bet · GT01KU2 · 2005-09-21 00:00:00 — Av redovisningen framgår att hustru klagade till kommittén , Agiza och att regeringen i mål gett in en huvudinlaga, daterad , och två kompletterande inlagor, daterade respektive [Av senare svarspromemorior framgår att ytterligare en inlaga getts in den 11 mars 2005.]. I fråga om asylprocessen hade regeringen redogjort för vad som förevarit och bl.a. hänvisat till bakgrunden och vad som förekom vid dåvarande statssekreteraren besök i i samband med inhämtandet av de diplomatiska garantierna samt hänvisat till de aide-mémoire som utväxlats. I båda målen redogjorde regeringen fortsättningsvis för Agizas situation i efter avvisningen. Inom tidsramen för målet med hustru redogjordes för vad som framkommit vid de första tio av ambassadens besök hos Agiza. I målet med Agiza hade regeringen "" redogjort för ytterligare 15 besök. I redogörelserna har gjorts sammanfattningar av de uppgifter från besöken som antecknats i ambassadens rapporter, som behandlat Agizas juridiska situation, hans allmänna hälsoläge, förhållandena i fängelset, påståenden om tortyr samt om Agiza mottagit besök från familjemedlemmar och juridiska ombud. uppgav företrädare för de egyptiska justitie- och inrikesministerierna att Agiza dömts i sin utevaro av en militärdomstol till livstids fängelse för bl.a. mord och terroristgärningar. Efter en ny rättegång dömdes han för att ha haft en ledande position i, och varit ansvarig för, en terroristorganisation till livstids fängelse. sattes straffet ner till fängelse, och straffet kunde komma att reduceras ytterligare som ett resultat av gott uppförande. Om ambassadens första besök hos Agiza uppgavs följande. Ambassadören träffade på fängelsekommendantens kontor. var varken försedd med hand- eller fotfängsel. Han var klädd i civila kläder och hans skägg och hår var välansade. Han såg välnärd ut och uppvisade inga tecken på misshandel. Vidare verkade han inte tveka att tala fritt. uppgav till ambassadören - - - eller på hur han blivit behandlad i Torafängelset. - - - När han informerades om att de garantier som utfärdats av de egyptiska myndigheterna innebar att han inte kunde dömas till dödsstraff eller avrättas verkade han märkbart lättad. En allmän utgångspunkt vid redovisningen av fakta i målen har enligt promemorian varit att på ett klart och koncist sätt redogöra inför kommittén för händelseförloppet i stort, de överväganden som låg till grund för regeringens beslut att avvisa Agiza och för den uppföljning av de diplomatiska garantierna som skett sedan avvisningen verkställts, men av sekretesshänsyn har det inte varit möjligt att redovisa samtliga kända omständigheter. Detta gäller yttrande av Säkerhetspolisen och vissa andra uppgifter, bl.a. uppgifter i rapporten från ambassadens första besök i fängelset , som inte hade redovisats i någon av inlagorna till kommittén eftersom de bedömts omfattas av sekretess enligt 2 kap. 1 § och 7 kap. 14 § sekretesslagen (utrikessekretess respektive utlänningssekretess). Vidare har anförts. När det gäller utrikessekretessen gjordes bedömningen att det kunde antas vara till skada för förhållande till att sprida obekräftade uppgifter av det slag som nämnts. Det ansågs också att det skulle kunna vara till skada för själv på det sättet att det eventuellt kunde ha lett till repressalier mot honom från de egyptiska myndigheternas sida. Det hade inte behövt innebära att han utsattes för tortyr. Han kunde t.ex. ha blivit placerad i sämre cell, fått sämre mat, riskerat åtal för brott av typen "förtal av staten", etc. Vid tiden för efterföljande inlagor till kommittén var läget emellertid ett annat. mor hade då redan skrivit ett odaterat "öppet brev" - - -. Frivilligorganisationer hade hänvisat till brevet i olika sammanhang. Påståenden om att enligt egna uppgifter behandlats på ett sätt som kunde innebära tortyr hade med andra ord redan blivit allmänt kända. Mot den bakgrunden saknades det skäl att av hänsyn till egen säkerhet hemlighålla de uppgifter