är klart? Anser statsministern att det är en rimlig ordning? Statsminister : Jag tycker att det är en rimlig ordning. Det finns i allra högsta grad möjligheter att påverka. Det är dock regeringen som fattar beslutet och nominerar den här personen. Det är en ordning som vi också har i andra sammanhang. Därvid skiljer sig inte utnämningen av EU-kommissionär från en annan utnämningsfråga. Det är regeringen som förfogar över de besluten. I ytterst få frågor om utnämningar har vi den här typen av samråd. Vi har det när det gäller Säpochef, och jag kan tänka mig att vi har det när det gäller rikspolischef och några andra stora, för rikets förhållande till främmande makter avgörande, utnämningar. Då brukar vi ha det. I den meningen behandlas kommissionären på samma sätt som till exempel när vi har en utnämning av en Säpochef. Det är inte alls konstigt. (): Statsministern gör då en övergång till den fråga som jag tänker ställa . Den handlar om att dels kan vi betrakta den här frågan ur ett europeiskt perspektiv, och det har ställts frågor om det, dels är det en fråga som kan sägas ingå i en nationell utnämningspolitik. Då har vi att pröva den här frågan gentemot regeringsformens bestämmelser om att personer ska tillsättas på sakliga grunder såsom förtjänst och skicklighet. Sedan blev medlem av Europeiska unionen har vi enbart haft socialdemokratiska kommissionärer. Är det statsministerns uppfattning att det enbart är socialdemokrater som är lämpliga att vara kommissionärer i ? Statsminister : Självklart är det inte så, men vid de tre tillfällen då vi har haft att föra fram personer har det varit två socialdemokratiska kvinnor. Till det finns goda skäl utifrån kriterierna om förtjänst och skicklighet. Det är ingen som helst tvekan om detta. Jag ber att erinra sig den inrikespolitiska debatt som var innan vi utnämnde kommissionären. Då blev jag kritiserad för att jag väntade för länge med att gå till den fas då vi skulle börja samrådsförfarandet om kommissionär. Jag väntade så länge att flera ledande borgerliga politiker tyckte att de redan på förhand kunde nominera den socialdemokrat, , som sedan också kom att utses av regeringen. Det var den politiska miljö vi rörde oss i. Det ska vi inte glömma bort. (): Vi har fått ett fullgott skriftligt underlag, och KU har ju hanterat en fråga liknande denna, i princip samma, , och gjorde då inget uttalande. Statsministern har vid ett flertal tillfällen nämnt att nomineringen av kandidat till kommissionen är ett nationellt beslut, och det fattas genom ett regeringsbeslut. Något samråd med var inte aktuellt eller nödvändigt. Regeringen var också fortlöpande informerad om processen, och i två omgångar togs informella kontakter och konsultationer med ledande företrädare för samtliga riksdagspartier även här. Framfördes det några krav eller synpunkter statsministern nämnde tiden här från de ledande partiföreträdarna om någon annan hantering av denna fråga? Önskade man att processen skulle gå till väga på något annat sätt? Statsminister : Jag kan inte erinra mig att man hade någon annan uppfattning från partiledarkretsen än den jag gav uttryck för, nämligen att vi först borde veta vem som blev kommissionsordförande innan vi gick in i slutsamtalen med denne. Vad han för det var ju en han skulle tycka var avgörande för den kommande kommissionens arbetssätt skulle också påverka olika typer av portföljer och vad de skulle få för innehåll. Det var särskilt viktigt den här gången eftersom unionen också expanderade i antal medlemsstater. Det innebar att vi fick en annan fördelning av portföljernas innehåll. Det där gjorde att jag ville veta vem som var på plats. Sedan hade jag den efter Barrosos tillträde flera samtal med Barroso om kommissionär. Det visade sig att han hamnade i det läget att han inte bara hade problem med hur portföljerna skulle fördelas, utan han fick också nomineringar från medlemsländer, och från många länder mycket tidigt, som var av det slaget att han fick problem. Ett sådant problem var den ensidiga könsfördelning som var på väg att växa fram inom kommissionen. Vi som väntade med vår nominering hamnade i en ganska bra samtalsposition med den nya kommissionsordföranden. Jag kan erinra om att den nominerade en kvinna som blev jordbrukskommissionär, en kvinna som blev budgetkommissionär, en kvinna som blev utrikeskommissionär, en kvinna som blev ansvarig för konkurrensfrågorna och en kvinna som blev förste vice ordförande i kommissionen. Jag är alldeles övertygad om att om vi skulle ha