utskottsdokument · GQA1FDXVLRF · 2004-10-21 00:00:00 — Kommissionen lade fram en rapport om tillämpningen av konsumentkreditdirektivet, KOM (95) 117 slutlig. Reaktionerna på rapporten redovisades av kommissionen i ett särskilt protokoll, KOM (97) 465 slutlig. Förfarandet ledde till att kommissionen kom fram till slutsatsen att direktivet inte längre på ett adekvat sätt speglade förhållandena på marknaden för konsumentkrediter, varför det fanns skäl att genomföra en översyn av direktivet. Slutsatsen redovisades i kommissionens meddelande Finansiella tjänster; att öka konsumenternas förtroende, KOM (97) 309 slutlig. Kommissionen presenterade ett diskussionsunderlag inför en kommande revidering av konsumentkreditdirektivet. I underlaget aktualiserades frågor om bl.a. direktivets tillämpningsområde, åtgärder för att förbättra informationen till kreditgivaren som gällande bestämmelser om skydd av personuppgifter iakttas, det solidariska ansvaret mellan försäljare och kreditgivare och försäkringar som täcker uteblivna betalningar. Diskussionsunderlaget var därefter föremål för samråd med företrädare för såväl medlemsstaterna, näringslivet och konsumentrörelsen. 2.8.3 Förslag till nytt konsumentkreditdirektiv På grundval av diskussionsunderlaget och de synpunkter som kom fram under samrådet överlämnade kommissionen ett förslag till nytt direktiv om harmonisering av medlemsstaternas lagar och andra författningar om konsumentkrediter, KOM (2002) 443 slutlig. Till skillnad från det nu gällande direktivet är direktivförslaget utformat som ett totalharmoniseringsdirektiv. Detta innebär att om inget annat föreskrivs får medlemsstaterna inte föreskriva eller behålla regler som avviker från vad som följer av direktivet. Tillämpningsområdet för direktivet föreslås utvidgas till att avse alla typer av krediter, inklusive avtal om ställande av säkerhet. Kreditavtal som är avsedda att användas för köp eller ombyggnad av fast egendom omfattas dock inte. Dessa krediter omfattas i stället av en frivillig rekommendation som beslutats av kommissionen (se avsnitt 2.7.5). Förslaget innehåller vidare bestämmelser om bl.a. marknadsföring av krediter, förbud mot hemförsäljning av kreditavtal, ömsesidig förhandsinformation och rådgivningsskyldighet för kreditgivare, insamling och behandling av personuppgifter, krav på informationslämnande i kreditavtal och avtal om ställande av säkerhet, 14 dagars ångerrätt, oskäliga avtalsvillkor, förtidsbetalning, återtagande av varor köpta på kredit och tvistlösning. Vid den första läsningen i parlamentet föranledde kommissionens förslag mycket kritik. Det ansvariga utskottet ansåg att det behövdes en genomgripande omarbetning av hela förslaget. Eftersom kommissionen inte var beredd att lägga fram ett nytt förslag föreslog utskottet att parlamentet skulle förkasta förslaget, A5-0310/2003. återförvisade kammaren ärendet till utskottet för förnyad beredning. Ett nytt betänkande beslutades , A5-0224/2004. Vid plenarbehandlingen antog parlamentet en lång rad ändringar i direktivförslaget, bl.a. vad gäller syftet med lagstiftningen, tillämpningsområdet, harmoniseringsgraden och behovet av standardiserad information om krediterbjudanden och kreditavtal. Förslaget bereds inom rådet. Som ett led i det fortsatta arbetet skickade det irländska ordförandeskapet ut en enkät till medlemsstaterna. I enkäten efterfrågades medlemsstaternas uppfattning i de viktigaste och mest kontroversiella frågorna i direktivförslaget. Ett nytt konsumentkreditdirektiv kan tidigast komma att antas . 