utskottsdokument · GQA1FDXVLRF · 2004-10-21 00:00:00 — Romkonventionen innehåller lagvalsregler för kontraktsrättsliga förpliktelser, dvs. förpliktelser avtalsparter emellan. Konventionen skall tillämpas i situationer där man vid bedömning av ett avtal måste välja vilken av flera länders lagar som skall tillämpas på avtalet. Syftet med konventionen är främst att staterna skall ha gemensamma bestämmelser om detta. På så vis uppnås större säkerhet och förutsebarhet för avtalsparterna. underlättas arbetet för domstolar och andra. Huvudprincipen i konventionen är att parterna i ett avtal har rätt att själva, när avtalet ingås eller senare, bestämma vilket lands lag som skall tillämpas på deras avtalsförhållande. Det ställs inte något krav på att avtalet skall ha någon anknytning till den valda rättsordningen. Ett undantag från denna fria valrätt gäller vissa avtal i konsumentförhållanden. Oavsett vilken lag parterna har valt som tillämplig för sitt avtalsförhållande har konsumenten i dessa fall alltid kvar det skydd som tillkommer konsumenten enligt tvingande regler i det land där han har sitt hemvist. I händelse att parterna inte har valt tillämplig lag, innehåller konventionen en regel om att lagen i det land som avtalet har sin närmaste anknytning till skall tillämpas. Kommissionen lade fram en grönbok, KOM (2002) 654 slutlig, angående en omvandling av konventionen till ett gemenskapsinstrument samt eventuell modernisering som bör göras i samband därmed. välkomnar en sådan omvandling även om den nuvarande konventionen i stort fungerar väl. Kommissionen planerar att lägga fram ett förslag till förordning . 5.1.7 Förslag till förordning om tillämplig lag för utomobligatoriska förpliktelser (II) Den tidigare redovisade Romkonventionen, I (se avsnitt 5.1.6), innehåller bestämmelser om tillämplig lag för avtalsförpliktelser. Tanken har varit att gå vidare och även utarbeta en konvention om tillämplig lag för utomobligatoriska förpliktelser. I och med Amsterdamfördraget övergick det civilrättsliga samarbetet från den tredje till den första pelaren. Det ansågs därför vara lämpligare att anta gemensamma bestämmelser i form av en förordning i stället för en konvention. lade kommissionen fram ett förslag till förordning om tillämplig lag för utomobligatoriska förpliktelser (II), KOM (2003) 427 slutlig. Med utomobligatoriska förpliktelser får i sammanhanget förstås skadestånd på grund av skadeståndsgrundande händelse samt bl.a. obehörig vinst och tjänster utan uppdrag. Avsikten med förordningen är endast att peka ut vilket lands lag som skall tillämpas i en viss tvist, den innehåller inte några materiella rättsregler om utomobligatoriskt skadestånd. Det finns olika skäl till att över huvud taget tillämpa utländsk lag vid svensk domstol. Om alla länder tillämpar samma lagvalsregler bidrar det till enhetliga avgöranden oavsett i vilket lands domstolar talan väcks. Det kan också vara mer rättvist att tillämpa utländsk rätt än att tillämpa domstolslandets egen skadeståndsrätt eftersom sakförhållandena har en närmare anknytning till utlandet. Vidare kan förutsebarhetsskäl - och därmed också rättssäkerhetsskäl - tala för en tillämpning av utländsk rätt. Gemensamma regler inom EU bidrar till att parterna, i stället för att behöva studera de ibland mycket olika lagvalsreglerna i alla medlemsstater vars domstolar eventuellt kan vara behöriga att avgöra en tvist, kan nöja sig med att studera ett enda system av lagvalsregler. Därigenom kan processkostnaderna sänkas. Förordningen är enligt förslaget tillämplig på alla utomobligatoriska privaträttsliga förpliktelser med undantag för vissa frågor som uttryckligen lyfts bort från tillämpningsområdet. Förslaget skiljer mellan utomobligatoriska förpliktelser till följd av en skadeståndsgrundande händelse och andra utomobligatoriska förpliktelser. För sådana utomobligatoriska förpliktelser som uppstår på grund av en skadeståndsgrundande händelse gäller som huvudregel att lagen i det land där