valt den andra metoden att tidigt låsa en svensk nominering skulle vi ha fått ett väldigt dåligt utfall när det gäller portfölj. blev det på det här viset, och jag kunde gå tillbaka till partiledarna och redovisa att ett väldigt starkt önskemål från Barroso var att nominerade en kvinna. Därmed satt vi i ett läge där vi kunde föra ett konstruktivt samtal. En del skulle kalla det för förhandling. Det var inte svårt att få stöd för namn. (): Jag har en liten fundering också. Anser statsministern att det är till fördel eller nackdel att föra en mer offentlig och öppen diskussion om de namn det kanske inte bara är ett namn utan flera namn som kan tänkas bli nominerade till svensk EU-kommissionär i fortsättningen? Statsminister : Vi får finna oss i att en sådan debatt rasar. Det är ett naturligt inslag i det politiska livet. Men det är inte alltid till fördel. Det ska sägas. I den positiva vågskålen finns öppenhet, diskussion, transparens och allt som är förknippat med detta. I den andra vågskålen finns ju att en del kandidater kanske är rädda för att anmäla sitt intresse därför att man inte vill blir ratad. Det gäller generellt när vi talar om utnämningar i offentlig sektor att de ansökningsförfaranden som finns ofta är av det slaget att de får en del kvalificerade kandidater att avstå från att söka. Det är likadant här. Det finns säkert någon som skulle kunna ha tänkt sig att kandidera men som avstår just därför att man inte vill ha sitt namn prövat offentligt och sedan kanske förkastat på oriktiga grunder. Det inslaget ska vi inte underskatta. Ordföranden: har jag själv en fråga, och den anknyter faktiskt till det sistnämnda. Är det inte bättre att ha en process där man har flera tänkbara namn som kandidat till kommissionär med tanke på att man som svensk kommissionär kan få olika portföljer? Därmed skulle man få en öppnare process med flera namn i stället för att fokusera kring ett. Är vi medvetna om att det finns nackdelar också med detta? Statsminister : Det är den andra metoden man skulle kunna använda i och för sig. Då siktar man på portfölj. Då börjar man från den kanten och säger att vi vill ha konkurrensportföljen. Vi har en person som vi tror är särskilt lämpad för detta. Men då lägger man ju det enda ägget man har först i en korg där alla andra sedan också ska kasta i sina ägg. Risken för att det spricker är ganska stor. Den person man på så sätt för fram är ju inte garanterad att få den här positionen utan kan ju sedan komma att hamna i någonting helt annat när man tvingas ta tillbaka kandidaturen. Det är ibland frestande att göra så. Jag skulle kunna tänka mig att det är lättare att använda en sådan metodik för de stora staterna i unionen än för ett litet land. Det finns alltså risker med det. Ordföranden: att man har en mycket stark kandidat. Statsminister : Ja, så kan det vara. Men den som är stark i betraktas inte alltid som stark i . Så man ska vara försiktig med det också. Ordföranden: är det förvisso. (): Herr ordförande! Regeringen hävdar ju i sitt svar till att eftersom själva nomineringen sker av regeringen behöver den inte bli föremål för information och samråd med . Men i regeringsformen i 10 kap. 6 § sägs det att regeringen fortlöpande ska informera och samråda med det organ som utses av om vad som sker inom ramen för samarbetet i Europeiska unionen. Då är min fråga: Ligger förekomsten av en svensk kommissionär i kommissionen inom ramen för samarbetet i Europeiska unionen? Statsminister : siktar vi inte på själva processen omkring samarbetet, utan vi siktar ju på den person vi ska sända dit för att sköta samarbetet inom unionen utifrån unionens utgångspunkter. Vi har då tolkat den formulering som du läser upp på så sätt att det inte är vår skyldighet att samråda med , utan det görs under hand på ett mycket förtroligt sätt med de politiska partierna. (): Det står ingenting i 10 kap. 6 § om att man ska informera partiledarna. Om vi nu bortser från och samrådsskyldigheten där, står det att man ska informera . På vilket sätt informerade regeringen om den här nomineringen? Statsminister : Det här är alltså, som jag har sagt inledningsvis, ett nationellt beslut. Det är ett regeringsbeslut. Därmed är inte 10 kap. 6 § tillämpligt i de här delarna. Det har varit, och är, vår tolkning. (): Förekomsten av en svensk kommissionär ligger inte inom samarbetsområdet så att säga? Statsminister : Beslutet att utse vederbörande är ett beslut som regeringen har att fatta, och därmed är det ett nationellt beslut. (): Men