utskottsdokument · GQA1FDXVLRF · 2004-10-21 00:00:00 — I regeringens skrivelse 2003/04:178 Handlingsplan mot den ekonomiska brottsligheten (s. 17) anges att det finns skäl att överväga om det i samband med genomförandet av direktivet skall göras ytterligare förändringar i det immaterialrättsliga sanktionssystemet. I sammanhanget kan också påpekas att det även inom () pågår arbete på global nivå mot varumärkesförfalskning och piratkopiering, ett arbete som deltar i. 4.7 Konsumtion av immateriella rättigheter En övergripande fråga inom EU rör konsumtion av immateriella rättigheter och möjligheterna till s.k. parallellimport. En immateriell rättighet innebär i regel en ensamrätt för rättighetshavaren att både sälja och importera den produkt som omfattas av rättigheten i fråga. Huvudregeln är dock att ensamrätten bara omfattar den första överlåtelsen, och därefter anses ensamrätten förbrukad (konsumerad). Konsumtionen sker när rättighetshavaren själv eller någon med hans samtycke för ut exemplar av produkten på marknaden, och den innebär att rättighetshavarens befogenheter därmed upphör vad gäller de överlåtna exemplaren. Reglerna om konsumtion bygger i allmänhet på en avvägning mellan rättighetshavarens intressen och intresset av fri omsättning av varor både inom ett land och över gränserna. Konsumtion av ensamrätterna kan vara nationell, regional eller global. Om ensamrätten bara anses konsumerad för det land där den konsumtionsgrundande överlåtelsen ägde rum är konsumtionen nationell. I vissa fall tillämpas i stället bestämmelsen om global eller internationell konsumtion. Denna innebär att ensamrätten anses ha konsumerats när produkten har förts ut på marknaden, oavsett i vilket land detta har skett. En mellanform, regional konsumtion, innebär att den konsumtionsgrundande överlåtelsen anses ha ägt rum om produkten förts ut på marknaden inom ett område eller en region som omfattar flera länder. Den praktiska effekten av nationell eller regional konsumtion är att rättighetshavaren har möjlighet att motsätta sig att produkter, som med hans samtycke har förts ut på marknaden utanför det land eller den region där han har skydd, återimporteras eller parallellimporteras till det land eller den region som omfattas av ensamrätten. En rättighetshavare kan därigenom separera olika nationella eller regionala marknader från varandra och upprätthålla en prisdifferentiering mellan dem. Nationell konsumtion är sålunda den form som bäst tillgodoser rättighetshavarens intressen, medan global konsumtion är den mest frihandelsvänliga. 4.7.2 Konsumtionsbestämmelserna i svensk rätt Före tillämpades i principen om nationell konsumtion inom patent- mönster- och växtförädlarrätten. åtaganden enligt krävde emellertid en övergång till regional, EES-vid, konsumtion på dessa områden. Inom upphovs- och varumärkesrätten har principen om global konsumtion tidigare varit huvudregel, och har utskottet haft att ta principiell ställning i frågan om val av konsumtionsregel, dels när det gäller konsumtion av rättigheter som är knutna till ett varumärke, dels i fråga om konsumtion inom upphovsrätten. Utskottet har därvid framhållit att principen om global konsumtion ligger i linje med strävanden att åstadkomma en friare världshandel och att den är i konsumenternas intresse. En övergång till regional konsumtion bör, enligt vad utskottet framhållit, därför ske endast om åtaganden med nödvändighet innebär att principen om global konsumtion måste överges (bet. 1992/93:LU17 och 1994/95:LU4). Inom EU är huvudregeln numer regional, dvs. EES-vid, konsumtion. 