skadan uppkom skall tillämpas. Från denna regel görs undantag om den skadevållande och den skadelidande har gemensamt hemvist. I sådana fall skall som huvudregel lagen i det landet tillämpas. Särskilda lagvalsregler föreslås i ett antal fall. Det gäller t.ex. frågor om produktansvar, otillbörlig konkurrens, ärekränkning och miljöskada. Den svenska internationella privaträtten på det område som den föreslagna förordningen omfattar är i allt väsentligt inte reglerad i lag utan genom rättspraxis och allmänna rättsprinciper. För vissa skadeståndssituationer finns dock specialreglering, t.ex. bestämmelser i trafikskadelagen (1975:1410) om tillämplig lag vid person- eller sakskada som tillfogats person med hemvist i till följd av trafik utomlands. Förordningen kan komma att innebära ändringar av såväl svensk rättspraxis som lagstiftning på området. ställer sig allmänt positivt till förslaget och välkomnar enhetliga regler på området. Hur reglerna närmare skall utformas måste dock diskuteras i det fortsatta förhandlingsarbetet. har en öppen inställning för att komma fram till den sakligt sett bästa lösningen. Enligt svensk mening är förordningsförslagets tillämpningsområde i vissa avseenden oklart, bl.a. därför att det gäller andra utomobligatoriska förpliktelser än skadeståndsgrundande handlingar. Den svenska inställningen är att förordningen bör inriktas på de frågor där det finns ett praktiskt behov av reglering. Förordningen antas efter medbeslutandeförfarande. beräknas yttra sig över förslaget . 5.1.8 Förordningen om insolvensförfaranden antogs rådets förordning (EG) nr 1346/2000 om insolvensförfaranden (insolvensförordningen). Förordningen reglerar gränsöverskridande insolvensförfaranden. Förordningen innehåller bestämmelser om europeisk insolvensjurisdiktion och om erkännande av insolvensförfaranden i andra medlemsstater. Den bygger på principen om universalitet i det att huvudregeln är att ett insolvensförfarande bara skall kunna inledas i den medlemsstat där gäldenären har sina huvudsakliga intressen. Ett sådant förfarande har i princip verkningar inom hela gemenskapen. Förordningen tillåter dock att det under vissa förutsättningar inleds nationellt begränsade insolvensförfaranden. Förordningen innehåller vidare bestämmelser om lagval inom ramen för ett insolvensförfarande. Slutligen finns det i förordningen bestämmelser om samverkan mellan flera pågående förfaranden. Insolvensförordningen gäller alla kategorier av gäldenärer med undantag för försäkringsföretag och kreditinstitut. Förordningen trädde i kraft . Den är fr.o.m. denna dag gällande rätt i alla medlemsstater (omfattas dock inte). Några införlivandeåtgärder krävs alltså inte. Vissa anpassningar kan dock behöva göras i svensk lagstiftning. Dessa frågor har varit föremål för särskild utredning. I departementspromemorian (Ds 2002:59) Europeisk insolvens behandlas dels frågan om vilka anpassningar som kan krävas i svensk rätt i anledning av insolvensförordningen, dels vilka införlivandeåtgärder i svensk rätt som krävs på grund av och rådets direktiv /17/EG om rekonstruktion och likvidation av försäkringsföretag (försäkringsinsolvensdirektivet) samt och rådets direktiv /24/EG om rekonstruktion och likvidation av kreditinstitut (bankinsolvensdirektivet). En proposition planeras att överlämnas . 5.1.9 Förordningen om en europeisk exekutionstitel för obestridda fordringar Trots ändringar och förenklingar i den s.k. I-förordningen (se avsnitt 5.1.3) innebär den inte att domar kan erkännas och verkställas helt automatiskt inom EU. Det finns fortfarande mellanliggande åtgärder som begränsar sådant erkännande och verkställighet. I syfte att minska sådana mellanliggande åtgärder antogs och rådets förordning (EG) nr 805/2004 om införande av en europeisk exekutionstitel för obestridda fordringar. Tanken med förordningen är att den som har en fordran på någon i ett annat EU-land skall kunna få en dom eller ett beslut som avser kravet verkställt i varje medlemsstat där egendom finns genom ett förenklat förfarande. En förutsättning är att svaranden inte har bestritt fordringen. Förordningen innehåller ett antal miniminormer om bl.a. delgivning av handlingar. Om dessa miniminormer är uppfyllda skall det inte krävas något kontrollförfarande i det land där domen eller beslutet skall verkställas. Förordningen innebär en möjlighet - inte en skyldighet - till förenklad verkställighet. kan således avgöra om och hur vi skall anpassa den svenska lagstiftningen till miniminormerna i förordningen. Förordningen träder i kraft och skall i huvudsak tillämpas fr.o.m. . 