bet · GS01JUU20 · 2005-03-22 00:00:00 — De forskare som ingick i gruppen upprättade också en slutrapport,Utveckling av ett riskinstrument för polisiär bedömning av risk förupprepat partnervåld (SARA:PV), som handlar om utveckling av ettriskinstrument för polisiär bedömning av risk för upprepat partnervåld.Båda slutrapporterna bifogas detta yttrande som bilagor.Av vad som angetts ovan följer att Polisen arbetar aktivt med frågor omvåld i nära relationer och stalking. kan dock inteuttala sig i frågan om något lagstiftningsbehov föreligger förrän detprojekt som inletts har avslutats och utvärderats. Slutligen kantilläggas att utarbetar en rapport ompolisiära hot- och riskbedömningar. Rapporten beräknas vara klar undervåren.SäkerhetspolisenSäkerhetspolisen har inte någon möjlighet att med säkerhet kvantifieraomfattningen av problemet med stalking/förföljelsesyndrom. När det gällerden centrala statsledningen m.fl., dvs. den personkrets där Säkerhetspolisenhar ett ansvar för bl.a. personskyddet, kan Säkerhetspolisen dockbekräfta att omfattningen av problemet är mycket stort, särskilt beträffandestatsråden, statschefen och kronprinsessan. Säkerhetspolisen bedömervidare, bl.a. utifrån samtal som förts med andra politiker ochförtroendevalda, att stalking/förföljelsesyndrom i olika former förekommerbetydligt oftare än de fall som blir föremål för en polisanmälan. Vidsamtalen har tydligt framkommit en ovilja att anmäla händelser som kanbetecknas som "stalking". Säkerhetspolisen uppskattar därför att detfinns ett stort mörkertal både för den personkrets som ligger underSäkerhetspolisens ansvarsområde och för andra grupper, t.ex. andraförtroendevalda, idrottsstjärnor och andra "kändisar", medlemmar i kändafinansfamiljer och personer i serviceyrken. Det får anses väl känt attockså utsatta kvinnor i familjevåldsärenden i hög utsträckning drabbasav stalking/förföljelse.Det är önskvärt att på ett tidigt stadium kunna identifiera personersom har tendenser till förföljelsesyndrom. För att göra detta krävssamverkan mellan olika myndigheter. Det är t.ex. viktigt att eventuellapolisiära insatser mot en förföljare kan ske i samverkan med psykiatrin.Om det har konstaterats att en person lider av förföljelsesyndrom måsteen uppföljning göras av individen och de handlingar som denne vidtagit.Har personen t.ex. uppträtt hotfullt och har denne i så fall avsiktoch kapacitet att genomföra hotet?Säkerhetspolisens uppfattning är att ett problem med dagens lagstiftning,vilket också berörs i motionen, är att ett beteende som kan betecknassom "stalking" inte kan ses som en helhet, utan varje enskild handlingmåste värderas för sig. Om det bedöms som ett brott har detta ofta ettlågt straffvärde. Vanligen rör det sig om olaga hot och i viss utsträckningom t.ex. ofredande, sexuellt ofredande, hemfridsbrott eller ordningsstörandebrott. Detta medför att möjligheterna att förhindra, avvärja och beivradessa gärningar är starkt begränsade.I dag finns inte någon straffbestämmelse som tar sikte på fall därgärningar utgjort ett led i en upprepad kränkning, om inte gärningsmannenär en närstående eller tidigare närstående person. Om handlingarna varför sig är straffbara kan gärningsmannen dömas för grov fridskränkningeller grov kvinnofridskränkning. Om det är fråga om mindre allvarligahandlingar som t.ex. telefonsamtal, e-post och brev med obehagligtinnehåll eller att en person visar sig i närheten av någons bostad kangärningen i vissa fall falla under flera olika brottsrubriceringar, t.ex. olaga hot eller ofredande. Det är också tänkbart att handlingenfaller utanför det straffbara området, trots att den för den utsattekan upplevas som mycket hotfull och pressande.Om det fanns en möjlighet under vissa förutsättningar att definiera enserie gärningar/handlingar som ett gemensamt brott skulle det i siginnebära väsentligt förbättrade möjligheter att förhindra, avvärja ochbeivra dem.Den svenska lagstiftningen om grov fridskränkning och grov kvinnofridskränkning,4 kap. 4 a § , skulle också kunna tjäna som underlag fören straffbestämmelse mot stalking/förföljelsesyndrom. Det bör varamöjligt att beakta det straffvärda som ligger i upprepade, systematiskakränkande handlingar även om dessa, om man ser dem åtskilda, kanske kanframstå som ganska bagatellartade. Rekvisiten "upprepad kränkning" och"allvarlig skada" bör också kunna användas i en straffbestämmelse omstalking/förföljelsesyndrom.För att kunna döma för grov fridskränkning eller grov kvinnofridskränkningkrävs att var och en av de skilda gärningarna i sig utgör ett brott.Andra inte straffbara handlingar kan således inte ligga till grund fören bedömning av att det varit fråga om ett led i en upprepad kränkning.En svårighet när det gäller stalking/förföljelsesyndrom är att fleraav de handlingar som en förföljare utsätter en person för kan liggautanför det straffbara området. Det kan t.ex. röra sig om brev varsinnehåll inte är hotfullt, men obehagligt, övervakning av bostad/arbetsplatsetc. Om lagstiftningen utformas så att varje enskild handling måstevara straffbar för att ansvar skall kunna utkrävas, riskerar man att ipraktiken stå utan effektiva möjligheter att beivra den typen av handlingar.En eventuell lagstiftning mot stalking/förföljelse borde, enligtSäkerhetspolisens mening, i stället utformas så att ett upprepat beteendeav kränkande handlingar ses som en enda gärning, och inte som istraffbestämmelserna om fridskränkning, där var för sig straffbara gärningarbeivras under en gemensam brottsrubricering. En straffbestämmelse omstalking/förföljelsesyndrom utformad på det sätt som Säkerhetspolisenredogjort för kommer dock att medföra gränsdragningsproblem. ett antal var för sig straffria handlingar övergå till att utgöraett led i en upprepad kränkning?För att värna demokratin och vårt statsskick både på central och lokalnivå är det mycket viktigt att människor vågar ta sig an förtroendeuppdrag.Det är väsentligt att rädslan för att bli utsatt för hot och våld inteavhåller en person för att verka inom politiken. Det är därförSäkerhetspolisens uppfattning att det vid utformande av en straffbestämmelsemot stalking/förföljelsesyndrom bör finnas utrymme att som en försvårandeomständighet beakta handlingar riktade mot en person som företrädervårt statsskick och vår demokrati.Ett problem är den ovilja som Säkerhetspolisen upplever finns att anmälabeteenden som kan betecknas som stalking/förföljelsesyndrom. Oviljankan bero på att många utsatta personer inte vill ha uppmärksamhet runtsin person t.ex. i medier. Det är viktigt att personer som drabbas avstalking/förföljelsesyndrom möts av ett professionellt beteende från deinblandade myndigheterna och får det stöd och den hjälp de behöver föratt kunna/våga gå vidare med en anmälan.Polismyndigheten i länHur stor är omfattningen av problemet?Inledningsvis konstaterar polismyndigheten att en viss osäkerhet angåendeomfattningen av begreppet "stalking" eller förföljelsesyndrom råder.Det synes således vara oklart om fenomenet anses innefatta såvälförföljelse från en tidigare partner som någon för den utsatte okänd person.Av majoriteten av polismästardistriktens upplysningar att döma synesproblemet med kvantitativa mått mätt inte vara särskilt omfattande.Endast några ärenden och distrikt tycks komma till polisenskännedom och brottsrubriceringar som ofredande och grov kvinnofridskränkningrymmer många av dessa situationer. Ett polismästardistrikt som ingår iett metodutvecklingsprojekt angående "stalking" som bedrivs avRikspolisstyrelsen uppskattar dock antalet ärenden till så många som 150-200under . Någon specifik statistik över problemet finns inte atttillgå och ett polismästardistrikt påpekar följaktligen att mörkertalettorde vara betydande.Förföljelse från en tidigare partner tycks vara ett betydligt vanligareproblem än förföljelse från en för den drabbade okänd person. "Vanligamänniskor" drabbas oftare än kända personer och politiker och tjänstemän.Viss förföljelse utförs på olika sätt av psykiskt