skyldigheten att informera finns inte? Statsminister : Nej, vi har inte tolkat det så. (): Beslutet är ett beslut som regeringen har att fatta, säger statsministern. På vilken grund? Statsminister : Min rättschef säger till mig att vi inte ens har skyldighet att fatta ett formellt beslut om detta. Vi kan nominera under hand. Men förra gången valde vi att fatta ett formellt regeringsbeslut. Det var så vi etablerade praxis, och vi följer det den här gången också. (): Statsministern har tidigare i frågesvaren hänvisat till regeringens utnämningsmakt. Det är inte så regeringen och statsministern ser på den här frågan med andra ord? Statsminister : Vi jämför med den praxis och det beslutsfattandet. Vi hade inte varit skyldiga att fatta ett regeringsbeslut, men vi gjorde det ändå. Det ger stadga åt processen, och det understryker att det är ett viktigt beslut som vi fattar. Detta är ärendets karaktär. (): Jag kan konstatera att kritiken mot förfarandet är mycket hård i den anmälan som kommit in till . Man ser en verklighetsbeskrivning som man beskriver så här: Processen har på ett osvenskt sätt genomgående karakteriserats av att endast en person, statsministern själv, har haft full insyn i frågans alla aspekter. Är det en rimlig verklighetsuppfattning att endast statsministern själv, och möjligen hans närmaste, haft insyn i frågans alla aspekter? Statsminister : Det är många i som är underkunniga om hur den här processen ser ut. Men vi har också informerat de övriga partierna om hur läget är och inte haft någon som helst ambition att dölja någonting. Men det är självklart att jag har initiativet. I den meningen har jag ett övertag. Så fungerar ju en sådan här process. Det vore märkligt om inte någon hade initiativet. I den meningen är det klart att vi har ett försteg. Men det skiljer sig på inget sätt ifrån andra viktiga utnämningar där någon också måste vara pådrivande så att man kommer fram till ett beslut. Så särskilt osvenskt tycker jag verkligen inte att det är. Det är en rätt märklig formulering. Jag ifrågasätter den, men det kan ju vara ett misstag i hastigheten. (): Det är möjligen så. I anmälan konkretiserar man i alla fall vad man menar med frågans alla aspekter. Man skriver så här: Kontakterna inom med övriga partier, arbetet med att identifiera möjliga kandidater, kontakter med dessa möjliga kandidater, kontakterna med den nyvalda ordföranden i , eventuella kontakter med och eventuella kontakter med övriga europeiska regeringar och så vidare. Har någon annan än statsministern och hans närmaste kunnat ha insyn i alla dessa aspekter av utnämningen? Statsminister : Om man räknar upp alla dessa faktorer, och alla är inte relevanta för processen, är det klart att ansvaret slutligt samlas hos Statsrådsberedningen eller eller en kombination mellan dem. Det är den grupperingen som har hela överblicken, och så måste det vara. (): Hur påverkas insynen och förankringen av detta? Statsminister : Den blir definitivt inte sämre. Det är en mycket komplex process som ska resultera i ett gott utfall. Vartefter processen rullar framåt och man kommer till viktiga vägval presenterar man ju situationen, lyssnar på reaktioner och tar dem till sig. För mig var det oerhört viktigt i den här processen och det var då jag tror att det avgjordes att det uppfattades som självklart att skulle ha en andra period. Det var okontroversiellt. Jag tror till och med att det var som framförde kravet allra först. För min del var det viktigt att först veta vilken portfölj vi skulle kunna få. När Barroso kom tillbaka och sade att han verkligen ville att skulle nominera en kvinna var det ganska naturligt för mig att gå tillbaka till partiledarkretsen och säga att det var kravet. Då fick jag som reaktion att man ville veta vilken portfölj det skulle bli också. Jag ville kunna gå vidare och föra samtalet, strukturerat och lite tuffare från svensk sida om detta. Det förflöt precis så som vi hade hoppats att det skulle gå. (): Om det var så självklart att det var som skulle få en andra period, hur kom det sig då att det uppfattades som om detta inte var så självklart för regeringen? Det var ju det som var bakgrunden till att till exempel och andra öppet uttryckte att de ansåg att skulle få en andra period. Man hade inte uppfattat de tydliga signalerna från regeringen. Hade inte lyssnat tillräckligt väl. Statsminister : Det var en annan diskussion. Jag förde ett samtal med om att hon skulle komma hem och ingå i en svensk regering. Det var i anslutning till den diskussionen, som