utskottsdokument · GQA1FDXVLRF · 2004-10-21 00:00:00 — De s.k. närstående rättigheterna innebär skydd för vissa prestationer som, även om de inte kan betecknas som litterära eller konstnärliga verk, har ett visst samband med sådan verksamhet och påkallar skydd efter liknande principer som de som gäller för upphovsrätten. Det avser rättigheter för t.ex. artister, filmproducenter, skivbolag samt radio- och TV-bolag. De svenska bestämmelserna på området finns i lagen (1960:729) om upphovsrätt till litterära och konstnärliga verk (upphovsrättslagen), upphovsrättsförordningen (1993:1212) och internationella upphovsrättsförordningen (1994:193). Genom den tekniska utvecklingen har formerna för att utnyttja prestationer som skyddas av upphovsrätt och närstående rättigheter ökat kraftigt. Situationer har uppkommit som inte kunde förutses när det upphovsrättsliga systemet infördes. Nya produkter och tjänster som innehåller och förmedlar material skyddat av upphovsrätt eller till upphovsrätten närstående rättigheter utvecklas . Den digitala tekniken och globala nätverk som Internet har medfört att text, ljud och bild kan kopieras och spridas på ett helt annat sätt . Skapandet av nya produkter och tjänster bygger på betydande investeringar, vilka kräver ett tillräckligt skydd i den digitala miljön för upphovsrätt och närstående rättigheter. För att anpassa den upphovsrättsliga lagstiftningen till den tekniska utvecklingen har åtgärder vidtagits på internationell nivå inom bl.a. för den intelektuella äganderätten () och EU. Arbetet inom resulterade i antagandet av två nya fördrag, dels WIPO-fördraget om upphovsrätt (, WCT), dels WIPO-fördraget om framföranden och fonogram (Performances and , WPPT). Inom EU har arbetet resulterat i ett direktiv om harmonisering av vissa aspekter av upphovsrätt och närstående rättigheter i informationssamhället. 4.1.2 Direktivet om upphovsrätten i informationssamhället antogs och rådets direktiv /29/EG om harmonisering av vissa aspekter av upphovsrätt och närstående rättigheter i informationssamhället. Direktivet avser att harmonisera upphovsrätten så att den inte motverkar en handel med varor och tjänster över medlemsstaternas gränser. Vidare syftar direktivet till att anpassa och komplettera nuvarande lagstiftning om upphovsrätt och närstående rättigheter för att på ett tillfredsställande sätt svara mot den tekniska utvecklingen. Även om direktivet är inriktat på digitala nyttjanden är det dock inte begränsat till digitala frågor. Direktivet avser att genom en hög skyddsnivå uppmuntra till investeringar i kreativ och innovativ verksamhet, investeringar som i sin tur leder till tillväxt och ökad konkurrenskraft för europeisk industri inom ett brett område av industri- och kultursektorn. En hög skyddsnivå är, enligt direktivet, också av avgörande betydelse för det intellektuella skapandet. Skyddet gagnar såväl upphovsmän och närstående rättighetshavare som konsumenter och allmänheten i stort. bör en skälig avvägning göras mellan rättighetshavarnas intressen och olika användarintressen. Ett huvudsyfte med direktivet är också att bestämmelserna i de båda WIPO-fördragen om upphovsrätt (WCT) och framföranden och fonogram (WPPT) skall införlivas på ett samordnat sätt inom EU. Direktivet, och dess genomförande, är en förutsättning för att gemenskapen och dess medlemsstater skall kunna ansluta sig till dessa fördrag. Direktivet innehåller bestämmelser om ensamrättigheter för upphovsmän och närstående rättighetshavare och en uttömmande uppräkning av de undantag och inskränkningar som får göras i upphovsmäns och närstående rättighetshavares ensamrättigheter. Vidare ges bestämmelser om skydd för tekniska åtgärder och information om rättighetsförvaltning. Direktivet omfattar frågor som är av stor betydelse för ett effektivt skydd av upphovsrätten och för en rimlig balans gentemot en rad användarintressen bl.a. inom undervisning, bibliotek, för funktionshindrade, för privat bruk samt för användning inom företag, myndigheter och organisationer. Medlemsstaterna skall enligt direktivet se till att det finns lämpliga sanktioner och andra rättsliga åtgärder mot intrång i ensamrättigheter. 