2.8.4 Konsekvenser för svensk rätt och svensk inställning I gäller dels konsumentkreditlagen (1992:830), dels förordningen (1992:1010) om effektiv ränta vid konsumentkrediter. Därutöver finns närmare bestämmelser om konsumentkrediter i föreskrifter som utfärdats av och . Om det föreslagna direktivförslaget antas kommer det att krävas ändringar i konsumentkreditlagen och i konsumentkreditförordningen med tillhörande myndighetsföreskrifter. Det kan även komma att bli aktuellt med ändringar i kreditupplysningslagen och avtalslagen. är, enligt regeringens faktapromemoria 2002/03:FPM33, positivt inställd till att ett förslag till nytt konsumentkreditdirektiv har lagts fram. Vad gäller harmoniseringsnivå har regeringen hänvisat till vad som sägs i skrivelsen 2001/02:148 Mål och inriktning för det svenska arbetet med konsumentfrågor inom EU. Enligt promemorian innehåller direktivförslaget flera bestämmelser som kan anses innebära en förbättring jämfört med det nu gällande direktivet. Förslaget tycks dock, menar regeringen, i flera avseenden vara bristfälligt och innehålla en del olämpligheter. Detta gäller bl.a. de föreslagna reglerna om kreditupplysning, förbjudna avtalsvillkor, fullgörande av avtal om säkerheter och indrivningskostnader. 2.8.5 Frivillig överenskommelse om information vid bostadslån Kommissionen utfärdade en rekommendation om förhandsinformation som skall lämnas av långivare som erbjuder bostadslån, K (2001) 477 slutlig. Med bostadslån avses i rekommendationen en kredit till en konsument för köp eller ombyggnad av en privat fastighet som denne äger eller har för avsikt att förvärva, med säkerhet i fastigheten eller annan säkerhet som vanligen används i respektive medlemsstat för detta ändamål. I rekommendationen anges att långivaren bör ge konsumenten viss information som närmare specificeras i två bilagor. träffades en överenskommelse mellan ett tiotal organisationer på europeisk nivå som företräder kreditmarknaden och konsumentrörelsen. Syftet med uppförandekoden är att förbättra och standardisera informationen om bolån så att det blir lättare för konsumenterna att jämföra mellan olika låneerbjudanden och välja det mest fördelaktiga erbjudandet. Alla banker och bolåneinstitut som accepterat att följa koden finns i ett särskilt register hos kommissionen. Efterlevnaden av överenskommelsen följdes upp av ett forskningsinstitut på kommissionens uppdrag. Uppföljningen finns redovisad i en rapport som presenterades . Enligt rapporten har efterlevnaden av överenskommelsen varit bristfällig. Kommissionären uppgav att det dåliga resultatet kan komma att leda till lagstiftningsåtgärder i stället för självreglering som branschen tidigare förespråkat. bereds rapporten i en särskild arbetsgrupp, on mortage. antog och rådet direktiv /6/EG om konsumentskydd i samband med prismärkning av varor som erbjuds konsumenter. fanns regler om prismärkning i dels direktiv /581/EEG om konsumentskydd i samband med prismärkning av livsmedel, dels direktiv /314/EEG om konsumentskydd i samband med prismärkning av andra varor än livsmedel. Syftet med direktiv var bl.a. att förbättra informationen till konsumenterna och att förenkla förfarandet för att lämna sådan information. Direktivet är utformat som ett minimidirektiv. 2.9.2 Svenska regler om prisinformation Prisuppgifter i marknadsföring omfattas av marknadsföringslagens grundläggande krav att marknadsföring skall vara tillbörlig. Marknadsföringslagen kompletteras av bestämmelserna i prisinformationslagen (2004:347). I strategin för konsumentpolitiken 2002 - 2006 angavs att kommissionen skulle lägga fram en rapport om tillämpningen av prisinformationsdirektivet jämte eventuella förslag till ändringar av direktivet. En fråga som särskilt skulle uppmärksammas var om direktivet innebär alltför långtgående krav på prisinformation för vissa småföretag. Enligt uppgift pågår det en översyn av direktivet inom kommissionen där såväl harmoniseringsgrad som tillämpningsområde kommer att uppmärksammas. Någon rapport har ännu inte presenterats. I sammanhanget bör påpekas att frågor rörande prisinformation kommer att aktualiseras i flera andra lagstiftningsprojekt, bl.a. vad gäller förslaget till direktiv om oskäliga affärsmetoder och förslaget till nytt konsumentkreditdirektiv. Rådet antog direktiv /13/EEG om oskäliga avtalsvillkor. Direktivet är begränsat till att avse konsumentavtal och avtalsvillkor som inte har varit föremål för individuell