ju också blev offentlig, som och några andra hade vänligheten att hjälpa till med nomineringen. Men när det väl var avklarat tyckte jag, som alla andra, att det var en naturlig omnominering. Men först skulle vi ha kommissionsordföranden på plats. (): Jag har en kompletterande fråga. Om regeringen inte formellt ska nominera eller, för att uttrycka det korrekt, har skyldighet att nominera en svensk kommissionär, vem är det i så fall då som har den skyldigheten eller rätten? Är det statsministern själv? Vilken är i så fall den rättsliga grunden för det? Statsminister : Det får min rättschef uttala sig om. Rättschef : Det får nog ske inom EU-samrådet. (): Det kan alltså vara helt godtyckligt. Om man inte har någon formell förankring i kan denna nominering ske helt godtyckligt? Rättschef : Det är ett nationellt beslut, ett nationellt ställningstagande. Det är givetvis regeringen som kollektiv som i den egenskapen för fram en sådan kandidat. (): Det förstår jag, att man har valt att göra det så. Då står regeringen formellt bakom. Men hur fungerar det rent rättsligt i ett läge där man inte har skyldighet att göra det? Det är jag mycket konfunderad över. Rättschef : Som det nu är har regeringen valt att fatta ett regeringsbeslut om det här. I övrigt är det utrikesministern som fattar beslutet och undertecknar det. Statsminister : På så sätt fick också statsministern inflytande över det hela. Ordföranden: så det kan gå. Statsminister : Ja, så det kan bli. Ordföranden: Det här var en exkurs i statsvetenskap. Det var inte det som var föremålet för granskningen. Därmed är vi klara med detta ärende och går över på det tredje passet med statsministern, granskningsärende 36 som handlar om hanteringen av vapenembargot mot . (): Det är ju en lång rad av händelser som anmälan och också KU:s granskning omfattar. Jag tänkte börja med det möte som ägde rum , då det bestämdes att det skulle göras en översyn av vapenembargot mot . I det skriftliga svar vi har fått från Statsrådsberedningen, där man försöker motivera varför det inte skedde något samråd inför det här mötet om just vapenembargofrågan, nämns att frågan väcktes vid sittande bord och att det var ett skäl till att den inte togs upp i det samråd som ägde rum tidigare. Då är min fråga följande. Frågan om ett eventuellt hävande av vapenembargot hade ju varit aktuell i debatten tidigare. Hade det inte varit lämpligt av regeringen att inför ett sådant här möte faktiskt ta upp och diskutera frågan med få vägledning om hur skulle ställa sig inför att frågan eventuellt skulle kunna komma upp? Statsminister : Herr ordförande! Jag tycker inte att substansen är särskilt besvärlig. Jag erinrar mig det där mötet. Det var president som precis på slutet tog upp en liten förbättring av slutsatserna som kunde betyda att man skulle ta bort vapenembargot mot . Jag kommer ihåg att jag reagerade direkt och invände, vid sittande bordet. Jag fick med mig några andra på att det inte alls var aktuellt. Sedan blev det en skrivning om att man skulle titta på förutsättningarna för att kunna upphäva det, eller någonting sådant. Det kom som en total överraskning. Det händer nästan på varje toppmöte att någonting dyker upp som man inte förutser. Men var vi skulle sätta ned foten i sakfrågan var inte något problem. Det var vi helt överens om. Under hela den här resan har varit det land som sist släppte positionen, allra sist. Sedan har andra svängt fram och tillbaka, men vi var de som gjorde det sist. I den meningen fanns, tycker jag, inget behov av att inhämta något slags råd från . Jag tror att vi hade en samsyn. På toppmötena kan ofta nya frågor dyka upp på det där sättet. Det är näst intill omöjligt att förutse vad det handlar om. Så var det här också. Det gäller att vara vaken och mycket alert när man går igenom framför allt slutsatserna. Det är en drafting-situation, där man rättar slutsatserna. Där kan mycket stora politiska saker ske om man inte ser upp. Dels fanns det i substans ingen delad mening i , dels var det helt oanmält. Det var bakgrunden till att jag inte tyckte att det var angeläget att tidigare ta upp det på information. (): Jag förstår att det kan dyka upp nya frågor, men det här är ju inte vilken fråga som helst, inte minst mot bakgrund av den debatt som förts i , där det, precis som statsministern säger, har funnits en tydlig enighet om att de svenska partierna åtminstone sex av de sju partierna inte vill att vapenembargot ska hävas. Min fråga kvarstår: Hade det ändå inte varit lämpligt