4.1.3 Direktivets genomförande och effekter på svensk rätt Direktivet skulle ha varit genomfört . Kommissionen har i ett motiverat yttrande anfört att underlåtit att anmäla genomförande av direktivet i nationell rätt. Kommissionär har i en skrivelse från understrukit vikten av ett genomförande av direktivet. I svaret på det motiverade yttrandet har den anfört att arbetet med att genomföra direktivet ännu pågår. I departementspromemorian (Ds 2003:35) Upphovsrätten i informationssamhället - genomförande av direktiv /29/EG, m.m. lämnar förslag till hur direktivet skall genomföras i svensk rätt och till ett svenskt tillträde till WIPO-fördragen. föreslås också vissa andra ändringar som inte direkt följer av direktivet, men som har ett nära samband med de frågor som direktivet behandlar. Direktivet bygger till stora delar på principer som är vedertagna i svensk upphovsrätt, men innehåller också delar som är nyheter i förhållande till gällande rätt. En sådan nyhet är bestämmelserna om att skydd skall ges i lag för tekniska åtgärder och information om rättighetsförvaltning. Sammantaget medför direktivet ett stort antal ändringar i upphovsrättslagen. Promemorian har remissbehandlats och lagstiftningsarbete pågår inom . I promemorian anförs att de förslag som lämnas syftar till att värna upphovsrätten, framför allt i den digitala miljön. Det framhålls att det är viktigt för hela samhället att kreativ verksamhet stimuleras. skall balansen mot viktiga allmänna intressen av att få nyttja verk tillgodoses och anpassas till den digitala utvecklingen. De viktigaste förslagen är, enligt promemorian, följande. Upphovsmännens ensamrättigheter klargörs. Direktivet ger upphovsmännen en ensamrätt att överföra verk till allmänheten. I detta ingår att verk görs tillgängliga för allmänheten på ett sådant sätt att enskilda kan få tillgång till verken från en plats och som de själva väljer. Huvudexemplet på ett sådant förfogande är att ett verk läggs ut på en webbplats på Internet. I svensk rätt har sådana förfoganden tidigare bedömts som offentligt framförande eller möjligen, för vissa typer av verk, som offentlig visning. Gränsdragningen mellan visning och framförande har varit oklar. Förslaget innebär att det i upphovsrättslagen förs in en uttrycklig ensamrätt för upphovsmän att överföra sina verk till allmänheten. Alla tillgängliggöranden av verk på Internet, eller andra tillgängliggöranden på distans, kommer alltså att benämnas som en överföring till allmänheten och kräva upphovsmännens tillstånd. Skyddet för vissa till upphovsrätten närstående rättigheter - nämligen skyddet för utövande konstnärer (t.ex. musiker och sångare) vad gäller deras framförande av verk, för fonogram- och filmproducenter och för radio- och televisionsföretag - förstärks. Den inskränkning i upphovsrättslagen som inneburit att ljudupptagningar har fått användas utan föregående tillstånd från utövande konstnärer och fonogram- och filmproducenter, avskaffas såvitt gäller tillgängliggöranden till enskilda från en plats och som de själva bestämmer. Vidare införs en ensamrätt till sådana tillgängliggöranden - utan någon inskränkning - för radio- och televisionsföretag såvitt gäller deras utsändningar. Resultatet blir att även dessa rättighetshavares tillstånd kommer att krävas för att tillgängliggöra deras prestationer på nätverk som Internet på ett sådant sätt att enskilda kan få del av prestationerna från en plats och som de själva bestämmer. Rätten att framställa kopior för privat bruk föreslås gälla även fortsättningsvis, men i något begränsad form. Det föreslås bl.a. att kopiering för privat bruk inte skall vara tillåten om det exemplar som är den egentliga förlagan till kopian framställts eller gjorts tillgänglig för allmänheten utan upphovsmannens tillstånd. Detta