störda personer.Flera polismästardistrikt uppger att trakasserier genom telefonmeddelanden,telefonsamtal, s.k. sms-meddelanden och e-postmeddelanden har ökat påsenare tid.Har polismyndigheten någon strategi för att motverka fenomenet?Vad går strategin i sådana fall ut på?Länskriminalpolisen uppger att den i vissa fall blir inblandad på såsätt att den gör olika typer av hotbildsanalyser. Ärendena utreds ochhandläggs dock i de olika polismästardistrikten.Problemen bedöms och motverkas i distrikten med utgångspunkt i det brottsom har begåtts, t.ex. ofredande eller grov kvinnofridskränkning. Detbör i sammanhanget påpekas att långt ifrån alla trakasserier utgör brotti lagens mening, även om den utsatte upplever ett betydande obehag. Detär inte heller ovanligt att ett brott kan skönjas men att trakasseriernainte uppfyller alla rekvisit för att brott skall anses vara begångeteller att det eventuella brottet inte går att bevisa.Vidare påverkar ett eventuellt brotts straffvärde polisens möjligheteratt ingripa med verkningsfulla åtgärder mot förföljaren. I tider med enhårt ansträngd utredningsverksamhet nödgas polisen dessutom att prioritera.Förutom vissa typer av brott mot t.ex. kvinnor och barn innebär dettaofrånkomligen att brott med lågt straffvärde, exempelvis ofredande,eller ärenden där det är tveksamt om brott över huvud taget har begåttsprioriteras lägre.Besöksförbud synes vara en vanlig om än trubbig metod att försöka kommatill rätta med förföljelsen. Några distrikt uppger att man försökerkombinera besöksförbud med samtal. Ett annat polismästardistrikt driverett projekt som innebär att man i svårare fall även låter uniformeradpersonal ha särskild tillsyn hos de drabbade. Strategin är att mednärvaro och öppenhet motverka problemet. Alla inblandade parter informeras.Samma distrikt strävar även efter att påverka åklagarna så att de skallta dessa fall på större allvar och t.ex. försöka få personer häktadeför överträdelse av besöksförbud.Ett polismästardistrikt uppger att när ett fall av "stalking" kommertill distriktets kännedom strävar berörda befattningshavare efter attskyndsamt kalla den misstänkte till förhör. I de fall då den misstänktepersonen inte lider av någon psykisk störning brukar denne då upphöramed förföljandet.En strategi som används i ett polismästardistrikt är att så fort sommöjligt ta tag i denna typ av anmälningar och omgående försöka fattabeslut i ärendet så att den drabbade känner att polisen agerar. Vidareser man till att den i anmälan utpekade personen får klart för sig attpolisen har kännedom om vad som pågår. Målsättningen är att användastrategin oavsett om trakasserierna är att betrakta som brott ellerinte. Denna rutin uppges inte vara lätt att upprätthålla eftersombelastningen på polismyndighetens utredningsverksamhet ärstor.Polismästardistriktet som ingår i projekt avseende"stalking" uppger att man inom ramen för projektet försöker utvecklaolika arbetssätt och metoder för att möta problemet. I projektet ingårbl.a. att utveckla ett instrument för hot- och riskbedömningar.I övrigt tycks polismästardistrikten inte ha någon särskild strategiför denna typ av ärenden utöver de åtgärder som kan vidtas för utsattakvinnor, t.ex. trygghetspaket. Någon myndighetsgemensam strategi finnsinte.Har polismyndigheten förslag på andra sätt att hantera problemen?Ett polismästardistrikt påpekar att problemen är polisiärt svårhanterligamed utgångspunkt i nuvarande lagstiftning. Ett besöksförbud kan varaverkningsfullt i de fall då en i huvudsak frisk person med starktkontrollbehov förföljer en tidigare närstående. Många av de individer somägnar sig åt långvariga förföljelser, särskilt de som blir fixerade vidför dem främmande människor, synes besitta en uttalad psykiatrisksjukdomsbild. Sådana personer tycks vara oförmögna att efterkommamyndigheters bud och besöksförbud framstår därför ofta som en verkningslösåtgärd.Problemet med att gärningsmannen är okänd belyses i ett annatpolismästardistrikts synpunkter. Det kan i