4.7.3 Konsumtionsprincipen inom upphovsrätten Till följd av ett EG-direktiv har infört regional konsumtion beträffande spridningsrätt för närstående rättighetshavare, dvs. utövande konstnärer m.fl. (direktiv /100/EEG om uthyrnings- och utlåningsrättigheter avseende upphovsrättsligt skyddade verk och om upphovsrätten närstående rättigheter). Däremot avslog , i samma lagstiftningsärende, på utskottets hemställan regeringens förslag om regional konsumtion av upphovsmännens spridningsrätt och gav regeringen till känna att regeringen i den fria handelns intresse såväl inom EU som på det internationella planet i övrigt aktivt skall verka för principen om global konsumtion som huvudregel (prop. 1994/95:58, bet. Direktivet 2001/29/EG om harmonisering av vissa aspekter av upphovsrätt och närstående rättigheter i informationssamhället (se avsnitt 4.1), som skulle ha varit genomfört i svensk rätt , innehåller en bestämmelse om konsumtion av spridningsrätten (artikel 4.2). Bestämmelsen är så utformad att den utesluter tillämpning av principen om global konsumtion och slår fast att regional, EES-vid, konsumtion skall gälla inom upphovsrätten. Till följd av detta har en ändring av 19§ upphovsrättslagen föreslagits i departementspromemorian (Ds 2003:35) Upphovsrätten i informationssamhället - genomförande av direktiv /29/EG, m.m. I nämnda departementspromemoria (s. 213) påpekas att under förhandlingarna om direktivet tillsammans med , , , och drev frågan om en förändring av artikel 4.2 i direktivet till förmån för principen om global konsumtion. Övriga länder, dvs. en kvalificerad majoritet, stödde dock kommissionens förslag om regional konsumtion. Inför rådets antagande av gemensam ståndpunkt lyckades inte och de andra länderna som förespråkade global konsumtion få till stånd någon ändring av konsumtionsprincipen. I en gemensam deklaration, som finns intagen i rådets protokoll från det möte då den gemensamma ståndpunkten antogs, uttalade därför tillsammans med de nämnda länderna att global konsumtion förespråkades och att konsumtionsprincipen borde övervägas på nytt mot bakgrund av den allmänna internationella utvecklingen och den diskussion som pågår om global konsumtion när det gäller skydd av varumärken (se avsnitt 4.7.4). Uttalandet finns i bilaga till rådsprotokollet vid det ministerråd där gemensam ståndpunkt antogs, . 4.7.4 Konsumtionsprincipen inom varumärkesrätten I EG:s varumärkesdirektiv (89/104/EEG om tillnärmningen av medlemsstaternas varumärkeslagar) finns i artikel 7.1 en konsumtionsbestämmelse som lyder: Ett varumärke ger inte innehavaren rätt att förbjuda användningen av varumärket för varor som av innehavaren eller med hans samtycke har förts ut på marknaden under varumärket i en avtalsslutande part. När varumärkesdirektivet genomfördes i svensk lagstiftning anförde utskottet bl.a. att det rådde delade meningar om vad direktivet innebar på den här punkten och att rättsläget fick anses oklart. Utskottet menade att kunde bibehålla principen om global konsumtion och följde utskottet (bet. 1992/93:LU17). uttalade sig, i ett avgörande , i frågan om nationella bestämmelser om global konsumtion är förenliga med artikel 7.1 i varumärkesdirektivet (mål C-355/96, den s.k. Silhouette-domen). Enligt är global konsumtion av varumärkesrätt oförenlig med varumärkesdirektivet. Direktivets syfte är att säkerställa att den inre marknaden fungerar, och en situation som innebär att vissa stater skulle kunna lagstifta om global konsumtion medan andra lagstiftar om konsumtion inom gemenskapen skulle innebära att den fria rörligheten för varor och tjänster hindras. Effekten av Silhouette-domen är sålunda att parallellimport bara tillåts inom EES-området. Som ett resultat av Silhouette-domen gäller fr.o.m. en ny paragraf, 4a§, i varumärkeslagen (1960:644) enligt vilken principen om regional konsumtion kommer till uttryck. Utskottet, som vid riksdagsbehandlingen tillstyrkte propositionen (prop. 1999/2000:93), konstaterade att lagändringen medför att en varumärkesinnehavare kan hindra parallellimport av varor som han eller hon har fört ut på marknaden utanför EES-området. En sådan ordning står inte i överensstämmelse med tidigare ställningstaganden från sida. Utskottet noterade därför med tillfredsställelse att regeringen, som sin inställning uttalat att parallellimport bör tillåtas, bl.a. eftersom den medför positiv priskonkurrens som