5.1.10 Förslag till förordning om ett europeiskt betalningsföreläggande Kommissionen lade fram en grönbok om ett europeiskt betalningsföreläggande och om åtgärder för att förenkla och påskynda handläggningen av tvister om mindre värden, KOM (2002) 746. ger bl.a. en överblick över vilka typer av betalningsförelägganden som används i medlemsstaterna. lämnade kommissionen ett förslag till förordning om införande av ett europeiskt betalningsföreläggande, KOM (2004) 173 slutlig, dvs. ett förfarande för att snabbt få ett verkställbart avgörande i mål där svaranden inte har bestritt kravet. Det europeiska betalningsföreläggandet skall inte ersätta befintliga nationella system för indrivning av fordringar utan skall ses som ett komplement. Det europeiska betalningsföreläggandet syftar till att underlätta indrivningen av identifierade och förfallna penningfordringar. Den svenska lagen (1990:746) om betalningsföreläggande och handräckning innebär att den som har en penningfordran som förfallit till betalning i ett förenklat förfarande hos kronofogdemyndigheten kan ansöka om betalningsföreläggande. En sådan ansökan skall delges svaranden och om svaranden inte bestrider kravet meddelar kronofogdemyndigheten ett utslag. Ett sådant utslag är direkt verkställbart på samma sätt som en dom. Om svaranden bestrider kravet på betalning överlämnas ärendet till allmän domstol (tingsrätt). Förslaget om ett europeiskt betalningsföreläggande motsvarar i stor utsträckning det system vi har i . Det skall vara möjligt att få ett verkställbart avgörande snabbt och enkelt i mål där svaranden inte bestrider kravet. Sökanden skall kunna använda sig av ett standardformulär. Om svaranden bestrider kravet skall det överlämnas till domstol. I annat fall skall ett avgörande av behörig myndighet i respektive land vara direkt verkställbart. välkomnar kommissionens förslag. Enligt svensk mening bör dock förordningen inte i större utsträckning än nödvändigt harmonisera de nationella förfarandereglerna. Ett europeiskt betalningsföreläggande bör därför vara begränsat till gränsöverskridande tvister, dvs. tvister där parterna har hemvist i olika medlemsstater. Syftet med förslaget är att erbjuda dem som vill driva in fordringar en möjlighet att ansöka om ett europeiskt betalningsföreläggande. Nationella betalningsförelägganden behöver inte ändras utan kan fungera parallellt. Enligt förslaget kan själva avgöra om vi bör anpassa det nationella förfarandet för ansökan om betalningsföreläggande till det europeiska betalningsföreläggandet. Förslaget innehåller en särreglering för som möjliggör hantering hos kronofogdemyndigheten av det europeiska betalningsföreläggandet (hanteringen behöver alltså inte ske i allmän domstol). 5.2 Övrigt civilrättsligt samarbete Genom Amsterdamfördraget inrättades en särskild kommitté för det civilrättsliga samarbetet. Kommittén utgörs av en grupp som behandlar allmänna frågor och olika underarbetsgrupper i särskilda sammansättningar som behandlar särskilda frågor. Gruppen för allmänna frågor har behandlat en rad övergripande frågor, t.ex. EU-koordinering av förhandlingarna inom ramen för om en global domskonvention (se avsnitt 5.2.3). Exempel på särskilda frågor som har behandlats inom kommittén är förslagen till nya rättsakter i fråga om tillämplig lag för utomobligatoriska förpliktelser (se avsnitt 5.1.7) och obestridda fordringar (se avsnitt 5.1.9). Arbetet i civilrättskommittén påverkas och styrs främst av det åtgärdsprogram som rådet antagit (se avsnitt 5.1.2). 