om tortyr som sedermera lämnades av honom. Inte heller ansågs utrikessekretessen längre hindra att regeringen därefter lämnade sådana uppgifter till kommittén. Detta innebär att regeringen lämnat all relevant information vidare till kommittén. Det gäller även därefter gjorda påståenden om tortyr, vilka var betydligt allvarligare än de uppgifter om behandling som lämnats i rapporten från det första ambassadbesöket. Det kan tilläggas att kommittén av ombud upplystes om innehållet i sekretessbelagda delar av rapporten från ambassadens fängelsebesök . Hela rapporten ingavs av ombudet till kommittén som bilaga till inlaga daterad . Detta innebär att kommittén, som ursprungligen planerat avgöra Agiza-målet men skjutit på beslutet till , inför sitt avgörande av målet har tillgång till ambassadrapporten i dess helhet. I promemorian , besvaras kompletterande frågor om agerandet gentemot mot tortyr. På fråga om varför inte fullständiga uppgifter lämnades till mot tortyr efter det att bedömningen av vilka uppgifter som kunde lämnas till kommittén ändrats svaras följande. Av rapporteringen beträffande det andra besöket framgick att ambassadören inte ändrat sin bedömning från det första besöket. Enligt hans uppfattning framkom inget vid det andra besöket som tydde på tortyr eller misshandel. Redan innan det tredje besöket ägde rum förekom emellertid uppgifter om att mor uttalat sig offentligt om att hennes son blivit torterad efter återkomsten till . Hon gjorde gällande att hon vid besök tillsammans med sin make i fängelset bl.a. kunnat iaktta att sonen hade svårt för att gå, att han var för svag för att ta sina föräldrar i hand, att hans ansikte var svullet samt att han var blodig om näsan. Besöket hade avbrutits när den svenske ambassadören anlände till fängelset. Ambassadrapporten från det första fängelsebesöket bekräftade att föräldrarnas besök föregått ambassadens. Det förhållandet att ambassadören rapporterat om att han inte kunnat se några tecken på tortyr eller misshandel vid samma tillfälle som då mor påstått sig ha gjort sina iakttagelser gjorde att moderns uppgifter starkt ifrågasattes. Detta påverkade också bedömningen av trovärdigheten i de uppgifter själv lämnat till ambassadören vid det tillfället. Några ytterligare uppgifter av det slaget framfördes inte under från sida och uppfattningen att vad som framkommit vid det första besöket varit oriktigt stärktes efterhand. - - - Övervägande skäl talade därför för att man i den situationen inte borde återkomma till kommittén efter , när innehållet i brevet från mor blev känt, i syfte att komplettera de uppgifter som regeringen redan lämnat om det första besöket i inlagan . När vid ambassadens tionde besök återkom till den behandling som han påstod sig ha blivit utsatt för efter återkomsten till gjordes emellertid en annan bedömning. Som nämnts ovan var uppgifterna nu betydligt allvarligare och handlade bl.a. om att han skulle ha fått utstå eltortyr. Enbart det förhållandet att återkom till vad som, enligt honom, skulle ha inträffat redan i början av frihetsberövandet medverkade till att förändra den tidigare bedömningen. I anslutning till ambassadens tionde besök i fängelset togs påståendena om tortyr därför genast upp med de egyptiska myndigheterna som tillbakavisade dem. Regeringen redogjorde för uppgifterna och de egyptiska myndigheternas reaktioner i sin inlaga till kommittén. Inte heller nu ansågs det finnas skäl att ändra eller komplettera tidigare lämnade uppgifter. Den information om tortyranklagelser som lämnades till mot tortyr avsåg ju uppgifter om betydligt allvarligare händelser än vad berättat om . Dessutom rörde de . Sekretesskälen gjorde sig inte heller gällande med samma kraft som . Även om uppgifterna från marsbesöket skulle komma att bli offentliga, trots att handläggningen inför mot tortyr enligt reglerna var konfidentiell, bedömdes inte längre skadeverkningarna bli så allvarliga. Sedan kommittén informerats om det första ambassadbesöket hade det