gynnar konsumenterna samt att regeringen verkar aktivt inom EU för att få till stånd en ändring som möjliggör sådan import av varor även från länder utanför EES. Utskottet ställde sig enhälligt bakom regeringens hållning i denna fråga (bet. 1999/2000:LU23). Vid inremarknadsrådet meddelade kommissionen att den då inte avsåg att föreslå ändringar för en övergång till global konsumtion på varumärkesområdet. och sju andra medlemsländer (, , , , , och ) begärde hos kommissionen att kommissionen ändrar sin ståndpunkt och föreslår de ändringar i varumärkesdirektivet som erfordras för en övergång till global konsumtion. Kommissionen vidhöll emellertid sin position. Frågan behandlades också i parlamentets utskott för rättsliga och inremarknadsfrågor (). De länder som starkast motsatte sig en övergång till global konsumtion var , och . Kommissionen lade sedermera fram ett arbetsdokument som skulle fungera som utgångspunkt för en ytterligare, mer ingående diskussion inom ramen för eventuella ändringar i reglerna för konsumtion av varumärkesrättigheter i EG. I detta diskuteras eventuella följder av att olika regler skulle gälla för nationella varumärken och gemenskapsvarumärken, olika regler för konsumtion av olika immaterialrättsliga skyddsformer, olika konsumtionsregler för olika sektorer samt internationell konsumtion via internationella avtal. behandlade ett betänkande om kommissionens arbetsdokument om konsumtion av varumärkesrättigheter. Parlamentet uppmanade kommissionen att göra en ny studie om effekterna av en övergång till en ordning där parallellimport skulle tillåtas även från länder utanför EES och att lägga fram en rapport om detta för . Den anför i sin skrivelse om verksamheten i EU (skr. 2003/04:60) att regeringen har fortsatt verka för att få till stånd en ändring inom EU så att parallellimport blir tillåten även från länder utanför EES och att vid samråd enhälligt har ställt sig bakom regeringens hållning. Den studie som kommissionen på uppdrag av presenterade har inte förändrat kommissionens inställning i frågan om att tillåta parallellimport från tredjeland. Den har inlett förnyade samtal med likasinnade länder för att fortsatt driva på frågan. finns en departementsövergripande arbetsgrupp för parallellimport som har till uppgift att ta ställning till vilka åtgärder som bör vidtas för att uppnå detta. DEL V CIVILRÄTTSLIGT SAMARBETE 5.1 Erkännande och verkställighet av domar m.m. Mellan EG:s dåvarande medlemsländer ingicks en konvention om domstols behörighet och om verkställighet av domar på privaträttens område, Brysselkonventionen. antogs en annan konvention om domstols behörighet och om verkställighet av domar på privaträttens område, , av samtliga EG- och EFTA-länder. är en parallell till och så gott som identisk med Brysselkonventionen. Av framgår att Brysselkonventionen skall tillämpas om svaranden har hemvist i en stat inom EU och talan väcks vid en domstol i ett annat EU-land. Brysselkonventionen skall också tillämpas vid erkännande och verkställighet i en EU-stat av en dom som har meddelats i ett annat land inom EU. Vidare antogs av EG:s dåvarande medlemsländer en konvention om tillämplig lag för avtalsförpliktelser, Romkonventionen. har tillträtt såväl Brysselkonventionen som och Romkonventionen. Brysselkonventionen innebär att enhetliga jurisdiktionsregler tillämpas inom hela EU-området och att ett domstolsavgörande som har meddelats i ett av länderna normalt skall erkännas och verkställas i de övriga länderna inom unionen. Konventionens tillämpningsområde är som nämnts begränsat till privaträtten men omfattar likväl inte hela privaträtten. Den omfattar tvister om underhållsbidrag men flera andra familjerättsliga frågor har uttryckligen undantagits från tillämpningsområdet. Inte heller omfattas exempelvis konkurs- och skiljedomsförfaranden. Vidare är konventionens tillämpningsområde begränsat till att avse tvister med internationell anknytning. Brysselkonventionen har ersatts av den s.k. I-förordningen (se avsnitt 5.1.3). Konventionen tillämpas dock tills vidare i förhållande till . 