förhandling. I direktivet preciseras närmare i vilka fall ett avtalsvillkor skall anses vara oskäligt, vilka omständigheter som skall beaktas bedömningen av om ett avtalsvillkor är oskäligt och påföljden i sådana fall. Direktivet innehåller i en bilaga en vägledande, icke bindande, lista över kontraktsvillkor som kan betecknas som oskäliga, den s.k. grå listan. Kommissionen har upprättat en särskild databas - CLAB-databasen som innehåller information om nationell rättspraxis vad gäller oskäliga avtalsvillkor. Databasen syftar till att fungera som ett verktyg för att övervaka genomförandet av direktivet. Direktivet är genomfört i svensk rätt genom lagen (1994:1512) om avtalsvillkor i konsumentförhållanden samt genom vissa ändringar i avtalslagen (1915:218) och lagen (1970:417) om marknadsdomstol (prop. 1994/95:17, bet. Kommissionen överlämnade en rapport om direktivets tillämpning, KOM (2000) 248 slutlig. Kommissionen konstaterar i rapporten att det sena och delvis felaktiga och ofullständiga genomförandet i flera medlemsländer gör det svårt att utvärdera direktivet. Rapporten innehåller därför inte något formellt förslag till förändringar av direktivet. I stället aktualiseras en rad olika tänkbara diskussionspunkter som berör bl.a. direktivets tillämpningsområde, begreppet oskäligt avtalsvillkor, den bilagda exemplifierande listan, bristen på kontroll av avtalsvillkor, öppenhetsprincipen och sanktioner. Som ett led i genomförandet av den konsumentpolitiska strategin har kommissionen aviserat att man kommer att komplettera och förbättra CLAB-databasen. Frågor som rör oskäliga avtalsvillkor har också uppmärksammats under arbetet som rör oskäliga affärsmetoder och en europeisk avtalsrätt (se avsnitt 2.1 och 7.1). Rådet antog direktiv /314/EG om paketresor, semesterpaket och andra paketarrangemang. Enligt direktivet avses med paketarrangemang en i förväg ordnad kombination av transport, inkvartering och andra turisttjänster som inte direkt är knutna till transport eller inkvartering och som utgör en väsentlig del av resepaketet. För att direktivet skall vara tillämpligt krävs att minst två av dessa komponenter säljs eller bjuds ut till försäljning till ett totalpris och att tjänsten varar än eller inkluderar övernattning. Direktivet syftar till att samordna medlemsstaterna lagstiftning om paketresor på en hög konsumentskyddsnivå, bl.a. vad gäller krav på vilken information som skall lämnas, formella krav på ett avtal om paketresa, avtalsparternas inbördes civilrättsliga rättigheter och skyldigheter samt paketresearrangörens skyldighet att ställa säkerhet för återbetalning av erlagda belopp och hemtransport vid obeståndssituationer. Paketresedirektivet är genomfört genom paketreselagen (1992:1672), ändringar i resegarantilagen (1972:204) och föreskrifter och allmänna råd om paketresor (KOVFS 1993:3). uppmanade kommissionen att omgående undersöka om paketresedirektivets syfte uppnåtts och att kontrollera hur medlemsstaterna genomfört direktivet på nationell nivå. Särskilt gällde detta direktivets bestämmelse om garantier om ersättning i händelse av arrangörens eller återförsäljarens obestånd (art. 7). Kommissionen uppmanades vidare att vid behov påkalla överträdelseförfarande mot de medlemsstater som inte genomfört direktivet på ett korrekt sätt. Kommissionen redovisade i en rapport det nationella genomförandet av direktivet, SEK (1999) 1800. I rapporten diskuterades vidare olika tänkbara framtida ändringar av direktivet, bl.a. vad gäller definitioner av vissa begrepp och direktivets tillämpningsområde. Vidare analyserades i rapporten införlivandet och tillämpningen av artikel 7 på nationell nivå. Vid rådsmötet drog rådet slutsatsen att ett betydande antal bestämmelser i direktivet givits mycket skiftande tolkningar och att kommissionen borde fortsätta sitt arbete för att uppnå ett bättre konsumentskydd på området, bl.a. vad gäller genomförandet och tillämpningen av art. 7. Vidare borde kommissionen uppmuntra utarbetandet av en uppförandekod