sådana fall vara svårt att avgöravilka åtgärder som bör företas. I de fall då ofredande/hot framförs vidupprepade tillfällen bör en samlad bedömning göras och dialogen med denutsatte måste hållas öppen.Ett polismästardistrikt konstaterar att många av de personer som förföljeren annan person synes vara i behov av vård och föreslår att påföljdenkontraktsvård utnyttjas oftare.Länskriminalpolisen påpekar att olika strategier krävs beroende på vilkentyp av "stalking" som är i fråga. Exempelvis ökar risken för fysisktvåld ju närmare relation förföljaren och offret har. Polisen bör därförha möjligheter att i större omfattning samarbeta med forskare som kanproblematiken kring riskbedömningarna och dess instrument. Ävenmöjligheterna till samarbete med andra myndigheter, t.ex. socialtjänstenoch psykiatrin, bör utökas genom såväl resurser som öppningar isekretesslagstiftningen. Ett sådant samarbete kan medföra att polisen gesmöjligheter att erbjuda den drabbade hjälp, exempelvis genom skyddatboende. Det är vidare i allmänhet viktigt att polisen uppmanar offretatt systematiskt dokumentera samtliga händelser i ett ärende så att enhelhetsbild kan framträda. På så sätt blir det möjligt att på ett meringripande sätt lagföra förföljaren även i fall då det kriminellabeteendet i sig inte bedöms som grovt. Över huvud taget är det viktigtatt polisen strävar efter att hålla regelbunden kontakt med den drabbadesamt att polisen visar gärningsmannen att man är medveten om dennesbeteende och att en utredning pågår.Anser polismyndigheten att det föreligger ett lagstiftningsbehov?Av flera av de inhämtade synpunkterna kan ett visst allmänt behov avmer situationsanpassad och ändamålsenlig lagstiftning utläsas. Nuvarandelagstiftning upplevs som "trubbig" och i vissa sammanhang mindre lämpadför att åstadkomma önskad effekt.Ett polismästardistrikt delar justitieutskottets preliminära slutsatsom att "stalking" inte alltid ryms inom gällande legaldefinitioner förexempelvis "ofredande" och "grov kvinnofridskränkning" och påpekar atten straffsanktion för fenomenet skulle förbättra polisens möjligheteratt hjälpa dem som förföljs. Dessutom är det troligt att ett lagstadgatförbud skulle ha en allmänpreventiv verkan på de i huvudsak friskapersoner som till följd av ett starkt kontrollbehov under en periodförföljer en tidigare närstående.Flera polismästardistrikt uttrycker ett direkt behov av lagstiftningför att komma till rätta med trakasserier genom tekniska kommunikationsmedelsåsom telefonmeddelanden, sms-meddelanden och e-postmeddelanden.Har polismyndigheten i sådana fall synpunkter på inriktningen av ettlagstiftningsarbete?Ett polismästardistrikt föreslår ett nytt brott, grovt ofredande, därintensitet, frekvens och omfattning och rum samt trakasserier medhjälp av tekniska hjälpmedel är sådana omständigheter som skall tillmätasbetydelse.Av bestämmelserna om åtalsprövning i 4 kap. 11 § bör genomändring framgå att ofredande som bedöms som grovt inte skall vara ettangivelsebrott.Ett annat polismästardistrikt föreslår att en bevisad systematiskkartläggning av en person skall anses vara en försvårande omständighet isamband med brott. Samma distrikt föreslår även utökad elektroniskövervakning av förföljaren i repressivt syfte.För att ett beslut om anhållande med grund i enbart recidivfara skallkunna fattas krävs att straffskalan för det aktuella brottet omfattarfängelse . Mot bakgrund av detta påtalar ett polismästardistriktatt det vore önskvärt att en eventuell straffsanktion för "stalking"ger utrymme för påföljder som inte understiger denna strafftid.Möjligheterna att tillvarata bevisning måste beaktas i samband med nylagstiftning. Utan sådana möjligheter riskerar lagstiftningen att bliutan verkan. Ett av de tillfrågade polismästardistrikten föreslårföljaktligen att möjligheter ges att t.ex. spåra telefonsamtal, inhämtatelefonlistor och kroppsvisitera en misstänkt person.Länskriminalpolisen betonar att lagstiftningen i större omfattning börframhäva den drabbades