5.1.2 Rådets åtgärdsprogram på civilrättens område Rådet antog ett åtgärdsprogram för genomförande av principen om ömsesidigt erkännande av domar på privaträttens område. Programmet fastställer de områden där framsteg bör ske för att uppnå ett område med fri rörlighet för domar på privaträttens område. Enligt programmet är slutmålet ett generellt avskaffande av det s.k. exekvaturförfarandet, dvs. ansökan om förklaring att en dom får verkställas i annat land, vilket innebär att domar och andra beslut skall kunna verkställas direkt i andra medlemsstater utan något särskilt förfarande i verkställighetsstaten. Enligt åtgärdsprogrammet skall arbetet ske i tre etapper. Etapp 1 avser framtagande av nya instrument för ömsesidigt erkännande av domar när det gäller familjens förmögenhetsrätt (III) och sambofamiljer (). Vidare gäller första etappen bl.a. arbete med att avskaffa exekvatursförfarande för avgöranden om umgängesrätt och om underhållsbidrag samt en europeisk exekutionstitel för obestridda fordringar. I etapp 2 avses arbete med att revidera I-förordningen (se avsnitt 5.1.3) och II-förordningen (se avsnitt 5.1.4) samt andra åtgärder för att underlätta verkställighet av domar. Under etapp 3 planeras bl.a. arbete med att avskaffa exekvaturförfarande på de områden som omfattas av I-förordningen. Andra åtgärder som nämns i programmet är bl.a. genomförande av ett europeiskt juridiskt nätverk för mål och ärenden av civil och kommersiell natur (se avsnitt 5.2.2). Inom EU påbörjades ett arbete med att revidera Brysselkonventionen. Arbetet skedde med en revidering av och ägde rum inom en särskild arbetsgrupp inrättad av rådet. Arbetsgruppen avslutade sitt arbete och enades då om ett antal ändringar av konventionerna. De viktigaste ändringarna rörde förfarandet för verkställighet av utländska domar. Gruppen enades om en avsevärd förenkling av den procedur som tidigare gällde. Det nya systemet går i huvudsak ut på att en utländsk dom i ett första skede skall förklaras gällande utan någon ingående prövning. Motparten kan dock i ett andra skede av förfarandet få verkställighetsfrågan prövad, om han eller hon begär det. Amsterdamfördraget innebar bl.a. att frågor om erkännande och verkställighet av privaträttsliga domar fördes från den tredje pelaren till den första pelaren. Med anledning av det lämnade kommissionen ett förslag till en förordning som skulle ersätta Brysselkonventionen. antog rådet I-förordningen, (EG) nr 44/2201, och förordningen trädde i kraft . Den är direkt tillämplig i alla medlemsstater utom som valt att stå utanför med stöd av tilläggsprotokollet till Amsterdamfördraget. Genom förordningen har tillämpningsområdet för behörighetsreglerna till skydd för konsumenter utvidgats i förhållande till vad som gällde enligt Brysselkonventionen. Liksom tidigare skall en konsumenttvist föras i konsumentens hemvistland om den rör avbetalningsköp eller köp som finansieras genom lån, men också i alla andra fall när näringsidkaren riktat marknadsföring eller annan aktivitet (t.ex. genom Internet) till konsumentens hemland. omfattade skyddsreglerna inte transportavtal, men genom förordningen omfattas tvister om paketresor. beslutade lagen (2002:460) med kompletterande bestämmelser om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av vissa utländska avgöranden (prop. 2001/02:146, bet. Förutom bestämmelser som kompletterar I-förordningen innehåller lagen kompletterande bestämmelser till Brysselkonventionen och . Lagen, som trädde i kraft , innehåller främst regler om handläggningen vid svenska exekvaturdomstolar (och ) och hur verkställighet av utländska avgöranden skall ske. Arbete pågår för att de förändringar som gjorts i I-förordningen också skall inarbetas i . Gemenskapen har, till följd av I-förordningen, behörighet att förhandla om och ingå internationella avtal rörande domstols behörighet samt erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område. Det