5.2.2 Ett europeiskt civilrättsligt nätverk beslutade rådet att inrätta ett europeiskt rättsligt nätverk på privaträttens område (beslut /470/EG). Nätverkets uppgift är att underlätta det rättsliga samarbetet på privaträttens område mellan medlemsstaternas myndigheter genom bl.a. anordnande av möten. Ett för allmänheten lättillgängligt informationssystem på Internet skall inrättas stegvis och gemensamma faktablad skall ges ut. Medlemstaternas centralmyndigheter samt andra myndigheter med ansvar för rättsligt samarbete har utsetts till kontaktpunkter. Ansvarig kontaktpunkt i är (enheten för processrätt och domstolsfrågor). Nätverkets medlemmar skall träffas regelbundet för att bl.a. diskutera uppkomna problem. Ett konkret exempel på verksamhet i nätverket är ett möte där praktiska problem angående förfarandet vid internationella vårdnadstvisters verkställighet utomlands diskuteras. Ett annat sådant exempel är framtagandet av faktablad om rättshjälp i de olika medlemsstaterna. På nätverkets webbplats () finns en mängd information om medlemsstaterna, gemenskapsrätten, internationell rätt och olika områden inom civilrätten. Särskild information lämnas om t.ex. domstolars behörighet, tillämplig lag, bevisupptagning, rättshjälp, verkställighet av domstolsavgöranden, äktenskapsskillnad, underhållsskyldighet och konkurs. Inom varje ämnesområde finns allmän information, information om EU:s arbete inom ämnesområdet, uppgifter om respektive medlemslands rättssystem och eventuellt internationellt arbete inom ämnesområdet. Nätverkets information kommer att byggas ut gradvis. 5.2.3 Förhandlingar om en global domskonvention är en internationell organisation vars ändamål är att verka för ett gradvis förenhetligande av den internationella privaträttens regler. Konferensens verksamhet består huvudsakligen i att förhandla och utarbeta internationella konventioner inom den internationella privaträttens olika områden. Inom ramen för har pågått ett arbete med att förhandla fram en global domskonvention på privaträttens område. Efter antagandet av I-förordningen (se avsnitt 5.1.3) har det rått delade meningar om gemenskapen har exklusiv behörighet att ingå vissa internationella avtal på civilprocessrättens område. Som framgår under avsnitt 5.1.3 har rådet i samband med revideringen av begärt att skall yttra sig i frågan om en ny Luganokonvention omfattas av gemenskapens exklusiva behörighet eller om behörigheten är delad med medlemsstaterna. kommande yttrande kan få avgörande betydelse för vem som har behörighet att förhandla om och ingå en konvention av det slag som förhandlas inom . har en särskild arbetsmetod tillämpats för förhandlingarna som innebär att såväl kommissionen som ordförandeskapet och medlemsstaterna har rätt att uttala sig i förhandlingar med övriga stater. Vad gäller själva förhandlingsarbetet kan noteras att det vid en diplomatkonferens visade sig svårt att få global täckning för en reglering av samma omfattande natur som exempelvis I-förordningen och , dvs. en konvention som reglerar såväl domstols behörighet som erkännande och verkställighet av utländska domar. Det nya konventionsförslaget är begränsat till bestämmelser om domstols behörighet i vissa gränsöverskridande tvister som omfattas av ett prorogationsavtal, dvs. ett avtal som fysiska och juridiska personer ingår om vilken domstol som skall vara behörig att pröva en tvist. Förslaget innehåller också bestämmelser om erkännande och verkställighet av domar som har meddelats av en domstol i enlighet med ett prorogationsavtal. Den föreslagna konventionen kommer främst att vara tillämplig i förhållanden mellan näringsidkare. Den svenska inställningen är att det är angeläget att nå framgång i förhandlingarna om en global domskonvention. En sådan skulle vara till nytta för näringslivet som annars ofta är hänvisade till skiljeförfarande för att få ett