cirkulerat uppgifter som, om de var korrekta, gick ut på att skulle ha brutit mot de diplomatiska garantierna. Frågan om tortyr förekommit hade vid det laget också tagits upp med de egyptiska myndigheterna. Ambassadens besök hade dessutom pågått under ett drygt år och hade blivit något av rutin både för de egyptiska myndigheterna, ambassaden och själv. Regeringen har, inom ramen för målet mot (MR/FN 6/2003), för avsikt att ge in ytterligare en kompletterande inlaga till mot tortyr . I den kommer regeringen att redovisa vad som tidigare utelämnats när det gäller rapporten från det första ambassadbesöket. Kommitténs sekretariat har redan underrättats om regeringens avsikt. I promemorian påpekas att, även om skriftväxlingen med kommittén inte är offentlig, så är det känt att sekretessen inte alltid respekteras av parterna i processen och deras ombud. Farhågor när det gäller upprätthållande av sekretessen inom kommittén besannades vid handläggningen av målet som gällde A:s hustru. I promemorian påpekas att regeringen redovisat vad som tidigare utelämnats när det gäller rapporten från det första ambassadbesöket i en inlaga till kommittén . , som i ett brev till biträdande justitieminister med hänvisning till sitt uppdrag att utvärdera genomförandet av den nationella handlingsplanen för de mänskliga rättigheterna anfört ett antal lärdomar att dras av det aktuella avvisningsfallet, har sammanfattat sin kritik i följande punkter: - Överenskommelsen med den egyptiska regeringen var oklar och innehöll ingen beskrivning över hur den svenska uppföljningen skulle genomföras eller kriterier för hur en rättvis rättegång skulle genomföras. - Det gavs ingen instruktion till ambassaden om hur uppföljningen skulle genomföras. Uppföljningen skedde också på ett bristfälligt sätt. - Männens juridiska ombud i gavs ingen möjlighet att ta del av garantin före avvisningsbesluten och inte heller att överklaga besluten. - Ombuden fick inte del av all information i den första ambassadrapporten. - organ fick inte heller del av hela informationen om klagomål över behandlingen. - Statsråd har utan tillräcklig grund gjort uttalanden som har tolkats som att man anser att de här två personerna är skyldiga till kriminella handlingar. - Frågan om avvisningen ingått i ett bredare mönster av vad som internationellt har kallats extraordinary renditions. har också uppgivit att han har dokumentation om att de båda männen utsatts för konventionsstridig behandling. JO:s beslut över granskningen av Säkerhetspolisen I JO:s beslut redovisas vad JO funnit om bl.a. kontakterna mellan Säkerhetspolisen och i fråga om omständigheterna kring verkställigheten av avvisningsbeslutet (se ovan) samt JO:s bedömning av kontakterna (beslutet s. 17 f.). I sin bedömning anger JO i avseende på kontakterna med följande. Utredningen ger vid handen, som tidigare redovisats, att och Säkerhetspolisen hade fortlöpande diskussioner om bl.a. när ett regeringsbeslut i frågan kunde komma att fattas. Exempelvis har i ärendet kommit fram att besked först gavs om att något beslut inte kunde förväntas förrän . Av uppgifter i Säkerhetspolisens akt framgår att därefter fanns planer på att regeringen skulle fatta beslut i frågan , varför avresan planerades att äga rum . meddelade att beslut inte kunde väntas förrän . Detta besked måste emellertid också ha reviderats eftersom departementet meddelade att regeringen hade för avsikt att fatta beslut i ärendet endast . Planeringen synes således ha varit allt annat än god. Den bristfälliga framförhållningen förefaller ha varit en starkt bidragande orsak till att det amerikanska erbjudandet över huvud taget kom att aktualiseras. Utredningen visar nämligen att när Säkerhetspolisen skulle boka ett plan på sedvanligt sätt via kriminalvårdens transporttjänst var det svårt att med kort varsel få flygtider genom på . Det inbokade planet kunde avgå först , varför plats bokades för Agiza och El Zary på natten mellan den 18 och . Svårigheten att tillgodose önskemålet om