innebär att kopiering för privat bruk av material som har lagts ut på nätverk som Internet utan upphovsmannens tillstånd inte längre kommer att vara tillåten. En annan begränsning som föreslås avser kopiering av litterära verk. Sådan kopiering skall fortsättningsvis endast få avse begränsade delar av sådana verk eller sådana verk av begränsat omfång. Hela böcker kommer alltså fortsättningsvis endast att få kopieras i undantagsfall. För att i någon mån kompensera för den lagliga kopieringen för privat bruk finns regler om s.k. kassettersättning. Därmed avses den ersättning i form av visst belopp som utgår på anordningar som är särskilt ägnade för framställning av kopior för privat bruk av ljud och rörliga bilder (t.ex. inspelningsbara cd- och dvd-skivor). Enligt förslaget höjs kassettersättningen något och anpassas till den digitala utvecklingen. En möjlighet att jämka ersättningen införs. För att underlätta för utbildningsväsendet att använda upphovsrättsligt skyddat material föreslås en utvidgning av den avtalslicens som gällt till att också omfatta framställning av digitala exemplar av verk. Vidare föreslås nya avtalslicenser för vissa nyttjanden av bibliotek och arkiv samt för vissa former av framställning av exemplar inom företag och myndigheter m.m. Den digitala tekniken ger nya möjligheter för personer med funktionshinder att ta del av information i upphovsrättligt skyddade verk som böcker, tidningar m.m. Dagens lagstiftning är inte anpassad till denna situation. Det finns även andra brister med dagens lagstiftning. Den inskränkning i upphovsrätten som ger möjlighet till framställning av exemplar m.m. till personer med funktionshinder utvidgas därför enligt förslaget. Nya bestämmelser om skydd för tekniska åtgärder föreslås. Bestämmelserna innebär att det blir straffbart att tillverka eller sälja produkter, eller tillhandahålla tjänster, som huvudsakligen är utformade för att kringgå en digital eller analog spärr, eller annan teknisk åtgärd, som hindrar eller begränsar framställning av exemplar eller tillgängliggörande för allmänheten av upphovsrättsligt skyddade verk. Själva kringgåendet av den tekniska åtgärden blir också förbjudet. Bestämmelserna syftar bl.a. till att ge upphovsmännen och närstående rättighetshavare ökat skydd mot otillåtna förfoganden med deras skyddade verk och prestationer i den digitala miljön, t.ex. på nätverk som Internet. Ett annat syfte är att stimulera handel med upphovsrättsligt skyddade verk i denna miljö. 4.1.4 Förvaltning av upphovsrätt och närstående rättigheter I ett meddelande från kommissionen till rådet, och Europeiska ekonomiska och sociala kommittén har kommissionen tagit upp frågor om förvaltning av upphovsrätt och närstående rättigheter på den inre marknaden, KOM (2004) 261 slutlig. Med förvaltning av rättigheter menas hur upphovsrätt och närstående rättigheter förvaltas, dvs. licensiering, överlåtelse eller ersättning för alla typer av användning. Individuell förvaltning av rättigheter är när enskilda rättighetshavare själva säljer sina rättigheter till kommersiella användare. Med kollektiv förvaltning av rättigheter avses det system varigenom en upphovsrättsorganisation i egenskap av förvaltare förvaltar rättigheterna och bevakar, inkasserar och fördelar utbetalningen av ersättning på flera rättighetshavares vägnar. Kommissionen framhåller i meddelandet att förvaltningen av rättigheter bara har behandlats marginellt i gemenskapens regelverk och därmed huvudsakligen regleras i medlemsstaternas lagar. har kommissionen genomfört omfattande samråd om såväl den individuella som den kollektiva förvaltningen av rättigheter. Meddelandet följer upp samrådet och handlar om huruvida de nuvarande metoderna för förvaltning av rättigheter hindrar den inre marknaden från att fungera, i synnerhet med tanke på informationssamhällets framväxt. Såvitt gäller förvaltningen av individuella rättigheter anser kommissionen att de upphovsrättsliga bestämmelserna i medlemsstaterna