är en omdiskuterad fråga i vilken utsträckning gemenskapens behörighet är exklusiv eller delad med medlemsstaterna. Kommissionen har bemyndigats att förhandla med övriga parter till . I anslutning till bemyndigandet har rådet begärt ett yttrande av rörande frågan om en ny Luganokonvention faller under gemenskapens exklusiva behörighet eller om behörigheten är delad med medlemsstaterna. har i ett yttrande till förespråkat delad behörighet. Domen kan komma att meddelas och kommer att avgöra om bara gemenskapen eller även medlemsstaterna skall vara parter till den nya konventionen. Domen kan också medföra att rådande osäkerhet i andra behörighetsfrågor klarnar. När det gäller förhållandet till , som står utanför det civilrättsliga samarbetet, har kommissionen bemyndigats att förhandla med om ett avtal som utvidgar tillämpningsområdet för I-förordningen till . påbörjades inom EU ett arbete med en konvention, "II", som skulle omfatta delar av familjerättens område och till sin struktur likna Brysselkonventionen. Konventionen innehåller enhetliga regler för vilket lands domstolar som skall kunna ta upp frågor om äktenskapsskillnad och andra former för upplösning av äktenskapets band samt frågor om föräldraansvar (vårdnad m.m.) som tas upp i samband med äktenskapsmålet. Meningen är att sådana frågor inte skall kunna prövas i olika länder med kanske olika resultat som följd. Vidare syftar konventionen till att länderna i EU erkänner och verkställer varandras avgöranden utan att någon prövning görs av avgörandet i sak. Konventionen behandlar däremot inte frågan om vilket lands lag som skall tillämpas. Inte heller harmoniseras ländernas materiella regler om t.ex. äktenskapsskillnad och vårdnad. Efter Amsterdamfördraget lade kommissionen fram ett förslag till en gemenskapsrättsakt där Brysselkonventionen II omarbetats till en förordning. Rådet antog förordningen (EG) nr 1347/2000 om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar i äktenskapsmål och mål om föräldraansvar för makars gemensamma barn, II-förordningen. Förordningen trädde i kraft och är direkt tillämplig i . Den krävde dock vissa kompletterande bestämmelser i svensk lagstiftning. beslutade därför lagen (2001:394) med kompletterande bestämmelser till II-förordningen. Lagen, som trädde i kraft , innehåller bestämmelser om handläggningen vid de svenska exekvaturdomstolarna (och ) och hur verkställigheten av de utländska avgörandena skall ske. presenterade kommissionen ett förslag till förordning om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar i äktenskapsmål och mål om föräldraansvar. Förslaget gällde civilrättsliga förfaranden om föräldraansvar, t.ex. frågor om vårdnad om barn, umgänge med barn och barns boende. Förordningsförslaget syftade till att komplettera de regler som finns i II-förordningen. Till skillnad från II-förordningen gällde den föreslagna förordningen även barn till ogifta föräldrar. Tillsammans med ett tidigare franskt initiativ om att avskaffa exekvaturförfarandet inför verkställighet av domar om umgänge överfördes kommissionens förslag i omarbetat skick till ett nytt förslag till förordning, KOM (2002) 222 slutlig. Detta förslag presenterades och har i sin tur lagts samman med II-förordningen. antogs rådets förordning (EG) nr 2201/2003 om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar i äktenskapsmål och mål om föräldraansvar samt om upphävande av förordning (EG) nr 1347/2000. Den nya förordningen skall med några få undantag börja tillämpas . Från upphör den nu gällande II-förordningen att gälla. Även den nya förordningen kommer att benämnas II-förordningen. Förordningen blir direkt tillämplig i medlemsländerna, men vissa justeringar av svensk lagstiftning kan komma att behövas. Den nya II-förordningens tillämpningsområde är utvidgat jämfört med den äldre förordningen på så sätt att den nya förordningen är tillämplig på alla avgöranden om föräldraansvar, oberoende av eventuella anknytningar