på området. antog ett initiativbetänkande från utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor, A5-0463/2001. I betänkandet ansåg parlamentet bl.a. att direktivets tillämpningsområde borde utvidgas och tillämpningen skärpas. Parlamentet poängterade särskilt att det krävs åtgärder för att minska de nuvarande skillnaderna i medlemsstaternas tolkning av direktivet samt att rättspraxis bör kodifieras och föras in i direktivet. Vidare bör, framhöll , vissa begrepp i direktivet förtydligas och konsumentens rättsliga ställning i en rad olika avseenden stärkas. I strategin för konsumentpolitiken - 2006 anges att kommissionen avser att eller 2004 lägga fram ett förslag till ändring av paketresedirektivet i syfte att uppdatera det och stärka konsumentskyddet på området. Något förslag har ännu inte lagts fram. 2.12 Säkerheten hos produkter och tjänster Rådet beslutade ett direktiv om allmän produktsäkerhet (92/59/EEG). I direktivet ålades medlemsstaterna att införa enhetliga bestämmelser om produktsäkerhet i syfte att säkerställa att varor som kommer ut på marknaden är säkra. Avsikten med direktivet var att komplettera speciallagstiftningen på produktsäkerhetsområdet. Inom kommissionen påbörjades arbete med en översyn av produktsäkerhetsdirektivet. Revideringen ledde fram till att ett nytt produktsäkerhetsdirektiv antogs , och rådets direktiv /95/EG om allmän produktsäkerhet. Direktivet trädde i kraft och skulle vara genomfört i medlemsstaternas lagstiftning . 2.12.2 Det nya produktsäkerhetsdirektivet i huvuddrag Direktivet innebär en uttrycklig skyldighet för tillverkare och distributörer att endast släppa ut säkra konsumentprodukter på marknaden. I direktivet anges när en vara skall anses vara säker respektive farlig. En produkt som uppfyller nationella standarder som överför s.k. europastandarder presumeras under vissa förutsättningar vara säkra. Vidare ställs i direktivet upp bestämda krav på medlemsstaternas marknadsbevakning. Sanktionerna mot företag som inte uppfyller kraven skall vara avskräckande och möjligheterna att återkalla farliga produkter inom EU förstärks. Företagen blir också skyldiga att informera tillsynsmyndigheten när de upptäcker att deras varor inte är säkra. Den s.k. försiktighetsprincipen har införts i direktivet. Vidare skapas ett system för snabbt informationsutbyte mellan medlemsstaterna och kommissionen för att möjliggöra akuta åtgärder när så krävs. Direktivet är i huvudsak genomfört i svensk rätt genom produktsäkerhetslagen (2004:451), som antogs av och som trädde i kraft . Kompletterande bestämmelser finns i produktsäkerhetsförordningen (2004:469). Det nya produktsäkerhetsdirektivet omfattar, i likhet med allmänna produktsäkerhetsdirektiv, inte tjänsters säkerhet. Däremot finns i speciallagstiftning bestämmelser om säkerheten hos vissa tjänster, särskilt inom transportsektorn. Enligt artikel 20 i produktsäkerhetsdirektivet ålåg det kommissionen att identifiera behov, möjligheter och prioriteringar för gemenskapsåtgärder i fråga om tjänsters säkerhet och överlämna en rapport i ämnet till och rådet , tillsammans med lämpliga förslag på området. Inom ramen för arbetet med att upprätta denna rapport överlämnade kommissionen ett diskussionsunderlag i syfte att samla in information och synpunkter i frågan. Diskussionsunderlaget var föremål för ett remissförfarande . På grundval av diskussionsunderlaget och remissvaren överlämnade kommissionen en rapport om konsumenttjänsters säkerhet, KOM(2003)313. Rapporten omfattar konsumenttjänster kopplade till konsumenters hälsa och fysiska integritet, dock ej transporttjänster samt hälso- och sjukvård. Kommissionen drar i rapporten slutsatsen att gemenskapens insatser på konsumenttjänsteområdet kan inriktas på att stödja nationell politik och nationella åtgärder, att se till att konsumenterna kan lita på en konsekvent hög säkerhetsnivå i hela unionen samt att underlätta information om tillhandahållande av tjänster över gränserna och etablering av filialer