transport i omedelbar anslutning till det förväntade regeringsbeslutet får antas ha föranlett att Säkerhetspolisen endast före avvisningsbeslutet fick ett erbjudande från CIA om att redan på verkställighetsdagen kunna få nyttja ett amerikanskt flygplan som hade direktaccess genom . En fråga är om detta erbjudande diskuterades vid föredragningen i . Som framgår av utredningen har Säkerhetspolisen och skilda uppfattningar i saken. och säkerhetspolismannen har båda uppgett att de två transportmöjligheterna presenterades vid mötet och att utrikesministern gett "klartecken" till att anta det amerikanska erbjudandet. har å sin sida hävdat att det inte finns något stöd för påståendet att Säkerhetspolisen skulle ha nämnt det amerikanska alternativet vid föredragningen. Jag kan konstatera att den utredning som har gjort i saken ägde rum /, dvs. omkring efter händelsen, att dess sagesmäns minnesbilder synes vara oklara och starkt divergerande samt att de av Säkerhetspolisen lämnade uppgifterna stöds av en dagboksanteckning och annan skriftlig dokumentation upprättad i nära samband med mötet. Vid en bedömning utifrån de uppgifter som stått till mitt förfogande talar således mycket för att utrikesministern vid mötet informerades om det alternativ som innebar att ett amerikanskt flygplan användes vid verkställigheten och att Säkerhetspolisen uppfattade sig ha fått ett sådant förfarande godtaget. Det finns skäl att betona att det naturligtvis är Säkerhetspolisen som bär det fulla ansvaret för hur verkställigheten kom att genomföras. Det är enligt min mening likväl förståeligt att Säkerhetspolisen vid valet av transport även vägde in vad man kommit att uppfatta vara utrikesministerns inställning i frågan. JO fann i sitt beslut att Säkerhetspolisens handläggning av ärendet varit behäftad med allvarliga brister och fann därför anledning att rikta synnerligen allvarlig kritik mot Säkerhetspolisen. JO sammanfattade sin kritik enligt följande. Säkerhetspolisen förlorade redan på kontrollen över verkställigheten och gav därmed amerikanska tjänstemän fria händer att vidta myndighetsåtgärder på svenskt territorium. Ett sådant överlämnande av svensk myndighetsutövning till utländska tjänstemän är inte förenligt med svensk lag. Verkställigheten genomfördes på ett inhumant och därmed oacceptabelt sätt. Det sätt på vilket de båda männen behandlades är främmande för svenskt polisarbete och kan inte tolereras. De åtgärder som vidtogs mot männen var i vissa fall olagliga och måste sammantagna karakteriseras som förnedrande. Det kan ifrågasättas om inte verkställigheten genomfördes på ett sätt som utgjorde en kränkning av artikel 3 i . Säkerhetspolisen borde ha ingripit mot den inhumana behandlingen. Säkerhetspolisens hantering av ärendet präglades av en genomgående passivitet - från det att erbjudandet om att få använda ett amerikanskt flygplan togs emot till dess att verkställigheten avslutades. Som exempel kan nämnas att Säkerhetspolisen underlät att begära besked om vad det amerikanska kravet på att få genomföra en säkerhetskontroll innebar. Det saknades en utpekad insatschef på flygplats. De närvarande säkerhetspoliserna hade samtliga en relativt underordnad tjänsteställning. Ingen av dem upplevde sig vara ytterst ansvarig för verkställigheten. De uppvisade också en påtaglig undfallenhet inför de amerikanska tjänstemännen. I sin bedömning av Säkerhetspolisens handlande fortsätter JO efter att ha konstaterat att det är Säkerhetspolisen som bär det fulla ansvaret för hur verkställigheten kom att genomföras med följande. Jag vill redan här framhålla att det knappast kan resas någon principiell invändning mot att ett utländskt flygplan används vid verkställighet av ett avvisnings- eller utvisningsbeslut, även om det givetvis kan finnas situationer när ett sådant förfarande kan framstå som mindre lämpligt. Det står vidare klart att det vid föredragningen inte nämndes något om att utländsk bevakningspersonal skulle komma att medverka vid verkställigheten. Såvitt