att diskutera denna fråga i , därför att frågan var så het i den svenska debatten och också fanns uppe på den europeiska agendan? Det är min första fråga. Den andra frågan är följande. Om det nu är så som statsministern säger jag delar uppfattningen att det fanns en stor enighet, möjligtvis med undantag från statsministerns eget parti, om att vapenembargot inte skulle hävas varför gjorde statsministern i så fall inte någon reservation på mötet och förklarade att vi inte går med på den översynen? Varför gjordes inte detta tydliga ställningstagande, om statsministern tolkade läget i den svenska debatten och den svenska på det sättet? Statsminister : Herr ordförande! Jag vet inte om jag ska upprepa samma svar en gång till. Jag vet inte om du inte lyssnar på vad jag säger, . Det var jag som personligen stoppade initiativet på toppmötet. Det är det första och det viktiga. Det andra var att vi vid det tillfället inte hade någon särskilt upprörd svensk debatt om det här, av det enkla skälet att vi hade en samsyn. Så såg det ut. Därmed är vi tillbaka igen, i samma position som efter första frågan. (): Ändå kan vi konstatera att diskussionen har förts vidare. Det har uppenbarligen skett en översyn, och det var det min fråga gällde. Varför satte inte statsministern klackarna i backen tidigt och sade att det här går vi inte med på, mot bakgrund av att statsministern uppfattade att de svenska partierna var överens om att vapenembargot inte skulle hävas? Det var skälet till min fråga. är frågan uppe . I det skriftliga svar vi har fått från Statsrådsberedningen skriver Statsrådsberedningen så här: Regeringen har i frågan om vapenembargot mot konsekvent betonat vikten av att diskussionerna om ett eventuellt hävande av embargot förs mot bakgrund av utvecklingen för de mänskliga rättigheterna i , att ett hävande inte får leda till en ökning av exporten av krigsmateriel till och att tillämpningen av EU:s uppförandekod för export av krigsmateriel måste förstärkas då ett vapenembargo hävs. Den meningen tyder på att man försöker ge väldigt många olika signaler. Det är inte det tydliga ställningstagandet att inte vill att vapenembargot ska hävas utan det är rätt mycket om vilka krav vi vill ställa då det hävs och vilka villkor vi har när det inträffar. Är det verkligen en klok förhandlingsstrategi att ge så många olika signaler, om det är så att man vill vara tydlig i grundfrågan? Statsminister : Herr ordförande! Ja, jag tycker att det var skickligt skött av . Det är ingen tvekan om att i det här sammanhanget har varit en konstruktiv kraft för att utöva påtryckningar på övriga europeiska länder om vikten av att hävda mänskliga rättigheter i relation till som vi har förstått, vilket också är sant, att det vapenembargo som har funnits inte har fungerat. Trots embargot har en omfattande vapenexport skett. I det läget har den formulering du läste upp varit väl avpassad och fungerat väl. På slutet blev vi, trots detta, ensamma kvar. Vi har då att snabbt inhämta besked från om hur vi ska förfara, när vi går framåt i tiden, . När man granskar hur vi har hanterat det här tror jag inte att det på något sätt finns anledning att kritisera regeringen för att inte ha följt de direktiv vi har fått från eller inte ha agerat på ett sådant sätt att vi har haft backning formellt för de beslut vi har tagit i , för det har vi haft. (): Den frågan är ju uppe i . sammanfattar sittande ordförande situationen i med att alla utom Socialdemokraterna är klart emot att vapenembargot ska hävas. Hur anser statsministern att regeringen med kraft har drivit den ståndpunkten i europeiska sammanhang? Statsminister : Den ordförande som sammanfattade så var , om jag inte missminner mig. Så var det, eller hur? (): Ja. Statsminister : Just det. Jag tycker att har skött det här på ett mycket bra sätt. Det är uppenbart så att när framför allt byter linje så följer andra länder efter. har ju förut legat väldigt nära . stod oss närmast i de här frågorna. Men när det nederländska ordförandeskapet inte heller drev frågan var vi ensamma kvar. Jag tyckte att under den resan gjorde ett mycket bra arbete. I det europeiska råd där jag sitter var frågan bara uppe , dels det som du refererade till, dels vid det slutliga avgörandet som låg . Jag tycker att hon har drivit det på ett bra sätt. (): Jag har en avslutande fråga för den här gången, med anknytning till det som statsministern var inne på, det slutgiltiga avgörandet . Det ringdes ju ett numera mycket berömt telefonsamtal till moderatledaren .