för tjänsteleverantörer. Kommissionen anser inte att det är motiverat att genomföra några konkreta gemenskapsåtgärder på området. Däremot föreslås att det skall inrättas en rättslig ram för att kunna öka informationsutbytet och samverkan mellan medlemsstaterna. Rådet behandlade rapporten . I en resolution uppmanade rådet kommissionen att fortsätta arbetet med att utforska möjligheter, prioriteringar och lämpliga strategier för att förbättra kunskapen beträffande tjänsters säkerhet. Vidare uppmanades medlemsstaterna att dels aktivt delta i kommissionens framtida arbete med konsumenttjänster, dels fortsätta och intensifiera sitt arbete på området. I resolutionen uppmanas kommissionen att förelägga rådet resultaten av sitt arbete vad gäller konsumenttjänsters säkerhet och vid behov, lägga fram erforderliga förslag till åtgärder. Med produktansvar avses det skadeståndsansvar som den som tillhandahåller en produkt har för skador som produkten orsakar på personer eller annan egendom på grund av säkerhetsbrister. Rådet beslutade direktiv (85/374/EEG) om samordning av medlemsstaternas lagstiftning om produktansvar. Direktivet föreskriver ett strikt ansvar för skador som orsakas av defekta produkter. Skadeståndsansvarig är i första hand den som har tillverkat produkten eller importerat den. Ansvaret är begränsat till produkter som satts i omlopp i näringsverksamhet. Genom direktiv /34/EEG, som beslutades , utvidgades det strikta ansvaret för produkter med säkerhetsbrister till att även gälla obearbetade jordbruksprodukter. Direktivet är genomfört i svensk rätt genom bl.a. produktansvarslagen (prop. 1990/91:197, bet. 1991/92:LU14). Efter uppmaning från i samband med antagandet av ändringsdirektiv lade kommissionen fram en grönbok om skadeståndsansvar för produkter med säkerhetsbrister, KOM (1999) 396 slutlig. syfte var att samla in information för att utvärdera hur direktivet tillämpats och att inhämta synpunkter från berörda parter vad gäller en eventuell översyn av vissa frågor i direktivet. I grönboken uppmanades näringsidkare, konsumenter och alla andra berörda att dela med sig av sina erfarenheter beträffande vissa frågeställningar som tas upp i grönboken, bl.a. bevisbördans utformning, förekomsten av beloppsmässiga begränsningar av ansvaret, preskriptionstidens längd, försäkringsaspekter, utvecklingsskador, leverantörens ansvar och egendom och skador som bör omfattas av ansvaret och leverantörens roll. föranledde omkring 100 svar. 2.13.3 Kommissionens rapport om tillämpningen av produktansvarsdirektivet På grundval av grönbok och reaktionerna på denna överlämnade kommissionen en rapport om tillämpningen av produktansvarsdirektivet, KOM (2000) 893 slutlig. I rapporten konstaterar kommissionen att erfarenheterna av direktivet är begränsade, att det inte gått att identifiera något större problem vid direktivets tillämpning och att det därför är för tidigt att ändra ansvarssystemet i direktivet. Kommissionen redovisar i rapporten också en rad olika åtgärder som man avser att genomföra på kort och meddellång sikt, bl.a. att inrätta en expertgrupp för dialog och utbyte av information i produktansvarsfrågor och att ta initiativ till en undersökning för att analysera och jämföra de praktiska konsekvenserna av de olika produktansvarssystemen i medlemsländerna. 2.13.4 Det fortsatta arbetet uppdrog kommissionen åt ett forskningsinstitut att utreda de nationella systemen för produktansvar i medlemsstaterna. Utredningen omfattade såväl lagstiftning som grundas på produktansvarsdirektivet som annan lagstiftning och rättspraxis på området. Ett syfte med utredningen var att ta reda på i vilken omfattning de nationella rättssystemen skiljer sig åt mellan medlemsstaterna på produktsäkerhetsområdet. Utredningsarbetet redovisades i en rapport, som överlämnades till kommissionen (Produktansvar i den Europeiska unionen, Lovells). Kommissionen har även uppdragit åt en konsult att närmare utreda de ekonomiska och sociala konsekvenserna av den nuvarande