internationellt verkställbart avgörande. DEL VI ERSÄTTNINGSRÄTTSLIGA FRÅGOR 6.1 Direktiven om trafikförsäkring I det första direktivet som antogs (72/166/EEG) fastställdes en skyldighet för medlemsstaterna att införa ett krav på trafikförsäkring för alla motorfordon som normalt hör hemma inom landet. Försäkringen skall täcka också sådana skador som har orsakats i en annan medlemsstat enligt där gällande lag. Detta skydd har förstärkts genom det andra (84/5/EEG) och det tredje direktivet (90/232/EEG). Det har bl.a. införts en skyldighet att ersätta också sådana skador som har orsakats av fordon vars identitet inte kan fastställas. De tre första direktiven gäller försäkringsersättning för trafikolyckor som inträffar i den skadelidandes bosättningsland och som orsakas av ett fordon som är registrerat och försäkrat där eller i en annan medlemsstat. Direktiven gäller alltså när skaderegleringen sker i skadelandet. Syftet med det fjärde direktivet (2000/26/EG) är att stärka skyddet för den som råkar ut för en trafikskada i ett annat land än det där han eller hon är bosatt. Direktivet skall göra det enklare att begära och få ersättning från en trafikförsäkring för sådana fall. En central bestämmelse är att alla försäkringsbolag som meddelar trafikförsäkring skall utse representanter (skaderegleringsrepresentanter) i övriga medlemsstater. En skaderegleringsrepresentant skall ha rätt att på försäkringsbolagets vägnar reglera sådana anspråk som omfattas av direktivet. För att detta system skall fungera skall det finnas rätt till direktkrav. Det fjärde direktivet har genomförts i svensk rätt (prop. 2001/02:133, bet. 2001/02:LU31, SFS 2002:343-345 och 348-350). Femte direktiv om trafikförsäkring - förslag Kommissionen har beslutat förslag till och rådets direktiv om ändring av rådets direktiv /166/EEG, 84/5/EEG, 88/357/EEG, 90/232/EEG och direktiv /26/EG om ansvarsförsäkring för motorfordon. Förslaget innehåller ändringar av samtliga de fyra gällande EG-direktiven på området och av det andra EG-direktivet om skadeförsäkring. Det övergripande syftet med förslaget är att för olika situationer förbättra en skadelidandes möjligheter att få ersättning från en trafikförsäkring. En gemensam ståndpunkt antogs vid konkurrenskraftsrådet . Förslaget skall bli föremål för en andra läsning i parlamentet. Direktivförslaget torde kräva vissa ändringar i bl.a. trafikskadelagen (1975:1410). Förslaget har remitterats till berörda myndigheter och organisationer. Regeringen syn på förslaget är alltså inte färdigberedd. Enligt regeringens preliminära uppfattning bör kunna ställa sig i huvudsak positivt till förslaget. 6.2 Det allmännas skadeståndsansvar vid överträdelse av EG-rätten har i några avgöranden slagit fast att en nationell domstol under vissa förutsättningar kan ålägga en medlemsstat skadeståndsskyldighet gentemot en enskild som lidit skada på grund av statens överträdelser av EG-rätten. I ett mål förde enskilda personer talan mot ett medlemsland med anledning av att man underlåtit att genomföra ett direktiv som föreskrev införande av en lönegarantifond. tog i sitt avgörande ställning till bl.a. frågan om en enskild kunde få ersättning av staten med tillämpning av direktivets bestämmelser (direkt effekt), alternativt gottgörelse för den skada som lidits på grund av att direktivets bestämmelser inte kunde tillämpas. har även prövat frågan om en medlemsstat kan vara skadeståndsansvarig om den nationella rätten innehåller bestämmelser som strider mot primärrätten. I två avgjorda mål prövade domstolen frågan om staten är skadeståndsskyldig mot enskilda som lider skada på grund av att nationell lag strider mot . Domstolen fann att staten under vissa förutsättningar kan bli skadeståndsskyldig för sådana överträdelser av primärrätten som hänförde sig till den nationella lagstiftaren. I ett annat mål var fråga om statens skadeståndsansvar på grund av åtgärder av en administrativ myndighet vilka strider mot EG-rätten. I en dom har uttalat att