situation samt ge möjligheter till helhetsperspektivpå "stalkingbeteendet" på så sätt att såväl kriminella som icke kriminellatrakasserier beaktas. Ett utökat samarbete med andra myndigheter, t.ex.socialtjänst och psykiatri, är önskvärt men detta kräver ändringar isekretesslagstiftningen. Gärningsmannen bör vidare erbjudas vård i störreomfattning.Polismyndigheten i länVid polismyndigheten förekommer ärenden som omfattar s.k. stalking,personer som följer efter en speciell person, ringer oönskade telefonsamtal,lämnar oönskade gåvor och på annat sätt kontaktar eller trakasserarnågon. I vissa fall pågår trakasserierna endast under en kortare periodmedan de i andra fall pågår , åratal. I någraärenden har förföljelsen utvecklats till våldshändelser där exempelvisoffret har bortförts och utsatts för våldtäkt. I vissa fall kan beteendetbetraktas som ganska harmlöst men sett i sitt sammanhang och ur denutsattes synvinkel kan det uppfattas som ett kraftigt kränkande av denpersonliga integriteten.Hot- och riskanalys genomförs i samband med exempelvis ansökan ellerbeslut om besöksförbud.Polismyndigheten delar uppfattningen att det bör införas en särskildbrottsrubricering mot gärningar som utgjort ett led i en upprepadkränkning av den personliga integriteten.Polismyndigheten i i har uppfattningen att stalkingeller förföljelsesyndrom är ett problem för många innevånare, vilketinnebär väsentligt försämrad livskvalitet. har ingauppgifter om hur vanligt förföljelsesyndromet är men sannolikt drabbasårligen ett icke ringa antal personer av båda könen. under2004 har i totalt 148 personer ansökt om besöksförbudoch bär cirka 17 till 23 personer skyddstelefon. I samtligafall kan förföljelsesyndrom misstänkas.Polismyndighetens strategi är att bemöda sig om ett professionelltmottagande och informera om vilka möjligheter som finns att erbjuda meddagens lagstiftning. De möjligheter som kan erbjudas är besöksförbud,skyddstelefon, spärrmarkering, kvarskrivning och fingerade personuppgifteroch i vissa kommuner skyddat boende. I extrema fall kan även livvaktsskyddkomma i fråga.Ett av problemen kan vara att det krävs en viss nivå för att t.ex.erhålla ett besöksförbud eller en skyddstelefon. Det som av individenkan upplevas som förföljelse räcker inte alltid för beslut. Ett annatproblem är att olika myndigheter och handläggare har att ta ställningoch besluta i samma ärende.Länspsykiatriskt centrum i ÖstergötlandFörföljelsesyndrom är ett problematiskt beteende som tämligen ofta kanbli aktuellt för rättspsykiatri. Från offrets perspektiv är detta oftaen mycket skrämmande och ibland helt handikappande företeelse. De studiersom gjorts ger vid handen att problemet drabbar många offer, dock främstkvinnor. Livstidsrisken är beräknad till för män och för kvinnor.Detta betyder att ca 700 000 svenska kvinnor under livet ärutsatt för förföljelse. Förövaren är i av fallen en man (Mullen et.al., 1999).Ur rättspsykiatrisk synpunkt är stalking sannolikt ett underskattatfenomen. FBI har visat att av kvinnor som mördats av sina(ex)män utsatts för förföljelse före brottet. Dessutom finns ett betydandeinslag av psykiska störningar i gärningsmannagruppen. Mer än hälftenhar en klar psykiatrisk problematik och Mullen (1999) uppskattar att ca30 % av gärningsmännen har psykotiska störningar. Ur rättspsykiatrisksynpunkt är detta således ett allvarligt problem.Enligt vår erfarenhet döljer sig i många fall stalkingbeteende underandra brottsrubriker som mord, dråp, misshandel och kvinnofridskränkningmen också olaga hot och ofredande. Detta kan innebära att behandlingsinsatseroch andra interventioner inte fokuseras tillräckligt i vårdarbetet föratt motverka eller eliminera risker för återfall bland förföljare. Idet rättspsykiatriska sammanhanget är dessa brott oftast av en mycketallvarlig karaktär och skapar stort lidande hos offret/offren och i detsociala nätverket runt offret.Behandlingsstrategin vid Länspsykiatriskt Centrum i innehållerföljande element: Teamarbete, dokumentation, säkerhetsåtgärder, behandling,kommunikation med brottsoffer, rättsåtgärder, kontinuerlig riskbedömning,uppföljning och monitorering.Det föreligger ett lagstiftningsbehov. Erfarenheter från de länder somhar sådan lagstiftning pekar på att det finns en nytta med attförföljelsebrott tydliggörs juridiskt. Dessutom ger en ökad tydlighet möjlighettill metodutveckling vad gäller diagnos, behandling och uppföljning avvanligen svårbehandlade gärningsmän. Det vore önskvärt att en utredningom sådan lagstiftning också ser över möjligheter att kriminalisera ocksåsubtilare systematiska hot, vilka, tagna som enskilda företeelser, sällannår upp till den straffrättsliga ribban.Härnösand-Medelpads hälso- och sjukvårdUnder ledning av denna kliniks forskningschef bedrivs för närvarandeett projekt i samarbete med i syfte att utvärderaoch utveckla polisiära riskbedömningar i samband med stalking. Polisen,liksom andra myndigheter inom det rättsvårdande området, har ettuppenbart behov av en större kunskap kring vilken risk olika typer avstalkers utgör och vilka skyddsåtgärder som i olika fall kan varalämpliga. Projektet beräknas kunna avkasta resultat under senare delen av2006 och skulle kunna bidra med underlag inför eventuellt ny lagstiftningpå området.Vid kliniken i har vi upplevt ett allt större intresse fördenna fråga - detta inte minst från allmänhetens sida.Många är de telefonsamtal som kommer från oroliga som drabbats, därfrågorna vanligtvis behandlar risken för att stalkern skall komma attbruka våld, och vilken strategi som kan vara lämplig för att slippa sinplågoande.Inom den rättspsykiatriska vården upplever vi emellertid ingen ökadtillströmning av patienter med denna problematik - de är fortfarande fåtill antalet. De patienter som kommer lider i allmänhet avvanföreställningssyndrom, s.k. erotomani, där de är övertygade om att offren är,eller kommer att bli, förälskade i dem. Vanliga offer härvidlag äroffentliga personer av olika slag, exempelvis medlemmar av kungahuset.Inte sällan finns hos dessa patienter också autistiska drag, som bl.a.innebär att de kan ha svårt att tolka "det sociala spelet". Attpatienterna är förhållandevis få tror vi faktiskt kan bero på att engenomgripande lagstiftning saknas, varför det i praktiken blir i detnärmaste omöjligt för en domstol att döma dessa patienter tillrättspsykiatrisk vård. Straffvärdet är för lågt enligt dagens lagstiftning.Detta är i allmänhet förödande för såväl stalkern själv som för offret.Den typ av stalker som generellt sett utgör störst risk för sitt offerär (ex)partnern. Många av dessa gärningsmän är vad man brukar kalla"psykopater", vilka är mycket återfallsbenägna och i princip oemottagligaför behandling. När det gäller just denna typ av personer skulle enskärpt lagstiftning kanske underlätta för brottsoffren i form avinkapaciteringseffekter. När det emellertid gäller det dödliga våldet,partnervåldet, är psykopaterna underrepresenterade. Här finnsi stället en tung psykiatrisk problematik där samhället uppenbartinte förmår att hjälpa vare sig offer eller gärningsman (innan de bliroffer och gärningsmän för dödligt våld). I en nyligen publicerad studieöver samtliga fall av dödligt partnervåld i 1990-1999 (BelfrageH och Rying M, 2004, Characteristics of spousal homicide perpetrators,a descriptive study of all cases of spousal homicide in ;Criminal Behaviour & Mental Health 14:121-133), framkommer att denpsykiatriska sjukligheten var uttalad i dessa fall. Drygt en tredjedelav gärningsmännen befanns i efterföljande rättspsykiatriska undersökningarlida av psykossjukdomar och endast ett fåtal () kunde inte beläggasmed någon psykisk störning alls. Inte mindre än en fjärdedel avgärningsmännen tog livet av sig i samband med brotten. Särskiltöverrepresenteradevar en personlighetstyp som brukar benämnas "borderlinepersonligheten"och som är vanlig när det gäller stalking av f.d. partner. Liksom vidpsykossjukdomar och i motsats till de s.k. psykopaterna är dessa personerbehandlingsbara.