regleringen i direktivet av s.k. utvecklingsskador (artikel 7). Uppdraget redovisades i en rapport som överlämnades till kommissionen (Analysis of the Economic impact of the development risk as provided by directive 85/374/EEC on liability for defective products, Fondazione Rosselli). Inom EG och EU har i en rad skilda sammanhang uppmärksammats de problem som kan möta konsumenter när det gäller möjligheten att hävda sin rätt i gränsöverskridande tvister på den inre marknaden. Inriktningen på området har varit att underlätta för konsumenter att få sin rätt prövad och att undvika långdragna och dyra förfaranden. Kommissionen antog en grönbok som bl.a. syftade till att utgöra underlag för fortsatta diskussioner om problemet med att ge tillgång till rättslig prövning för alla medborgare på lika villkor i alla medlemsländer. I grönboken lades fram ett antal förslag till hur lösandet av gränsöverskridande konsumenttvister kan underlättas, både på kollektiv och individuell nivå. Bland dessa förslag kan nämnas förbudsförelägganden med giltighet i hela gemenskapen och förenklade tvistlösningsförfaranden utom domstol (s.k. Alternative Dispute Resolution, ADR). 2.14.2 Direktiv om förbudsföreläggande och rådet antog ett direktiv (98/27//EG) om förbudsföreläggande som syftar till att samordna medlemsstaternas reglering av ingripanden mot överträdelser som strider mot bestämmelser i bl.a. direktiven om vilseledande reklam, oskäliga avtalsvillkor, konsumentkrediter, paketresor och distansavtal. Direktivet är avsett att tillämpas vid ingripanden av kollektiv karaktär - företrädesvis förbuds- och informationsförelägganden - och inte på talan som avser konsumenters individuella rättigheter enligt individuella avtal. Direktivet är genomfört i svensk rätt genom lagen (2000:1175) om talerätt för vissa utländska konsumentmyndigheter och konsumentorganisationer samt ändringar i lagen (1970:417) om marknadsdomstol (prop. 2000/01:34, bet. Den nya lagstiftningen trädde i kraft . Lagen innebär att en myndighet eller organisation i en annan EES-stat än får väcka talan i svensk domstol med anledning av en överträdelse av bestämmelser som genomför vissa närmare angivna direktiv. Svenska myndigheter och organisationer har en motsvarande rätt i andra medlemsländer. Det krävs dock att organisationen eller myndigheten godkänts enligt en särskild förteckning som publicerats i Europeiska unionens officiella tidning. En sådan förteckning finns i ett meddelande från kommissionen . är godkänd att väcka talan enligt direktivet. I strategin för konsumentpolitiken 2002 -2006 har kommissionen aviserat att man avser att se över direktivet och redovisa översynen med eventuella ändringsförslag . Något förslag har ännu inte lagts fram. 2.14.3 Tvistlösning utanför domstol På grundval av grönbok antog kommissionen ett meddelande med en handlingsplan angående tvistlösning på konsumentområdet, KOM (96) 13 slutlig. I handlingsplanen lades fram olika förslag till åtgärder i syfte att bl.a. underlätta tvistlösning utanför domstol. handlingsplan följdes upp genom att kommissionen antog ett meddelande om reglering av konsumenttvister utanför domstol med syfte att uppmuntra och underlätta reglering av konsumenttvister på ett tidigare stadium, KOM (1998)198 slutlig. Meddelandet bestod av två delar, dels en rekommendation (98/257/EG) om de principer som skall tillämpas av de instanser som är ansvariga för förfaranden för reglering av konsumenttvister utanför domstol, dels en europeisk reklamationsblankett. Enligt kommissionens rekommendation måste ett sådant tvistlösningsorgan följa principerna om oberoende, öppenhet, kontradiktoriskt förfarande, effektivitet, legalitet, frihet och representation. Genom att lägga fast dessa principer skall konsumenter och näringsidkare garanteras att en tvist behandlas noggrant, rättvist och oberoende. Vidare ankommer det på medlemsstaterna att till kommissionen anmäla de nationella organ som, enligt medlemsstatens bedömning, uppfyller dessa krav.