förefaller överensstämma tillräckligt för att det inte skall krävas omedelbara insatser på EU-nivå och att utvecklingen i medlemsstaterna inte har gett upphov till några särskilda problem när det gäller den inre marknadens sätt att fungera. När det gäller den kollektiva rättighetsförvaltningen är kommissionens slutsats att den behöver harmoniseras på flera punkter för att man skall lyckas med en verklig inre marknad både för traditionellt och nätbaserat utnyttjande av upphovsrättigheter. Kommissionen anser att det föreligger ett behov av kompletterande åtgärder när det gäller de aspekter av den kollektiva förvaltningen som påverkar den gränsöverskridande handeln. I meddelandet anges att kommissionen kommer att föreslå en rättsakt om vissa aspekter på den kollektiva förvaltningen och om goda styrelseformer för upphovsrättsorganisationer. 4.2 Droit de suite (följerätt) Det franska begreppet droit de suite är den vedertagna beteckningen för en till upphovsrätten knuten ersättning till bildkonstnärer när deras verk vidareförsäljs. I finns bestämmelser om sådan ersättning - s.k. följerätt - i lagen (1960:729) om upphovsrätt till litterära och konstnärliga verk (26j§). Bestämmelserna, som infördes (prop. 1994/95:151, bet. 1995/96:LU1), innebär att en konstnär har rätt till en ersättning om av försäljningspriset - om detta överstiger av prisbasbeloppet - när konstverket säljs vidare yrkesmässigt. Många av EU:s medlemsländer har någon form av bestämmelser om följerätt. Bland de länder som har regler om följerätt skiljer sig dock reglernas innehåll åt, bl.a. vad gäller ersättningens storlek. Avsaknaden av regler i vissa länder och skillnaderna i reglernas utformning mellan länderna har inom EU ansetts kunna inverka negativt på den gemensamma marknadens funktion. I syfte att harmonisera de nationella reglerna om följerätt har därför ett direktiv om följerätt antagits. 4.2.2 Direktivet om följerätt antogs och rådets direktiv /84/EG om upphovsmannens rätt till ersättning vid vidareförsäljning av konstverk, s.k. följerätt. I direktivet definieras följerätt som en oförytterlig rätt som upphovsmannen inte kan avstå från, inte ens på förhand, och som innebär rätt till ersättning som är grundad på försäljningspriset vid all vidareförsäljning av verket efter upphovsmannens första överlåtelse. Enligt direktivet får varje medlemsstat fastställa ett lägsta försäljningspris från och med vilket försäljningar av konstverk skall omfattas av följerätt. Detta lägsta försäljningspris får dock inte överstiga . Den ersättning som lämnas skall utgöra vissa procentsatser av försäljningspriset, ersättningen skall vara - av den del av försäljningspriset som går (möjlighet finns att i stället tillämpa en procentsats på ), - av den del av försäljningspriset som ligger mellan 50000,01 och , - av den del av försäljningspriset som ligger mellan 200000,01 och , - av den del av försäljningspriset som ligger mellan 350000,01 och , och - av den del av försäljningspriset som överstiger . Ersättningen får dock aldrig överstiga ett totalbelopp om . 4.2.3 Direktivets genomförande och effekter på svensk rätt Medlemsstaterna skall ha genomfört direktivet i nationell rätt . Stater som vid direktivets ikraftträdande inte har några bestämmelser om följerätt har möjlighet att, av med viss möjlighet till förlängning till, begränsa tillämpligheten av de nya reglerna till att avse levande konstnärer. Direktivet liknar de svenska reglerna, men vissa skillnader finns. Enligt nu gällande svensk rätt skall ersättningen alltid motsvara av försäljningspriset. Vidare har ingen högsta gräns för ersättningen. Direktivet innebär också att de svenska reglerna måste utsträckas till att även omfatta försäljningar som sker från en privatperson till en yrkesverksam konsthandlare. Vilka slags konstverk som omfattas enligt direktivet och vilka som omfattas enligt svensk rätt skiljer sig något. Den största effekten är att brukskonst kan omfattas i större utsträckning enligt direktivet än enligt gällande svensk rätt, då svensk rätt till skillnad från direktivet utesluter brukskonst så snart den framställts i flera identiska exemplar. har angett att en departementspromemoria med förslag till hur direktivet skall genomföras planeras vara färdig . 