till ett äktenskapsmål. Förordningen innehåller även andra nyheter. En av dessa nyheter är att en umgängesdom under vissa förutsättning kan verkställas direkt i en annan medlemsstat, om domen är försedd med ett intyg som garanterar att vissa grundläggande rättssäkerhetskrav har iakttagits under förfarandet. En annan nyhet är att förordningen inför regler som kompletterar om de civila aspekterna på internationella bortföranden av barn, vilken konvention införlivats med svensk rätt genom lagen (1989:14) om erkännande och verkställighet av utländska vårdnadsavgöranden m.m. och om överflyttning av barn. Som exempel kan nämnas sådana regler som medför att ett ärende om återförande av ett olovligt bortfört barn skall handläggas snabbare samt att ett återlämnande av ett barn under vissa speciella förutsättningar inte får vägras. En dom i fråga om vårdnad, som har meddelats efter det att en domstol har avslagit en begäran om återlämnande av barn enligt , kan under vissa förutsättningar bli direkt verkställbar utan exekvaturförfarande. Ett krav är att domen är försedd med ett intyg. Den nya II-förordningen förutsätter också att medlemsstaterna utser en eller flera centralmyndigheter, som skall bistå vid tillämpningen av förordningen. I sammanhanget kan nämnas att för internationell privaträtt antog en konvention om behörighet, tillämplig lag, erkännande, verkställighet och samarbete i frågor om föräldraansvar och åtgärder till skydd för barn. Konventionen faller numera delvis under gemenskapens kompetens. Dock kan endast stater ansluta sig till konventionen. Rådet har i ett beslut bemyndigat medlemsstaterna att i gemenskapens intresse underteckna konventionen samt avge en förklaring i samband därmed. har gjort så . Rådet har därefter förberett ett nytt beslut, enligt vilket medlemsstaterna uppmanas vidta de åtgärder som krävs för att kunna ansluta sig till konventionen, om möjligt före . Regeringen beslutade att ge en särskild utredare i uppdrag att lämna förslag om ett svenskt tillträde till . I uppdraget ingick också att föreslå de kompletterande bestämmelser som behövs till den nya II-förordningen. överlämnade utredaren delbetänkandet (SOU 2004:80) Kompletterande bestämmelser till den nya II-förordningen. Uppdraget i övrigt skall redovisas . För ensamstående föräldrar kan det vara svårt att få underhållsbidrag från den förälder som inte bor tillsammans med barnet, särskilt i de fall föräldrarna bor i olika länder. Kommissionen vill nu får en övergripande bild av läget kring underhållsskyldighet som sträcker sig över gränserna, t.ex. i fråga om domstols behörighet, vilket lands lag som kan vara tillämplig och möjligheter till indrivning av underhåll. I detta syfte presenterade kommissionen en grönbok om underhållsskyldighet, KOM (2004) 254 slutlig. I grönboken hänvisar kommissionen till rådets åtgärdsprogram (se avsnitt 5.1.2) där det rekommenderas att exekvaturförfarandet avskaffas för underhållsbidrag eftersom det är en fråga av direkt betydelse för medborgarnas vardagsliv och att garantier för en effektiv och snabb indrivning av underhållsbidrag är väsentliga för många personers välbefinnande i . Syftet med grönboken är att den skall utgöra underlag för en bred remiss i de kretsar som är intresserade av juridiska och praktiska frågor kring underhållsskyldighet med internationell anknytning. Kommissionen presenterar först och främst olika områden där EG-regler enligt kommissionen förefaller behövas och, för ärenden som har anknytning till länder utanför EU, nya konventionsbestämmelser. Kommissionen skisserar också olika tänkbara lösningar. Synpunkter skall ha kommit in till kommissionen och kommissionens förhoppning är att det skall ge ett bra underlag för att besluta vilken väg som bör väljas dels inom gemenskapen, dels inom ramen för arbetet vid . 5.1.6 Romkonventionen (I) Enligt lagen (1998:167) om tillämplig lag för avtalsförpliktelser gäller Romkonvention om tillämplig lag för avtalsförpliktelser (I) som lag i .