kommit fram var detta en uppgift som lämnades till Säkerhetspolisen först . När det så gäller Säkerhetspolisens accepterande av det amerikanska erbjudandet finns det skäl att påminna om att , efter terrorattacken , påbörjade vad som betecknats som ett krig mot terrorismen. Det kan därför med fog hävdas att det förhållandet att det var frågan om ett erbjudande från den amerikanska underrättelsetjänsten om transport med ett amerikanskt flygplan endast efter terrorattacken hade bort föranleda uttryckliga frågor från Säkerhetspolisens sida om erbjudandet var förbundet med krav på särskilda arrangemang från säkerhetssynpunkt. Om sådana frågor hade ställts när erbjudandet togs emot hade förmodligen kraven på medverkan av amerikansk bevakningspersonal och på att få genomföra en säkerhetskontroll kunnat tas med i bedömningen av om erbjudandet borde antas eller inte. Frågor av det slaget borde ha kunnat besvaras, inte minst mot bakgrund av att det förefaller ha funnits en amerikansk policy, utformad med utgångspunkt i händelserna , gällande transport av avvisade med terroristanknytning. , som var den som skötte kontakterna med CIA, har uppgett att det från amerikansk sida inte ställdes några villkor för att Säkerhetspolisen skulle få nyttja det amerikanska flygplanet. Det har emellertid under min utredning inte lämnats några uppgifter som tyder på att det över huvud taget förts någon diskussion om detta. Det förefaller i stället ha varit så att Säkerhetspolisen närmast passivt mottog erbjudandet utan att efterforska vad det i praktiken innebar och endast utgick från att det handlade om en "ren transporttjänst". Den omständigheten att det, enligt , nog var första gången som Säkerhetspolisen använde sig av ett utländskt flygplan i ett fall av detta slag borde ha resulterat i överväganden av vilka problem i bl.a. rättsligt hänseende som ett accepterande av det amerikanska erbjudandet skulle kunna föra med sig. Säkerhetspolisens underlåtenhet i detta hänseende är anmärkningsvärd. Den närmare innebörden av det amerikanska kravet på säkerhetskontroll tycks således inte ha stått klar för Säkerhetspolisen förrän i och med att kontrollen genomfördes på - om ens då. Uttalanden av internationella organ Här redovisas uttalanden och rapporter, som tillkommit efter regeringens avvisningsbeslut, de flesta också efter utskottets tidigare granskning, främst av för mänskliga rättigheter (HRC), mot tortyr (CAT) och FN:s specialrapportör mot tortyr samt från Human Rights Watch och . för mänskliga rättigheter antog vid sitt möte sina observationer med anledning av femte periodiska rapport till kommittén (CCPR/CO/74/SWE). Kommittén uttryckte därvid (punkt 12) sin oro över avvisningarna av asylsökande som misstänks för terrorism till deras hemländer. Trots garantier att deras mänskliga rättigheter skall respekteras, kan dessa länder innebära risker för de avvisade personernas säkerhet och liv, särskilt i avsaknad av tillräckligt seriösa strävanden att övervaka fullföljandet av garantierna (två besök av ambassaden , varav det tidigaste först efter återkomsten och under övervakning av fängelsemyndigheten). Dessutom framhölls bl.a. att konventionsstaten (dvs. ) borde upprätthålla sin praxis och tradition av att iaktta principen om non-refoulement och att när en konventionsstat utvisar en person till en annan stat på grundval av försäkringar av den mottagande staten, måste konventionsstaten etablera trovärdiga mekanismer för att säkerställa att den mottagande staten från början följer försäkringarna. Konventionsstaten skulle lämna relevant information om hur kommitténs rekommendationer i dessa delar följts, särskilt i fråga om övervakningen av de utvisade personerna. Regeringen har lämnat kommentarer till kommitténs rekommendationer. I ett svar (CCPR/CO/74/SWE/Add.1) redogjorde regeringen för sina åtgärder och bedömningar (punkterna 13-17) samt betonade att det aktuella fallet var exceptionellt och för det allra första där personer utvisats på