4.3 Gemenskapspatent och Europapatent I regleras det rättsliga skyddet för patent i patentlagen (1967:837). Patent kan meddelas på en uppfinning som kan tillgodogöras industriellt och som är ny i förhållande till vad som blivit känt dagen före patentansökningen och dessutom skiljer sig väsentligen därifrån (har s.k. uppfinningshöjd). Skyddet uppkommer genom att efter att ha prövat ansökningen meddelar patent. Genom patentet får den som gjort uppfinningen eller den till vilken uppfinnarens rätt har övergått (patenthavaren) ensamrätt att utnyttja sin uppfinning yrkesmässigt. Skyddet gäller i högst från den dag då patentansökningen gjordes. Förutom de nationella patentsystemen finns i även ett europeiskt patentsystem. Detta system är grundat Münchenkonvention om europeiska patent (EPC) och således inte på ett EG-rättsligt instrument. EPC har tillträtts av samtliga medlemsstater i EU och ytterligare tolv europeiska stater. EPC har lett till inrättandet av ett europeiskt patentverk (EPO). Inom EPO prövas ansökningar om patent som görs enligt konventionen (europeiska patentansökningar). Systemet fungerar så att sökanden i sin ansökan anger i vilka konventionsstater skydd önskas. Det beviljade patentet (europeiskt patent) ger sedan skydd i dessa stater i enlighet med den nationella lagstiftningen i varje enskild stat. En förutsättning är dock i de flesta fall att patentskriften översätts till språket i respektive stat. Det europeiska patentet är således inte ett patent som gäller i flera stater utan ett knippe nationella patent med ett samordnat ansöknings- och prövningsförfarande. Systemet har vissa nackdelar beroende på komplexitet och kostnader. Eftersom det inte finns någon domstol på europanivå som avgör tvister om patent, finns det risk för att domstolarna i medlemsstaterna kan fatta olika beslut i patent härstammande från en och samma ansökan. Ett och samma patent kan enligt nuvarande regler upphävas i ett land medan det fortsätter att gälla i ett annat. 4.3.2 om gemenskapspatentet och patentsystemet i , m.m. I syfte att sammanfatta läget vad gäller gemenskapspatentet och patentsystemet i lade kommissionen fram en grönbok, KOM (97) 314 slutlig. behandlar bl.a. de brister som beror på frånvaron av gemenskapsaspekter i det europeiska patentsystemet och hindren för att införa sådana. Kommissionen konstaterade att det finns ett uttalat behov av ett nytt enhetligt patentsystem som täcker hela gemenskapen. Ett gemenskapspatent måste enligt kommissionen vara billigt, både jämfört med ett amerikanskt patent och i förhållande till ett europeiskt patent som täcker ett mindre antal stater. Ett för staterna gemensamt rättssystem skall ge önskvärd juridisk stabilitet, liksom en enhetlig och rimligt snabb rättsskipning i patentmål. En viktig fråga i det sammanhanget är om man skall ha en överstatlig gemensam domstol eller om behörighet skall ges åt vissa nationella domstolar. yttrade sig över grönboken och anförde att en enhetlig och effektiv gemenskapslagstiftning på det patenträttsliga området är en förutsättning för att öka företagens konkurrenskraft. presenterade kommissionen ett meddelande med uppföljning av grönboken om gemenskapspatentet och patentsystemet i , KOM (99) 42 slutlig. I meddelandet redovisade kommissionen resultatet av samrådsförfarandet och en handlingsplan med bl.a. förslag till lagstiftningsåtgärder som bör vidtas. Enligt kommissionen är tre områden prioriterade: gemenskapspatentet, patenterbarhet av datorprogram och patentombudens roll. 4.3.3 Förslaget till förordning om gemenskapspatent lade kommissionen fram ett förslag till en förordning om gemenskapspatent, KOM 2000 (412) slutlig. Syftet är att möjliggöra för den som gjort en uppfinning