gemenskapsrätten inte ger enskilda rätt att vid nationell domstol göra gällande rättigheter som direkt grundas på EG-direktivet om skydd för arbetstagare vid arbetsgivarens insolvens, när de omständigheter som utgör en förutsättning för att den i direktivet föreskrivna lönegarantin skall inträda har ägt rum före det att staten i fråga () blev medlem i EU. Omständigheterna inträffade medan var EES-medlem. Därmed innebär gemenskapsrätten att inte heller kan bli skadeståndsskyldig för den skada som de enskilda har vållats genom att direktivet har införlivats på ett felaktigt sätt. För svenska statens del har frågan om skadeståndsskyldighet på grund av överträdelse av EG-rätten aktualiserats med anledning av de ändringar i reglerna om lönegarantin som trädde i kraft och gällde t.o.m. (se bet. 1996/97: LU19). Staten har därvid stämts vid svenska domstolar under påstående att vissa bestämmelser stod i strid mot EG:s lönegarantidirektiv. I en dom i fastslogs att direktivet måste tolkas så att det hindrar tillämpningen av den s.k. karensregeln i lönegarantilagen i dess dåvarande lydelse. Med anledning härav har Justitiekanslern för den svenska statens räkning sett till att skadestånd betalats till ett antal löntagare. 6.2.3 Förslag till vissa lagändringar m.m. tillkallade regeringen en särskild utredare med uppdrag att analysera frågan om det allmännas skadeståndsansvar vid överträdelse av EG:s rättsordning (Ju 1996:04). Utredaren överlämnade betänkandet (SOU 1997:194) Det allmännas skadeståndsansvar vid överträdelse av EG-regler. I betänkandet behandlas bl.a. den pågående rättsutvecklingen - inom EG-rätten och i nationell rätt - när det gäller medlemsstaternas skadeståndsansvar vid överträdelse av EG-regler. Utredningen konstaterar att frågan om statens skadeståndsansvar vid överträdelse av EG-regler främst aktualiserats med anledning av genomförandet av det s.k. lönegarantidirektivet (80/987/EEG). Det finns emellertid även exempel på ersättningskrav inom andra rättsområden. Utredningen konstaterar att det finns ett stort intresse för frågor som har anknytning till medlemsstaternas skadeståndsansvar vid överträdelse av EG-regler och att nya frågeställningar tillkommer . Den omständigheten att det finns olikheter mellan de båda ansvarssystemen medför inte enligt utredningen, att den svenska skadeståndslagen måste ändras. Det är inte möjligt att uppnå en exakt identitet mellan gemenskapsrättens skadeståndsansvar för medlemsstaterna och det skadeståndsansvar för det allmänna som svensk rätt stadgar. Detta är inte heller nödvändigt eftersom den ordning för prövning av ersättningsanspråk som fastställt innebär att den enskilde kan tillförsäkras sin rätt även om det inte råder total överensstämmelse mellan svensk lag och gemenskapsrättens reglering. Mot bakgrund av de olikheter som allmänt sett existerar mellan de två rättssystemen och den osäkerhet som ännu råder om det gemenskapsrättsliga skadeståndsansvarets exakta utformning anser utredningen att det inte är meningsfullt att eftersträva en bättre överensstämmelse än den som redan finns. Vid en samlad bedömning finner utredningen att det framstår som mest konsekvent och lämpligt att regeln i 3 kap. 7 § skadeståndslagen (1972:207) om begränsningar i rätten att föra talan om skadestånd med anledning av beslut av bl.a. , regeringen och , upphävs. Det avgörande skälet för denna lösning är att man därmed undanröjer den svårförklarade skillnad som finns mellan olika skadelidande. Sedan blev medlem i EU medför 3 kap. 7 § skadeståndslagen att den som drabbas av skada på grund av felaktig lagstiftning eller rättstillämpning behandlas olika beroende på om det gäller en överträdelse av gemenskapsrätten eller av nationell rätt. Utredningen föreslår även att det i 3 kap. 10 § skadeståndslagen samt i förordningen (1995:1301) om handläggning av skadeståndsanspråk mot staten görs tillägg som klargör att dessa bestämmelser gäller även vid talan om ersättning på grund av överträdelser av EG-regler.