grundval av en garanti från den stat, dit utvisningen skett. Regeringen önskade i sammanhanget fästa kommitténs uppmärksamhet på UNHCHR:s specielle rapportörs interimsrapport (A/57/173), där rapportören vädjade till alla stater att säkerställa att i alla tillämpliga situationer (appropriate circumstances) de personer som staten avser att lämna ut på grund av anklagelser om terrorism eller annat inte överlämnas om inte regeringen i det mottagande landet har gett en entydig garanti till de utlämnande myndigheterna att personen inte kommer att underkastas tortyr eller någon annan form av illabehandling vid återkomsten och att ett system för att övervaka behandlingen av personerna i fråga har satts på plats med syftet att säkerställa att de behandlas med full respekt för sin mänskliga värdighet. mot tortyr (CAT) behandlade fjärde periodiska rapport i slutsatser och rekommendationer (CAT/C/CR/28/6). Kommittén angav som orosmoment bl.a. att lagen om särskild utlänningskontroll tillåter att utlänningar som misstänks för terrorism utvisas under en procedur som kan komma i konflikt med konventionen, genom att det inte finns någon rätt att överklaga. Kommittén rekommenderade bl.a. att skulle säkerställa att - om en utlänning utvisas - detta sker till ett land utlänningen själv väljer eller till ett land med vilket utlänningen har verkliga band och i vilket det saknas substantiell grund för antagande att utlänningen skulle riskera att utsättas för tortyr, att bringa lagen om särskild utlänningskontroll i överensstämmelse med konventionen, att stärka organisationen för uppföljning av garantier om riktig behandling som ges av stater som utlänningar utvisas till samt att vidta mer uttömmande och detaljerade undersökningar av människorättssituationen i asylsökandes ursprungsländer. Den specielle rapportör i tortyrfrågor, som tillsatts av FN:s kommission för mänskliga rättigheter, påminde i en rapport (A/57/173) om tortyrförbudets absoluta natur. påminde vidare om att, närhelst grundad anledning hade visats föreligga för att anta att en individ skulle stå inför en verklig risk för att utsättas för behandling i strid med artikel 3, aktualiseras en konventionsstats skyldighet att säkerställa att han eller hon inte utsätts för sådan behandling vid utvisning (punkt 32). Staterna uppmanades att inte utlämna någon - på grund av anklagelser om terrorism eller annat - om inte regeringen i den mottagande staten lämnat en entydig garanti till de utlämnande myndigheterna att de berörda personerna inte skulle komma att utsättas för tortyr eller någon annan form av illabehandling efter återkomsten och att ett system för att övervaka behandlingen av dem satts på plats med syftet att försäkra att de behandlas med full respekt för sin mänskliga värdighet (punkt 35). Rapportören har i senare rapporter återkommit till respekten för tortyrförbudet i kampen mot terrorism, särskilt principen om non-refoulement och synen på diplomatiska försäkringar. I en interimsrapport (A/59/324), som lämnades till , förklarade han att han inte ansåg att garantier som ett förhandsvillkor för överlämnande av en person helt och hållet skulle uteslutas, men framhöll att han mött ett antal fall där det fanns starka indikationer på att diplomatiska försäkringar inte respekterats. Han hänvisade till den svaghet i förlitan på diplomatiska garantier som kommissionär pekat på (se nedan). Enligt rapportören borde i de fall där definitionen av systematisk användning av tortyr är tillämplig diplomatiska garantier inte tillgripas. Efter att ha uttalat sin tveksamhet till användningen av diplomatiska försäkringar medgav han att det fanns situationer och fall där sådan användning inte skulle uteslutas a priori och hänvisade till sin tidigare framförda åsikt att sådana försäkringar måste innehålla en entydig garanti att den överlämnade personen inte skulle komma att utsättas för tortyr eller annan form av illabehandling och att ett system för övervakning av behandlingen har satts på plats.