att genom en enda ansökan få ett patent som gäller i hela gemenskapen. Gemenskapspatentet skall ha en enhetlig och fristående karaktär och således endast kunna meddelas, överlåtas, ogiltigförklaras eller upphöra för hela gemenskapen. Förslaget innebär att EU ansluter sig till den europeiska patentkonventionen (EPC) och att det europeiska patentverket (EPO) prövar och meddelar gemenskapspatent. Vidare innebär förslaget att en ny specialdomstol på EG-nivå skall pröva mål om ogiltighet av och intrång i gemenskapspatent. Förordningen skall inte påverka de enskilda medlemsstaternas eller EPO:s rätt att meddela patent. Tanken är att gemenskapspatentet skall samexistera med de nationella patentsystemen och det europeiska patentsystemet. Beslut om förordningen fattas med enhällighet i rådet efter hörande av . Vid konkurrenskraftsrådets möte skedde vad som får betecknas som ett genombrott i förhandlingarna om införande av ett gemenskapspatent. Medlemsstaterna lyckades komma överens i flera komplicerade och länge diskuterade frågor av delvis politisk karaktär. Överenskommelsen omfattade dels vissa huvuddrag för hur domstolssystemet för gemenskapspatent skall se ut, dels riktlinjer i fråga om handläggningen av patentansökningar, översättning av patentskrifter, storleken på årsavgifter, de nationella patentverkens roll och fördelningen av årsavgifter. Bland annat kom medlemsstaterna överens om att en mindre del av patentskriften, de s.k. patentkraven, skall översättas till samtliga EU-språk. Mot bakgrund av den nämnda principöverenskommelsen lade det dåvarande grekiska ordförandeskapet fram ett reviderat förordningsförslag. Detta dokument, 7119/04 PI 28,och senare uppdaterade versioner har därefter tjänat som utgångspunkt för förhandlingarna om gemenskapspatentet. Det reviderade förordningsförslaget har följande huvuddrag. Gemenskapen skall ansluta sig till EPC. Det kommer att bli möjligt att ange gemenskapen som territorium inom vilket ett europeiskt patent skall gälla. En ansökan om ett gemenskapspatent kommer att i rättsligt hänseende vara en ansökan om ett europeiskt patent där gemenskapens territorium designeras. EPO kommer att pröva ansökningar om gemenskapspatent enligt samma regler som gäller för övriga europeiska patent. När ett gemenskapspatent väl har beviljats skall det däremot enbart regleras av gemenskapsregler. För att EPC skall kunna användas också för gemenskapspatent kommer att krävas att EPC på visst sätt anpassas till de nya förutsättningarna. När ett gemenskapspatent har beviljats måste de s.k. patentkraven översättas till samtliga officiella EU-språk för att patentet skall bli giltigt. För att det skall bli ekonomiskt möjligt för innovatörerna att ansöka om gemenskapspatent kommer huvuddelen av patentskriften endast att finnas på det av EPO:s handläggningsspråk (engelska, franska eller tyska) som sökanden har valt. Mål om intrång i och ogiltighet av gemenskapspatent skall inte prövas vid nationell domstol utan av en av en ny gemenskapsrättslig specialdomstol. Den nya domstolen inrättas inte genom förordningen om gemenskapspatent utan genom beslut om inrättande av en särskild rättsinstans och beslut om att ge behörighet på området. Se vidare avsnitt 4.3.6. Frågan om fördelning av årsavgifterna för gemenskapspatentet är av stort intresse för medlemsstaterna. I det existerande europeiska patentsystemet uppbär kontraktsstaterna till EPC årsavgifterna för de europeiska patent som gäller i respektive stat och av dessa betalas in till EPO. De årsavgifter som kontraktsstaterna får behålla är av relativt stor ekonomisk betydelse. Enligt förordningsförslaget skall EPO uppbära av årsavgifterna för gemenskapspatentet. Resterande skall fördelas mellan medlemsstaterna enligt en fördelningsnyckel som skall antas senare genom enhälligt beslut av rådet. Vissa medlemsstater förutser att deras nationella patentverk inte kommer att ha tillräckligt mycket arbete för att kunna upprätthålla en god kvalitet i arbetet.